CELEX: 62006TJ0277
Марка на Общността
Процедура по възражение
Заявка за словна марка на Общността "OMNICARE"
По-ранна национална фигуративна марка "OMNICARE"
Отхвърляне на искане за restitutio in integrum

Правна уредба
Член 78, параграфи 1—5 от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
ОВ L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен, предвижда:
„1.   Заявителят или притежателят на марка на Общността или всяка друга страна по процедурата пред службата, която независимо че е проявила цялата предпазливост, налагаща се с оглед на обстоятелствата, не е била в състояние да спази даден срок по отношение на службата, възстановяват правата си при поискване, ако неспазването на срока е имало за пряка последица, по силата на разпоредбите на настоящия регламент, загубата на право или на основание за обжалване.
2.   Искането трябва да бъде направено писмено в срок от два месеца, считано от премахването на причината за неспазване на срока. Неизпълненото действие трябва да бъде изпълнено в рамките на този срок. Искането е допустимо само в срок от една година считано от изтичането на неспазения срок. В случай на непредставяне на искането за подновяване на регистрацията или на неплащане на такса за подновяване, допълнителният срок от шест месеца, предвиден в член 47, параграф 3, трето изречение, се приспада от едногодишния период.
3.   Искането трябва да посочва основанията и фактите предоставени в негова подкрепа. То се счита за подадено след заплащането на таксата за restitutio in integrum.
4.   Отделът, компетентен да се произнесе по неизпълненото действие, взима решение относно искането.
5.   Настоящият член не се прилага по отношение на сроковете, посочени в параграф 2 от настоящия член, в член 42, параграфи 1 и 3 и в член 78а.“
Съгласно член 78а от Регламент № 40/94:
„1.   Заявителят или притежателят на марка на Общността или някоя друга страна по процедура пред службата, който е пропуснал да спази срока по отношение на службата, може при поискване да постигне продължаване на процедурата, при условие че към момента, когато се прави искането, пропуснатото действие е вече извършено. Искането за продължаване на процедурата ще бъде допустимо, само ако то бъде представено в рамките на два месеца от изтичането на неспазения срок. Докато не бъде платена таксата за продължаване на процедурата, искането се счита за неподадено.
2.   Настоящият член не се прилага по отношение на сроковете, определени в член 25, параграф 3, член 27, член 29, параграф 1, член 33, параграф 1, член 36, параграф 2, член 42, член 43, член 47, параграф 3, член 59, член 60а, член 63, параграф 5, член 78, член 108 или по отношение на сроковете, определени в настоящия член, или сроковете, определени от регламента за прилагане, посочен в член 157, параграф 1, относно претендиране на приоритет по смисъла на член 30, на изложбен приоритет по смисъла на член 33 или на предходност по смисъла на член 34 след като заявката е била подадена.
3.   Отделът, който е компетентен да взима решения относно пропуснатото действие, взема решение относно искането.
4.   Ако службата удовлетвори искането, се счита, че последствията от неспазването на срока не са настъпили.
5.   Ако службата отхвърли искането, таксата се възстановява.“
Обстоятелства, предхождащи спора
На 26 юни 1996 г. жалбоподателят Omnicare, Inc. подава заявление за регистрация на словната марка „OMNICARE“ за стоки и услуги от класове 16 и 42 по смисъла на Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки, приета на , ревизирана и допълнена.
Заявката е публикувана в Бюлетин за марките на Общността № 90/1999 от 15 ноември 1999 г.
На 3 февруари 2000 г. Yamanouchi Pharma GmbH — в правата на което се субституира Astellas Pharma GmbH, встъпила страна пред настоящата инстанция — предявява на основание член 42 от Регламент № 40/94 възражение срещу регистрацията на заявената марка въз основа на германската регистрация № 39401348 от на фигуративната марка за стоки от класове 35, 41 и 42 по Ницската спогодба, изобразена по-долу:
Възражението се основава на всички услуги, обхванати от по-ранната регистрация, и е насочено срещу всички стоки и услуги, посочени в заявката.
Възражението се основава на посочената в член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 вероятност от объркване между заявената марка и по-ранната марка.
На 30 ноември 2005 г. отделът по споровете приема решение, с което отхвърля заявката за регистрация в нейната цялост и осъжда жалбоподателя да заплати разноските по процедурата.
Решението от 30 ноември 2005 г. е нотифицирано на страните същия ден.
На 23 март 2006 г. жалбоподателят представя писмен документ, в който са изложени основанията за подадената пред СХВП жалба с правно основание членове 57—62 от Регламент № 40/94 срещу решението на отдела по споровете, като се позовава на жалбата, за която се твърди, че е била депозирана срещу въпросното решение на
На 27 март 2006 г. секретарят на апелативните състави информира жалбоподателя, че жалбата не е получена.
На 30 март 2006 г. жалбоподателят депозира жалбата и отново писмения документ, в който се посочват основанията за жалбата му.
На 12 май 2006 г. секретарят на апелативните състави информира жалбоподателя, че жалбата му щяла да бъде най-вероятно обявена за недопустима, доколкото не е депозирана в двата месеца, считано от нотифицирането на решението на отдела по споровете. Жалбоподателят е поканен да представи становището си, както и всички доказателства в подкрепа на последното в срок от десет месеца.
На 30 май 2006 г. жалбоподателят депозира искане за restitutio in integrum по реда на член 78 от Регламент № 40/94.
В подкрепа на искането си за restitutio in integrum жалбоподателят представя препис от жалбата, изпратена по факс до СХВП, според него на 30 януари 2006 г., и препис от писмения документ, в който са изложени основанията за депозираната на жалба. Той напомня освен това, че след като на СХВП го известява за това, че не е получила жалбата, жалбата и писменият документ, в който са изложени основанията, са отново депозирани на
Жалбоподателят впрочем обяснява, че неспазването на срока за подаване на жалбата било резултат от човешка грешка и/или от техническа повреда при изпращането на документа по факс, и представя две свидетелски показания в подкрепа на твърденията си.
С решение от 24 юли 2006 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) втори апелативен състав отхвърля искането за restitutio in integrum.
Апелативният състав смята във връзка с това, че:
„20.
Жалбоподателят признава, че на 27 март 2006 г. е информиран от СХВП за това, че тя не е получила жалбата му, за която се твърди, че е изпратена по факс на , а именно в последния ден от срока за депозиране на жалбата. Жалбата е депозирана отново на след всички необходими проверки. Следователно жалбоподателят трябва да е знаел преди тази дата за пропуснатата жалба.
21.
Искането за restitutio in integrum е депозирано на 30 май 2006 г., или в двата месеца след премахването на причината за неспазване на срока (т.е. незнанието за това, че жалбата не е изпратена по факс на ). Следователно то е допустимо.
[…]
24.
Всъщност от разпоредбата на изменения член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94, във връзка с член 78а от Регламент № 40/94, приет с Регламент (ЕО) № 422/2004 на Съвета, и по-специално във връзка с параграф 2 от него, следва, че restitutio in integrum не се прилага, когато неспазеният срок е срокът за депозиране на посочената в член 59 от Регламент № 40/94 жалба. Изглежда по силата на тези нови разпоредби законодателят е искал да запълни една празнота в разпоредбата на член 78, параграф 5 преди изменението му, която изключваше искането за restitutio in integrum единствено когато неспазеният срок е посоченият в член 42 от Регламент № 40/94 срок за подаване на възражение (вж. в това отношение решения от 22 май 2003 г. по свързани преписки № R-388/2002-2 и № R-393/2002-2, CosmoOne Hellas MarketSite/Cosmopolitan Television, и др.). Тъй като срокът за подаване на възражение (по силата на член 42 от Регламент № 40/94) и срокът за подаване на жалба (по силата на член 59 от Регламент № 40/94) са перемпторни и са определени в Регламент № 40/94, предишната система, която изключваше restitutio in integrum в първия случай, но не и във втория, изглежда бе лишена от вътрешна съгласуваност, а и беше предизвикала скептицизма на съставите (вж. Решение от по преписка № R-194/2003-2, Met-L-Chek/Met-L-Check и Решение от по преписка № R-937/2002-2, Paragon/Paragon). Тази несъгласуваност е поправена от законодателя в Регламент № 422/2004, който установява или пряко в изменения член 78, параграф 5, или непряко, като препраща към разпоредбата на новия член 78а от Регламент № 40/94, определените в Регламент № 40/94 перемпторни срокове, при които restitutio in integrum не е приложимо, като поставя на равна нога перемпторния срок за подаване на възражение и срока за подаване на жалба.
25.
От посочените по-горе разпоредби, изменени или приети с Регламент № 422/2004, влязъл в сила на 25 юли 2005 г., следва, че, restitutio in integrum е изключено, когато неспазеният срок е посоченият в член 59 от Регламент № 40/94 срок за подаване на жалба.
26.
Следователно искането за restitutio in integrum трябва да се отхвърли, доколкото засяга късното подаване на жалбата.“
Производство и искания на страните
Жалбоподателят иска Първоинстанционният съд:
—
да отмени обжалваното решение в неговата цялост,
—
да върне искането за restitutio in integrum на апелативния състав,
—
да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
СХВП, осланяйки се на мъдростта на Първоинстанционния съд, иска:
—
в хипотезата, в която той би преценил, че даденото от апелативния състав тълкуване на член 78 не е опорочено от грешка:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски,
—
в хипотезата, в която той би преценил, че даденото от апелативния състав тълкуване на член 78 е опорочено от грешка:
—
да отмени обжалваното решение,
—
да осъди всяка от страните да понесе направените от нея съдебни разноски.
Встъпилата страна иска Първоинстанционният съд да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
Тъй като никоя от страните не е присъствала на съдебното заседание от 13 януари 2009 г., Първоинстанционният съд решава, след като открива устната фаза на производството, да не открива устните състезания по член 56 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд и обявява устната фаза на производството за приключена.
От правна страна
Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа, че апелативният състав е нарушил член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94.
Той смята всъщност, че измененият член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94, който предвижда, че „настоящият член не се прилага по отношение на сроковете, посочени в параграф 2 от настоящия член, в член 42, параграфи 1 и 3 и в член 78а“, означава, че искане за restitutio in integrum не може да се подаде, ако то се отнася до неспазването на срок, предвиден с една от тези разпоредби.
Според жалбоподателя, за разлика от това, член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94 не предвижда, че разпоредбите на същия този член не се прилагат спрямо сроковете, предвидени от разпоредбите, които посочва именно член 78а от същия регламент.
Апелативният състав обаче направил този погрешен извод.
Според жалбоподателя апелативният състав смята, че е необходимо да се приложи член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94 не само спрямо сроковете, които недвусмислено се съдържат в четирите посочени в него разпоредби, но и спрямо всички други срокове, посочени непряко във всеки изброен от тези четири разпоредби член.
Според жалбоподателя обаче по смисъла на член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94 тази разпоредба се прилага единствено спрямо сроковете, „предвидени“ от четирите разпоредби, които са споменати в него, а не спрямо сроковете, които са споменати непряко във всяка от тези четири разпоредби.
По този начин срокът за подаване на жалба не бил споменат в член 78а от Регламент № 40/94, а единствено в член 59 от този регламент. Следователно той не можел да бъде изключен от приложното поле на искането за restitutio in integrum.
СХВП смята по същество, че този анализ на член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94 не е лишен от основание.
СХВП уточнява по същество, че член 78 от Регламент № 40/94 се отнася до възстановяването на права в резултат на положение, подобно на непреодолима сила, и че член 78а от този регламент се отнася до продължаването на процедура.
Според СХВП е логично да се приеме, че тези положения, въпреки че имат общи характеристики, не могат и не би следвало да се разглеждат по един и същи начин.
Макар и да е безспорно, че фактът, че не е подадено възражение в предвидените срокове, не може да се поправи, както това се предвижда недвусмислено от член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94, според СХВП обаче не е също така очевидно, че това се отнася и до късното подаване на жалба.
СХВП изтъква като почти сигурно, че според волята на законодателя всички от многобройните разпоредби, посочени в член 78а, параграф 2 от Регламент № 40/94, се отнасят до невъзможността за продължаване на процедурата. За разлика от това, съвсем не толкова очевидно било да се предполага, че те включват също искането за restitutio in integrum. СХВП смята във връзка с това, че ако законодателят е искал да изключи последното, по-вероятно е той да го беше изразил недвусмислено, както го е направил за преписките по възражение, като по този начин не оставя място за никакво съмнение относно позицията, която следва да се възприеме при посочените в тази разпоредба положения.
СХВП изтъква, че това тълкуване впрочем изглежда се доближава по смисъл до съобщение № 6/05 на председателя на СХВП от 16 септември 2005 г. относно възстановяването в правата в случай на неспазване на сроковете (публикувано в ОВ на СХВП, 2005 г., стр. 1402), което уточнява:
„Като препраща към член 78а, член 78, параграф 5 изключва срока за подаване на жалба за продължаване на процедурата и за плащане на съответната такса. Тази разпоредба има предвид единствено да се избегне съществуването на двойна възможност за възстановяване на същия срок и следователно не цели да изключи сроковете, за които член 78а не се прилага.“
Следователно СХВП изразява съмнения относно законосъобразността на възприетата от втори апелативен състав позиция.
Освен това СХВП подчертава, че във връзка с преписка № R 628/2006-2, Sidescan, друг апелативен състав в решение от 13 септември 2006 г. постановява относно късното подаване на жалба, че искането е допустимо за целите на restitutio in integrum.
Най-накрая СХВП посочва, че в много решения, като решението от 17 септември 2003 г. по дело Classen Holding/СХВП — International Paper (BECKETT EXPRESSION) (
T-71/02, Recueil, стр. II-3181
) Първоинстанционният съд разглежда, по приложимите по-рано правила, въпроса за формалните изисквания за представяне на писмен документ, в който са изложени основанията за жалбата, и за срока за подаване на искане за restitutio in integrum.
Встъпилата страна смята по същество, че апелативният състав правилно е отхвърлил искането за restitutio in integrum и че не е необходимо да се разграничават, както поддържа жалбоподателят, пряко сроковете, посочени в член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94, от сроковете, които били непряко посочени.
Тя следователно смята, че член 59 е посочен в член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94.
Тя добавя, че искането за restitutio in integrum не е допустимо, тъй като не отговаря на условията по член 78, параграф 2 от Регламент № 40/94, който предвижда, че искането трябва да се подаде писмено в рамките на два месеца, считано от премахването на причината за неспазване на срока.
Встъпилата страна обаче напомня, че на 27 март 2006 г. СХВП се е свързала по телефона с жалбоподателя, за да го информира, че жалбата не е получена. Следователно крайната дата за подаване на искане за restitutio in integrum е Тъй като е бил в събота, срокът от два месеца е изтичал на Искането е депозирано на и следователно след предписания срок.
Преценка на Първоинстанционния съд
Член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94, изменен с Регламент (ЕО) № 422/2004 на Съвета от 19 февруари 2004 година (
ОВ L 70, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 27) предвижда, че „настоящият член не се прилага по отношение на сроковете, посочени в параграф 2 от настоящия член, в член 42, параграфи 1 и 3 и в член 78а“.
Следва да се отбележи, че нито съображенията от Регламент № 422/2004, нито подготвителните работи за приемането на посочения регламент дават необходимата яснота относно намеренията на законодателя.
Изразът „сроковете, посочени […] в член 78а“ в изменения член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94 все пак не може да се тълкува в смисъл, че сроковете, които са посочени в споменатите в член 78а, параграф 2 от Регламент № 40/94 разпоредби, също са изключени от приложното поле на член 78 от същия регламент. Тези срокове всъщност не са „посочени“ в член 78а от Регламент № 40/94.
Следователно преценката на апелативния състав, според която перемпторният срок за подаване на възражение и срокът за подаване на жалба са поставени на равна нога, като и двата попадат извън обхвата на restitutio in integrum, е опорочена от грешка.
Всъщност доводите на апелативния състав, съгласно които през 2004 г. законодателят е искал да уточни, че искането за restitutio in integrum не се прилага за член 59 от Регламент № 40/94, се оборват най-напред от отсъствието на изрично споменаване на член 59 в списъка на изключенията. Ако законодателят беше искал да премахне неяснота по този въпрос, щеше да бъде възможно да се очаква в разумна степен той да направи това изрично именно при изменението на член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94.
По-нататък изводът на апелативния състав, основан на поредица от изключвания, изглежда е поставен под въпрос от факта, че член 42 от Регламент № 40/94 също е посочен в член 78а от същия регламент. Ако изводът на апелативния състав беше точен, всякакви препратки към член 42, параграфи 1 и 3 от Регламент № 40/94 би трябвало да се изключат по пътя на логиката в член 78, параграф 5 от този регламент. Очевидно обаче случаят не е такъв, което дава вяра на тезата, според която посочените в член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94 ограничения не засягат член 59 от него.
Най-накрая, тъй като член 78, параграф 5 от Регламент № 40/94 налага ограничения върху процесуалните права, предоставени от този член на страните, той трябва да се тълкува ограничително. Даденото от апелативния състав тълкуване, напротив, противоречи на този принцип и следователно не може да се възприеме.
Поради тези причини е необходимо обжалваното решение да бъде отменено.
Колкото до изтъкнатото от встъпилата страна просрочване на искането за restitutio in integrum, следва да се напомни, че съгласно член 134, параграф 3, първа алинея от Процедурния правилник, встъпила страна може в писмения си отговор да предяви искания за отмяна или изменение на решението на отделението по жалбите по въпрос, който не е повдигнат в жалбата, и да представи правни основания, неизложени в нея.
Следва все пак да се констатира, че встъпилата страна иска жалбата да бъде отхвърлена, а не да се измени обжалваното решение.
Следователно необходимо е да се посочи, че тъй като въпросът за допустимостта на искането за restitutio in integrum не е обсъждан от страните в писмените им бележки и тъй като встъпилата страна и жалбоподателят не са посочили, че желаят да участват в съдебното заседание, Първоинстанционният съд не може да позволи на страните да се състезават пред него по този въпрос.
Поради всички тези причини Първоинстанционният съд смята, че жалбата следва да се обяви за допустима, а искането за restitutio in integrum да се върне на СХВП, за да се произнесе тя по него.
По съдебните разноски
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
След като СХВП е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, в съответствие с искането на жалбоподателя в този смисъл.
Встъпилата страна понася направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (трети състав)
реши:

1)
Отменя решение на втори апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) от 24 юли 2006 г. (по преписка № R 446/2006-2).

2)
Осъжда СХВП да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и съдебните разноски, направени от Omnicare, Inc.

3)
Astellas Pharma GmbH понася направените от него съдебни разноски.

Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 7 май 2009 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.