CELEX: 62002CJ0329
Fellebbezés
Közösségi védjegy
Feltétlen kizáró okok d'enregistrement
A 40/90/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja
A »SAT.2« szókapcsolat

A SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH (a továbbiakban: fellebbező) fellebbezésében kérte az Elsőfokú Bíróság 2002. július 2-án
a SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ügyben hozott ítéletének (T‑323/00. sz. ügy, EBHT 2002., II‑2839. o., a továbbiakban: megtámadott
ítélet) hatályon kívül helyezését, amennyiben az a kereseti kérelmét elutasítva úgy ítélte meg, hogy a Belső Piaci Harmonizációs
Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM) második fellebbezési tanácsa nem sértette meg a közösségi
védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK tanácsi rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját (HL 1994, L 11., 1. o.,
magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (a továbbiakban: rendelet) és hátrányos megkülönböztetés tilalmát
sem hagyta figyelmen kívül azzal, hogy a 2000. augusztus 2-i határozatában (R 312/1999‑2. sz. ügy) (a továbbiakban: megtámadott
határozat) megtagadta a „SAT.2” szókapcsolat közösségi védjegyként történő lajstromozását olyan szolgáltatások tekintetében,
amelyeknek – a védjegybejelentési kérelemben – valamilyen kapcsolatuk van a műholdas közvetítéssel.

Jogi háttér
A rendelet 4. cikke értelmében:
„Közösségi védjegyoltalom tárgya lehet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó ‑ beleértve a személyneveket
‑, ábra, kép, alakzat, betű, szám, az áru vagy a csomagolás formája, ha e megjelölés alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás
áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.”
A rendelet 7. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)      A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha:
a)      nem felel meg a 4. cikkben meghatározott követelményeknek;
b)      nem alkalmas a megkülönböztetésre;
c)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége,
rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;
[…]
(2)      Az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn.
(3)      Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő
áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.”
A rendelet 12. cikke értelmében:
„A közösségi védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthat el mást attól, hogy gazdasági tevékenysége körében – az üzleti
tisztesség követelményeivel összhangban - használja
[…]
b)      az áru vagy a szolgáltatás fajtájára, minőségére, mennyiségére, rendeltetésére, értékére, földrajzi eredetére, előállítási,
illetve teljesítési idejére vagy egyéb jellemzőjére vonatkozó jelzést;”
A rendelet 38. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Ha a megjelölés a 7. cikk alapján a közösségi védjegybejelentésbe foglalt árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások
vagy azok egy része tekintetében nem részesülhet védjegyoltalomban, a bejelentést ezen áruk, illetve szolgáltatások tekintetében
el kell utasítani.”

Az eljárás alapjául szolgáló tények
A fellebbező 1997. április 15-én kérte az OHIM-tól a „SAT.2” szókapcsolat közösségi védjegyként történő lajstromozását a védjegyekkel
ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó – felülvizsgált és módosított – 1957. június 15-i
Nizzai Megállapodás szerinti 3., 9., 14., 16., 18., 20., 25., 28., 29. és 30. osztályba tartozó árukra, valamint a 35., 38.,
41. és 42. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozóan.
Miután az OHIM elbírálója 1999. április 19-i határozatával a 35., 38., 41. és 42. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozóan
elutasította a kérelmet, a fellebbező ezen határozat ellen fellebbezést nyújtott be az OHIM-nál.
Az OHIM második fellebbezési tanácsa a megtámadott határozatában elutasította a fellebbezést, arra hivatkozva, hogy a „SAT.2”
szókapcsolat lajstromozása az említett osztályokba tartozó szolgáltatásokra vonatkozóan a rendelet 7. cikk (1) bekezdésének
b) és c) pontjának rendelkezéseivel ellentétes.

Az Elsőfokú Bírósági eljárás és a megtámadott ítélet
A fellebbező 2000. október 16-án a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bíróság
Hivatalához.
Megtámadott ítéletében az Elsőfokú Bíróság csak részben adott helyt a keresetnek.
Egyrészt megállapította, hogy az OHIM második fellebbezési tanácsa nem határozott a fellebbező lajstromozás iránti kérelmében
megjelölt, a 35. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozó kérelmet illetően. Erre tekintettel a megtámadott határozat
ezen részét megsemmisítette.
Másrészt az Elsőfokú Bíróság a 38., 41. és 42. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében megsemmisítette a megtámadott
határozatot, de kizárólag annyiban, amennyiben az elutasította a „SAT.2” szókapcsolat lajstromozását az említett – és a megtámadott
ítélet 42. pontjában felsorolt - szolgáltatások vonatkozásában.
Az Elsőfokú Bíróság a semmisség megállapítása során mindenekelőtt helyt adott a fellebbező arra vonatkozó érvelésének, hogy
a vitatott határozatot tévesen alapították a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára. A védjegy alapvető jelentésére
alapítva – nem csak alkotóelemeinek, hanem azok együttes jelentésének vonatkozásában, az áruk és szolgáltatások azon jellemzőinek
kizárólagos figyelembevételével, amelyet a célzott vásárlóközönség döntése meghozatala során számításba vesz – az Elsőfokú
Bíróság megállapította, hogy a „SAT.2” szókapcsolat, a rendelet 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja szerint, a 38., 41. és
42. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában nem minősül leíró jellegűnek. Valójában ez a szókapcsolat nem utal az
adott szolgáltatások egyetlen olyan különös jellemzőjére sem, amelyet az érintett vásárlóközönség a döntése során figyelembe
vehet.
Ezzel szemben az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbezőnek a 38., 41. és 42. osztályba tartozó szolgáltatások egy részére
vonatkozó azon érvelését, amely arra hivatkozott, hogy a megtámadott határozat a rendelet 7. cikk (1) bekezdésének b) pontjára
alapul véve nem tagadhatta meg a „SAT.2” szókapcsolat lajstromozását. Úgy ítélte meg, hogy ez a szókapcsolat – figyelembe
véve alkotóelemeit – e rendelkezés értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel olyan szolgáltatások tekintetében,
amelyeknek – a védjegybejelentési kérelemben – valamilyen kapcsolatuk van a műholdas közvetítéssel; vagyis azon szolgáltatások
tekintetében, amelyeket a megtámadott ítélet 3. pontja említ, és amelyeket ugyanezen ítélet annak 42. pontjában nem sorol
fel.
Végül az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbező azon érvelését, miszerint az adott szókapcsolat lajstromozásának elutasítása
sértené a hátrányos megkülönböztetés tilalmát, mivel álláspontja szerint az OHIM közösségi védjegyként korábban már lajstromozott
minden tekintetben hasonló megjelöléseket.

A fellebbezés
A fellebbező kéri a Bíróságot, hogy a megtámadott határozatot semmisítse meg annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság a benyújtott
kereseti kérelmet ezt meghaladó részében elutasította, valamint hogy kötelezze az OHIM-ot a költségek viselésére.
Az OHIM kéri a fellebbezés elutasítását és azt, hogy a Bíróság kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.

A felek érvei
A fellebbező érvelésének első jogalapjában arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag két okból is tévesen értelmezte
a rendelet 7. cikk (1) bekezdésének b) pontját.
Egyrészről ellentétben azzal, amit az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 36. pontjában állított, ez a rendelkezés nem azt
a közérdekű célt szolgálja, hogy a szóban forgó megjelölések mindenki által szabadon használhatóak legyenek. Tényleges célja
– a közösségi jogalkotó és a Bíróság által a védjegy alapvető rendeltetéséről kialakított állásponttal összhangban – az, hogy
a fogyasztó vagy a végfelhasználó az összetévesztés lehetősége nélkül meg tudja különböztetni az áruk vagy szolgáltatások
eredetét. Az Elsőfokú Bíróság tehát olyan szempontot alkalmazott, amely nem a rendelet 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja,
hanem ugyanezen rendelkezés c) és e) pontja keretében bír jelentőséggel, valamint ezt követően nem vizsgálta pontosan, hogy
az adott szókapcsolat mennyiben képes betölteni a védjegy ezen rendeltetését.
Másrészről a fellebbező rámutatott, hogy miután az Elsőfokú Bíróság helyesen hivatkozott arra, hogy az esetleges megkülönböztető
képesség megállapítása érdekében vizsgálni kell, hogy a „SAT.2” szókapcsolat egységében milyen benyomást kelt az érintett
vásárlóközönségben, az Elsőfokú Bíróság az adott esetben nem alkalmazta megfelelően ezt a vizsgálati szabályt. Ehelyett annak
érdekében, hogy megalapozza lajstromozásának elutasítását, alkotóelemeire bontotta a szókapcsolatot. Pedig az ilyen feldarabolás
nem jellemi azt az észlelési folyamatot, amelynek során a fogyasztó értékeli és értelmezi a védjegyet. Ezenkívül az Elsőfokú
Bíróság tévesen alapozta a megkülönböztető képesség hiányának fennálltát arra, hogy a szókapcsolat olyan elemekből áll, amelyeket
a kereskedelemben gyakran használnak az érintett szolgáltatások megjelenítésére, mivel az ilyen tényezők csak a rendelet 7. cikk
(1) bekezdés c) pontjának alkalmazása során vehetők figyelembe.
A fellebbezésnek ezen jogalapjára az OHIM úgy válaszolt, hogy a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja azt a célt követi,
hogy a közérdek védelmében az adott megjelölések mindenki által szabadon használhatóak maradjanak. A Bíróság ítélkezési gyakorlata
rámutat arra, hogy a 7. cikk (1) bekezdésének b) és c) pontjára alapozott elutasítások követik ezt a célt, így akadályozva
meg a megkülönböztetésre alkalmatlan megjelölések védjegyoltalomban való részesítését.
Az OHIM egyetért a fellebbező azon indokolásával, amely szerint a vitatott szókapcsolatot a maga egészében kell vizsgálni,
és annak megkülönböztető képességén azt kell érteni, hogy a védjegy képes az árukat és szolgáltatásokat azok származása szerint
azonosítani. Azonban úgy ítéli meg, hogy a „SAT.2” szókapcsolat nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, mert szokványosan
egymáshoz rendelt, megkülönböztető képességgel nem bíró elemekből áll, tehát az Elsőfokú Bíróság ennek értelmezése során helyesen
alkalmazta a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontját. A megtámadott ítélet továbbá nem tévesztette össze ezen rendelkezés által
és ugyanennek a rendeletnek a 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szabályozott alkalmazási területeket. Az ítélet továbbá
nem ellentmondásos, mivel az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedés nélkül megállapíthatta, hogy a c) pont rendelkezései értelmében
a szókapcsolat nem leíró jellegű, és ebből következően a b) pont értelmében nem bír megkülönböztető képességgel.

A Bíróság álláspontja
A védjegy alapvető rendeltetése elsősorban az, hogy tanúsítsa a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára a védjeggyel megjelölt
áru vagy szolgáltatás származását, lehetővé téve számukra, hogy az össztévesztés lehetősége nélkül megkülönböztethessék azokat
más eredetű áruktól vagy szolgáltatásoktól (lásd különösen a 102/77. sz., Hoffmann-La Roche ügyben 1978. május 23-án hozott
ítélet [EBHT 1978., 1139. o.] 7. pontját és a C‑299/99. sz. Philips-ügyben 2002. június 18-án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑5475. o.]
30. pontját). A rendelet 7. cikke (1) bekezdés b) pontja tehát a megkülönböztetésre alkalmatlan megjelölések lajstromozását
zárja ki, és így alkalmassá teszi a védjegyeket, hogy eleget tegyenek ennek az alapvető rendeltetésüknek.
Másodsorban az érintett vásárlóközönség szemszögéből kell vizsgálni azt, hogy egy megjelölés rendelkezik-e olyan jellemzőkkel,
amelyek alkalmassá teszik a védjegykénti lajstromozásra. Amennyiben az oltalomban részesítendő áruk vagy szolgáltatások az
érintett vásárlóközönség egészét célozzák, úgy kell tekinteni, hogy az érintett közönség szokásosan tájékozott, ésszerűen
figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztókból áll (a C‑342/97. sz. Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22-én hozott
ítélet [EBHT 1999., I‑3819 o.] 26. pontja és a C‑104/01. sz. Libertel-ügyben 2003. május 6-án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3793. o.]
46. pontja).
Harmadsorban fontos megjegyezni, hogy a rendelet 7. cikke (1) bekezdésében felsorsolt lajstromozást kizáró okok egymástól
függetlenek és önálló vizsgálatot igényelnek. Továbbá a fenti kizáró okokat a mindegyikük mögött meghúzódó közérdek tükrében
kell értelmezni. A valamennyi kizáró ok vizsgálata során figyelembe vett közérdek eltérő megítéléseket jeleníthet meg, sőt
kell, hogy megjelenítsen a szóban forgó kizáró ok tekintetében (a C‑456/01. P. és a C‑457/01. P. sz., Henkel kontra OHIM ügyben
2004. április 29-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 45. és 46. pontja).
Önmagában egy szín védjegyként való lajstromozását illetően ? ennek térbeli meghatározása nélkül ? a Bíróság a fent idézett
Libertel-ügy 60. pontjában korábban úgy rendelkezett, hogy a közérdek – a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről
szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989., L 40., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet,
1. kötet, 92. o) 3. cikke (1) bekezdése b) pontjának (amely szövegezésében azonos a védjegyről szóló rendelet 7. cikke (1)
bekezdésének b) pontjával) rendelkezései szerint – megkívánja, hogy ne szűküljön indokolatlanul a lajstromozást kérő gazdasági
szereplő által nyújtottal azonos jellegű árukat, illetve szolgáltatásokat kínáló egyéb gazdasági szereplők rendelkezésére
álló színek köre.
Másrészről, figyelembe véve a rendelet által biztosított védjegyoltalom terjedelmét, a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
b) pontjában hivatkozott közérdek nyilvánvalóan elválaszthatatlan az ítélet 23. pontjában hivatkozott védjegy alapvető rendeltetésétől.
Végül az olyan szavakból vagy egy szó és egy szám összetételéből álló védjegyet illetően, amely az ügy tárgyát képezi, az
esetleges megkülönböztető képesség vizsgálható részekre bontva, minden egyes kifejezésnek vagy elemnek a külön-külön történő
figyelembevételével, de annak minden esetben az elemei által alkotott összesség vizsgálatától kell függenie. Ugyanis kizárólag
az a körülmény, hogy a védjegy külön-külön tekintetbe vett elemei megkülönböztetésre alkalmatlanok nem zárja ki azt, hogy
az általuk alkotott szókapcsolat megkülönböztető képességgel rendelkezzék (lásd értelemszerűen a C‑265/00. sz. Campina Melkunie-ügyben
2004. február 12-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 40. és 41. pontját, és a C‑363/99. sz. Koninklijke KPN
Nederland ügyben hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 99. és 100. pontját).
A fentieknek megfelelően a jelen jogvitában az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b)
pontját.
Elsőként, annak ellenére, hogy a megtámadott ítélet 39. pontjában az Elsőfokú Bíróság helyesen mondja ki, hogy egy összetett
védjegy megkülönböztető képességének értékelése során a védjegyet egészében kell vizsgálni, valójában nem ilyen vizsgálatra
alapozta döntését.
Először is a megtámadott ítélet 41. pontjában azt állapította meg, hogy az OHIM kimerítően bizonyította, hogy a „SAT” a műholdas
szolgáltatásokra vonatkozó szokásos német és angol rövidítés, és mint ilyen nem tér el ezeknek a nyelveknek a szókészlettel
kapcsolatos szabályaitól. Az ítélet ugyanezen pontjában az Elsőfokú Bíróság ezenfelül kimondta, hogy ez az elem a szóban forgó
szolgáltatások többségének olyan jellemzőjére utal, amelyet a műholdas szolgáltatások terén az érintett vásárlóközönség az
ilyen szolgáltatásokkal kapcsolatos választása során figyelembe vesz. Ezen megállapításokból kiindulva – amelyeket a Bíróság
a jelen jogvita tárgyát képező fellebbezés kapcsán nem kívan kétségbe vonni, kivéve azt az esetet, ha a bizonyítékok téves
értelmezésére  kerülne sor – az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a „SAT” elem ezen szolgáltatások vonatkozásában nem
rendelkezik megkülönböztető képességgel.
Az Elsőfokú Bíróság ezt követően a megtámadott ítélet 46. és 47. pontjaiban kifejtett értékelésében – amelynek további felülvizsgálata,
a bizonyítékok téves értelmezése esetének kivételével, nem tartozik e fellebbezés keretei közé – rámutatott arra, hogy a „2”
és a „.” elemeket rendszeresen alkalmazzák, illetve ezen elemek az ilyen jellegű felhasználásra alkalmasak a szóban forgó
szolgáltatások kereskedelemben való megjelenítése céljából, így ebből a szempontból ezek az elemek sem rendelkeznek megkülönböztető
képességgel.
Mindezekből az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy „általában […] az a
tény, hogy egy összetett védjegy [mint a SAT.2] csak olyan elemekből áll, amelyek nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel,
indokolja azt a következtetést, hogy a védjegy egységében tekintve szintén alkalmas az érintett áruknak vagy szolgáltatásoknak
a kereskedelemben általánosan használatos megjelenítésére.”
Végül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49. és 50. pontjában megállapította, hogy a következtetés csak abban az esetben
nem érvényes, ha konkrét bizonyíték – nevezetesen a meghatározott elemek szokatlan jellegű kombinációja – utal arra, hogy
az összetett védjegy több mint részeinek összessége. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a „SAT.2” szókapcsolat nem szokatlan
jellegű, és kimondta, hogy „irreleváns a fellebbező azon érvelése, hogy a megjelölés, összességét tekintve fantáziaelemet
tartalmaz.”.
A jelen ítélet 31–34. pontjaiból kítűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság azt értékelte, hogy a „SAT.2” szókapcsolat megkülönböztető
képességgel bír-e elemeinek külön-külön történő vizsgálata alapján. Evégett arra a feltételezésre hagyatkozott, hogy a külön-külön
megkülönböztető képességgel nem bíró elemek egymás mellé rendelésük esetén sem bírhatnak ilyen képességgel, és nem arra –
mint ahogyan azt tennie kellett volna –, hogy az átlagos fogyasztó hogyan észleli ezt a szókapcsolatot a maga egészében. Csak
másodlagosan vizsgálta a szókapcsolat egésze által keltett benyomásokat, kizárva minden további adat – mint például egy fantáziaelem
létezése – relevanciáját, amelyeket ezen elemzés során figyelembe kellett volna vennie.
Másodsorban a megtámadott ítélet arra a feltételre hivatkozik, amelynek értelmében nem részesíthető oltalomban az olyan védjegy,
amelyet az adott áruk vagy szolgáltatások megjelenítésére általánosan alkalmaznak a kereskedelemben. Ez a szempont a rendelet
7. cikke (1) bekezdésének c) pontja vonatkozásában releváns, de nem alkalmazható ugyanezen rendelkezés b) pontjával kapcsolatban.
Figyelemmel a megtámadott ítéletben – különösen annak 36. pontjában – írtakra, miszerint ez utóbbi rendelkezésnek az a célja,
hogy a hatálya alá tartozó megjelölések mindenki által szabadon használhatóak legyenek, az Elsőfokú Bíróság eltért a jelen
ítélet 25–27. pontjaiban hivatkozott általános érdek figyelembevételétől.
Ilyen körülmények között a fellebező jogosan hivatkozik a megtámadott ítéletnek a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja
értelmezésével kapcsolatos jogban való tévedésére.
A fentiekből következően – anélkül, hogy szükség lenne a fellebbezés másik, az egyenlő bánásmód elvének figyelmen kívül hagyására
vonatkozó jogalapjának vizsgálatára – a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása
vonatkozásában, hogy az OHIM második fellebbezési tanácsa által hozott határozat nem sértette meg a rendelet 7. cikke (1)
bekezdésének b) pontját, amikor a vitatott határozatával elutasította a „SAT.2” szókapcsolat közösségi védjegyként történő
lajstromozását – a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt – műholdas műsorszolgáltatással kapcsolatos szolgáltatások, így
a megtámadott ítélet 3. pontjában felsorolt szolgáltatástípusok kapcsán, amelyeket az Elsőfokú Bíróság a fenti ítélet 42. pontja
szerint nem vett figyelembe.
Az Európai Bíróság alapokmányának 61. cikke első bekezdésének második mondatának megfelelően, amennyiben az Elsőfokú Bíróság
határozatát hatályon kívül kell helyezni és a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti. Jelen
helyzetben ez az eset áll fenn.
Jóllehet a „SAT.2” összetétel nem szokatlan jellegű, különösen ahogyan ez utóbbit az átlagfogyasztó a távközléssel kapcsolatos
szolgáltatások vonatkozásában érzékelheti, és az ilyen mellérendelés ? azaz a „SAT” elem és a „2”‑es szám összetétele, ponttal
(„.”) elválasztva ? nem tükröz különösen nagyfokú találékonyságot, ezek a körülmények nem elegendőek annak megállapításához,
hogy az ilyen megjelölés a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
Ugyanis valamely megjelölés védjegyként történő lajstromozása nem függ a jogosult bizonyos fokú kreativításának, illetve nyelvi
vagy művészi leleményességének megállapításától. Elegendő, ha a védjegy az érintett vásárlóközönség számára azonosíthatóvá
teszi az oltalomban részesített árukat vagy szolgáltatásokat, és lehetővé teszi azok megkülönböztetését más vállalkozások
áruitól és szolgáltatásaitól.
Abban az esetben, ha egy védjegy nem ütközik a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott kizáró okba,
ennek ellenére ugyanennek a rendelkezésnek a b) pontja értelmében mégsem rendelkezik megkülönböztető képességgel, akkor a
Belső Piaci Harmonizációs Hivatal köteles megindokolni, hogy milyen érvekre alapozza a védjegy megkülönböztető képességenek
hiányát.
Mindazonáltal jelen esetben, a vitatott határozatban az OHIM annak megállapítására szorítkozott, hogy a „SAT” és a „2” elemek
leíró jellegűek és a médiával kapcsolatos területen általánosan használtak, annak megállapítása nélkül, hogy a „SAT.2” szókapcsolat
– egészében vizsgálva – mitől tekinthető alkalmatlannak a kérelmező szolgáltatásainak más szolgáltatók szolgáltatásaitól való
megkülönböztetésére.
A távközlés területén egy szó és egy szám kapcsolatából álló védjegynek egy adott területen történő gyakori alkalmazása jelzi,
hogy a szókapcsolatok ilyen típusára nem lehet eleve úgy tekinteni, hogy az nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
Továbbá, ahogy azt a fellebbező is állította, az OHIM nem hivatkozott a „SAT” elem alkalmazása miatt, a „SAT.2” szókapcsolathoz
hasonló szerkezetű megjelölések lajstromozásánál a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában található kizáró okokra.
Az a tény, hogy a „SAT” elemhez a „2” szám és a „.” elem kapcsolódik, nem pedig egyéb szó – ellentétben az OHIM érvelésével
–ebben a vizsgálatban nem bír jelentőséggel. Másrészről az OHIM az eljárás során egyetlen alkalommal sem indokolta, hogy a
fellebbező fél kérelmét miért kezelte eltérő módon arra hivatkozva, hogy a lajstromozni kívánt védjegy összetéveszthető a
már oltalomban részesített védjeggyel.
A fentiekből következik, hogy azon indokok, amelyekre az OHIM második fellebbezési tanácsa alapította azon döntését, miszerint
a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján a „SAT.2” szókapcsolat nem rendelkezik megkülönböztető képességgel,
nem megalapozottak.
Ilyen körülmények között a vitatott határozatot meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben az OHIM második fellebbezési tanácsa
a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján megtagadta a „SAT.2” szókapcsolat közösségi védjegyként történő lajstromozását.
Mivel az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben már korábban úgy határozott, hogy egyrészt a határozat nem alapítható a
fenti jogszabály 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára, másrészről az OHIM második fellebbezési tanácsa ugyanebben a döntésben
a 35. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában elmulasztott a fellebbezés kérdésében határozni, a vitatott határozatot
teljes egészében meg kell semmisíteni.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikke alapján, ha a fellebbezés megalapozott és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges
határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amely ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásra
is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fel ezt kérte. Mivel az OHIM
pervesztes lett, a fellebbező kérelmének megfelelően kötelezni kell a két eljárás során felmerült költségek viselésére.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács), a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróságnak a T-323/00. sz., SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ügyben 2002. július 2-i ítéletét (EBHT 2002., II-2839. o.)
hatályon kívül helyezi annyiban, amennyiben az úgy ítélte meg, hogy a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési
minták) (OHIM) második fellebbezési tanácsa nem sértette meg a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK tanácsi
rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját azzal, hogy 2000. augusztus 2-i határozatában (R 312/1999-2. sz. ügy) megtagadta
a „SAT.2” szókapcsolat közösségi védjegyként történő lajstromozását olyan szolgáltatások tekintetében, amelyeknek – a lajstromozás
iránti kérelemben – valamilyen kapcsolatuk van a műholdas műsorszolgáltatással, vagyis azoknak a szolgáltatásoknak a tekintetében,
amelyeket a megtámadott ítélet 3. pontja említ, és amelyekre az Elsőfokú Bíróság ezen ítélet 42. pontjában nem hivatkozik.
2)
A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) második fellebbezési tanácsának 2000. augusztus 2‑i
határozatát megsemmisíti.
3)
A Belső Piaci Harmonizációs Hivatalt (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) kötelezi az eljárásokban felmerült költségek
viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.