CELEX: 62007CJ0453
Associeringsaftale EØF-Tyrkiet
associeringsrådets afgørelse nr. 1/80
artikel 7, stk. 1, andet led
opholdsret for en tyrkisk arbejdstagers myndige barn
manglende lønnet beskæftigelse
betingelser for fortabelse af erhvervede rettigheder

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 7, stk. 1, andet led, i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen (herefter »afgørelse nr. 1/80«). Associeringsrådet blev oprettet ved aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, som blev undertegnet den 12. september 1963 i Ankara dels af Republikken Tyrkiet, dels af EØF’s medlemsstater og Fællesskabet, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963 (
Samling af Aftaler indgået af De Europæiske Fællesskaber
, bind 3, s. 541).
Denne anmodning er fremsat i en sag mellem Hakan Er, der er tyrkisk statsborger, og Wetteraukreis (Wetterau distriktet) vedrørende en procedure om udvisning fra tysk område.
Retsforskrifter
Artikel 6, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 er affattet således:
»1.   Med forbehold af artikel 7 vedrørende familiemedlemmers frie adgang til beskæftigelse har tyrkiske arbejdstagere med tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en bestemt medlemsstat:
—
efter at have haft lovlig beskæftigelse i et år, ret til fornyelse af deres arbejdstilladelser i denne medlemsstat hos samme arbejdsgiver, såfremt der er beskæftigelse
—
efter at have haft lovlig beskæftigelse i tre år, ret til i denne medlemsstat med forbehold af den fortrinsstilling, som arbejdstagere fra Fællesskabets medlemsstater har, at modtage tilbud om anden beskæftigelse hos en arbejdsgiver efter eget valg, såfremt dette tilbud er afgivet under normale vilkår og er registreret ved den pågældende medlemsstats arbejdsmarkedsmyndigheder
—
efter at have haft lovlig beskæftigelse i fire år i den pågældende medlemsstat, fri adgang til enhver form for lønnet arbejde efter eget valg.«
Artikel 7 i afgørelse nr. 1/80 bestemmer:
»Når tyrkiske arbejdstagere har tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat, har deres familiemedlemmer, såfremt de har fået tilladelse til at flytte til den pågældende medlemsstat:
—
efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst tre år, og under forbehold af den fortrinsret, som gives arbejdstagere fra Fællesskabets medlemsstater, ret til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse
—
efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst fem år, fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse.
Tyrkiske arbejdstageres børn, der har gennemført en erhvervsuddannelse i værtslandet, kan uafhængigt af varigheden af deres ophold i medlemsstaten modtage ethvert tilbud om beskæftigelse i den pågældende medlemsstat, forudsat at en af forældrene har været lovligt beskæftiget i denne stat i mindst tre år.«
I samme afgørelses artikel 14, stk. 1, fastsættes:
»Bestemmelserne i dette afsnit finder anvendelse med forbehold af begrænsninger begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Hakan Er blev født i Tyrkiet i april 1984. To år senere blev han i Berlin forenet med sin far, der havde tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i Forbundsrepublikken Tyskland. Han boede sammen med faderen på det tyske område, i hvert fald i fem år. Faderen rejste senere tilbage til Tyrkiet uden sin familie.
I 1998 ansøgte Hakan Er om sin første opholdstilladelse, som blev bevilliget for en periode på halvandet år. Dokumentet om opholdstilladelse er påført anmærkningen »moderen permanent opholdstilladelse« og »faderen registreret for Berlin«.
I 2000 afsluttede Hakan Er som 16-årig sin skolegang uden at opnå et eksamensbevis. Hans opholdstilladelse blev forlænget til den 21. marts 2002.
I 2002 ansøgte Hakan om sin anden opholdstilladelse, som blev bevilliget for en periode indtil april 2003, svarende til det tidspunkt, hvor hans mor ikke længere havde pligt til at forsørge ham. Herefter ansøgte Hakan Er om forlængelse af sin opholdstilladelse, hvilket han blev bevilliget for en periode på et år uagtet sin ændrede situation, dvs. at hans mor ikke længere havde forsørgerpligt, og at han i fire måneder havde modtaget bistandshjælp. Den kompetente udlændingemyndighed for Wetterau distriktet (herefter »udlændingemyndigheden«) stillede dog krav om, at Hakan Er synligt bestræbte sig på at komme i arbejde.
Hakan Er deltog i et kursus med henblik på at forbedre sine chancer for erhvervsmæssig uddannelse og indplacering, men ophørte med kurset, idet han var uegnet hertil. Han modtog bistandshjælp i en måned og lod sig registrere som arbejdsløs.
I september 2004 ansøgte Hakan Er atter om forlængelse af opholdstilladelsen.
Under ansøgningens behandling indkaldte udlændingemyndigheden Hakan Er til flere samtaler. Han oplyste, at han bestræbte sig på at finde et arbejde, at han ville få anvist arbejde, såfremt han forelagde en ren straffeattest, og at han herefter ville vende tilbage til udlændingemyndigheden. Hakan Er fulgte imidlertid ikke op på disse udtalelser, og han kom ikke i arbejde. Han oppebar arbejdsløshedsunderstøttelse i 18 måneder.
Ved afgørelse af 17. august 2005 meddelte udlændingemyndigheden afslag på Hakan Ers ansøgning om forlængelse fra september 2004, og pålagde ham at forlade det tyske område inden for en fastsat frist, idet han ellers ville blive udvist til Tyrkiet.
Ifølge denne afgørelse er det en forudsætning for at få opholdsret efter artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, at den pågældende står til rådighed for arbejdsmarkedet på tidspunktet for ansøgningens fremsættelse, og at der også inden for en overskuelig fremtid er en reel chance for at få anvist arbejde. Udlændingemyndigheden mente, at der principielt ikke kan rejses indvendinger mod, at opholdet med henblik på at søge arbejde begrænses til seks måneder.
Den 9. september 2005 påklagede Hakan Er denne afgørelse, hvilken klage endnu ikke er afgjort. Han indgav tillige en begæring om foreløbige forholdsregler til den forelæggende ret, der ved kendelse af 4. december 2006 tillagde klagen opsættende virkning.
Under sagen om foreløbige forholdsregler anførte sagsøgeren, at han udfoldede bestræbelser for at komme i arbejde. Han fremlagde en skrivelse af 20. december 2005 fra uddannelsescentret i Frankfurt, der tilbød ham at deltage i et program i en måned med henblik på at opnå beskæftigelse. Hakan Er påbegyndte programmet, men afbrød det med den begrundelse, at det ikke var egnet for hans profil. Evalueringsrapporten vedrørende Hakan Ers kompetencer konkluderede, at han havde en svag egnethedsvurdering, at han udviste ringe udholdenhed og var upunktlig. Det ansås for hensigtsmæssigt, at han straks blev anvist arbejde, idet yderligere kvalifikationsbestræbelser var formålsløse. Hakan Er ansås dog for egnet til »enkle og rutineprægede arbejdsopgaver«.
Herefter blev Hakan Er overført til et organ til anvisning af arbejde i lufthavne, der fastlagde et ansøgertræningsforløb for ham. Som følge af, at ansøgertræningen var forløbet positivt siden februar 2006, blev Hakan Er indstillet til ansættelse som bagagemedarbejder ved lufthavnen i Frankfurt.
Den forelæggende ret har understreget, at da der ikke var blevet fremlagt en straffeattest, blev Hakan Ers ansøgningsmappe dog aldrig fremsendt til den mulige arbejdsgiver.
Hakan Er oplyste ikke om deltagelse i andre programmer med henblik på at opnå beskæftigelse eller om nogen lønnet beskæftigelse, bortset fra et arbejde af en dags varighed.
Den forelæggende ret har endvidere henvist til et notat af 18. august 2006 fra arbejdsformidlingen vedrørende en samtale med Hakan Er. Ifølge dette notat bestræbte Hakan Er sig ikke på at komme i arbejde. Han havde desuden problemer med gæld, og hans mor ønskede, at han fraflyttede familiens bopæl.
Efter at sagen om foreløbige forholdsregler var afsluttet, indgav Hakan Er den 22. januar 2007 den stævning, som danner grundlag for tvisten i hovedsagen. Han har nedlagt påstand om, at udlændingemyndigheden tilpligtes at forlænge hans opholdstilladelse, idet han har krav herpå i henhold til artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, uanset om han er erhvervsaktiv eller aktivt arbejdssøgende på det tyske område.
I forelæggelsesafgørelsen anføres, at Hakan Er på nuværende tidspunkt ikke oppebærer sociale ydelser, men at han som følge af sin uvillighed til at påtage sig et arbejde i længden kun kan sikre sit underhold ved sociale ydelser.
På denne baggrund har Verwaltungsgericht Giessen besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Fortaber en tyrkisk statsborger, der i sin egenskab af familiemedlem har fået tilladelse til at flytte sammen med sin i Tyskland bosatte far, der som tyrkisk arbejdstager havde tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i Forbundsrepublikken Tyskland, og som på grund af fem års bofællesskab med faderen har opnået den i artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80 omhandlede retsstilling, denne retsstilling derved, at han efter endt skolegang i mere end syv år, bortset fra en angivelig arbejdsprøvning, der strakte sig over én dag, på intet tidspunkt har været erhvervsmæssigt beskæftiget og desuden har afbrudt alle offentlige støtteforanstaltninger med henblik på at opnå beskæftigelse, samt ikke selv udfolder seriøse bestræbelser for at finde arbejde, idet han i stedet skiftevis lever af offentlige ydelser og af støtte fra sin i Tyskland bosatte mor og af midler af ukendt oprindelse?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Med det præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en tyrkisk statsborger, der i en medlemsstat har opnået retten til fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80, fortaber sin opholdsret i denne medlemsstat og dermed nævnte ret til fri adgang, såfremt han i en alder af 23 år ikke har haft lønnet beskæftigelse efter endt skolegang som 16-årig og ikke har afsluttet nogen af de offentlige programmer, hvori han har deltaget med henblik på at opnå beskæftigelse.
Med henblik på en besvarelse af dette spørgsmål bemærkes, at artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 har direkte virkning i medlemsstaterne, således at tyrkiske statsborgere, der opfylder betingelserne herfor, umiddelbart kan påberåbe sig de rettigheder, der følger af denne bestemmelse. I henhold til denne bestemmelses andet led har de navnlig ret til fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i værtsmedlemsstaten efter at have haft lovlig bopæl i denne i mindst fem år (jf. dom af 17.4.1997, sag
C-351/95, Kadiman, Sml. I, s. 2133
, præmis 27 og 28, og af 18.7.2007, sag
C-325/05, Derin, Sml. I, s. 6495
, præmis 47).
De rettigheder, som denne bestemmelse giver tyrkiske arbejdstageres børn med hensyn til beskæftigelse i den pågældende medlemsstat, indebærer uundgåeligt, at de i det mindste har opholdsret, da retten til adgang til arbejdsmarkedet og til beskæftigelse ellers ville være helt illusorisk (jf. bl.a. dom af 11.11.2004, sag
C-467/02, Cetinkaya, Sml. I, s. 10895
, præmis 31, og Derin-dommen, præmis 47).
Domstolen fandt, at den ubetingede ret til at tage enhver form for beskæftigelse efter vedkommendes eget valg helt ville miste sit indhold, hvis de nationale myndigheder havde mulighed for at fastsætte betingelser for eller på nogen måde begrænse de præcise rettigheder, som vandrende tyrkiske statsborgere er tillagt direkte ved afgørelse nr. 1/80 (jf. dom af 16.3.2000, sag
C-329/97, Ergat, Sml. I, s. 1487
, præmis 41).
Det følger heraf, at medlemsstaterne ikke længere har ret til at træffe foranstaltninger vedrørende ophold, som kan hindre udøvelsen af rettigheder, der ved afgørelse nr. 1/80 udtrykkeligt er tillagt en person, som opfylder betingelserne herfor, og som derfor allerede er lovligt integreret i værtsmedlemsstaten (jf. Ergat-dommen, præmis 42).
Navnlig er det vigtigt ikke at fratage en sådan person vedkommendes opholdsret netop på det tidspunkt, hvor han gennem den frie adgang til beskæftigelse efter eget valg har mulighed for på varig måde at blive integreret i værtsmedlemsstaten (jf. i denne retning Ergat-dommen, præmis 43).
Det følger således af Domstolens faste praksis, at der kun i to tilfælde kan ske en begrænsning af de rettigheder for tyrkiske arbejdstageres familiemedlemmer, som følger af artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, nemlig hvor den vandrende tyrkiske statsborgers tilstedeværelse på værtsmedlemsstatens område, på grund af hans personlige adfærd, udgør en faktisk og alvorlig trussel for den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed i henhold til afgørelsens artikel 14, stk. 1, eller hvor den pågældende har forladt medlemsstatens område i en længere periode og uden lovlige grunde (jf. Ergat-dommen, præmis 45, 46 og 48, Cetinkaya-dommen, præmis 36 og 38, og Derin-dommen, præmis 54, samt dom af 7.7.2005, sag
C-373/03, Aydinli, Sml. I, s. 6181
, præmis 27, af 16.2.2006, sag
C-502/04, Torun, Sml. I, s. 1563
, præmis 21, og af 4.10.2007, sag
C-349/06, Polat, Sml. I, s. 8167
, præmis 21).
Domstolen har fastslået, at en tyrkisk statsborger, som er tillagt rettigheder i medfør af artikel 7 i afgørelse nr. 1/80, således hverken fortaber disse rettigheder på grund af manglende lønnet beskæftigelse som følge af idømmelse af en endog flerårig ubetinget frihedsstraf eller på grund af den omstændighed, at han ikke på noget tidspunkt har erhvervet rettigheder på området for beskæftigelse og ophold i henhold til artikel 6, stk. 1, i denne afgørelse. Domstolen har fastslået, at til forskel fra de tyrkiske arbejdstagere, som sidstnævnte bestemmelse finder anvendelse på, afhænger status for deres familiemedlemmer som omhandlet i nævnte afgørelses artikel 7 nemlig ikke af, om der udøves lønnet beskæftigelse (jf. Derin-dommen, præmis 56).
Den omstændighed, at den berørte part ikke har stået til rådighed for arbejdsmarkedet i flere år, er således ikke til hinder for, at vedkommende kan påberåbe sig bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80 til støtte for et krav om opholdsret i værtsmedlemsstaten (jf. Polat-dommen, præmis 21).
Disse betragtninger gælder så meget desto mere for en tyrkisk statsborger som Hakan Er, der netop ikke har forladt arbejdsmarkedet. Den omstændighed, at han i en alder af 23 år endnu ikke har lønnet beskæftigelse, er ikke til hinder for, at han kan tildeles opholdstilladelse.
En tyrkisk statsborger, der er blevet forenet med sine forældre i en medlemsstat i forbindelse med en familiesammenføring, og som siden toårsalderen har levet hos sine forældre, opfylder således betingelserne i artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80. Selv om han i en alder af 23 år endnu ikke har haft lønnet beskæftigelse, fortaber han ikke af denne grund sin opholdsret. Det er derimod vigtigt ikke at inddrage opholdsretten, uden hvilken han ikke vil kunne få adgang til sådan beskæftigelse og udøve den ret, som han er tillagt ved denne bestemmelse, for at blive yderligere integreret i værtsmedlemsstaten.
Følgelig skal det stillede spørgsmål besvares med, at en tyrkisk statsborger, der som barn fik tilladelse til indrejse på en medlemsstats område i forbindelse med en familiesammenføring, og som har opnået retten til fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80, ikke fortaber den ret til ophold i medlemsstaten, der er afledt af nævnte ret til fri adgang, selv om han i en alder af 23 år ikke har haft lønnet beskæftigelse efter endt skolegang som 16-årig og ikke har afsluttet nogen af de offentlige programmer, hvori han har deltaget med henblik på at opnå beskæftigelse.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

En tyrkisk statsborger, der som barn fik tilladelse til indrejse på en medlemsstats område i forbindelse med en familiesammenføring, og som har opnået retten til fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen, vedtaget af det associeringsråd, der blev oprettet ved aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, fortaber ikke den ret til ophold i medlemsstaten, der er afledt af nævnte ret til fri adgang, selv om han i en alder af 23 år ikke har haft lønnet beskæftigelse efter endt skolegang som 16-årig og ikke har afsluttet nogen af de offentlige programmer, hvori han har deltaget med henblik på at opnå beskæftigelse.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.