CELEX: 62005CJ0385
Politică socială
Directivele 98/59/CE și 2002/14/CE
Concedieri colective
Informarea și consultarea lucrătorilor
Calculul pragurilor lucrătorilor încadrați
Competențele statelor membre
Excluderea lucrătorilor aparținând unei anumite categorii de vârstă

Motivele
1. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective (JO L 225, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 95) și a Directivei 2002/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2002 de stabilire a unui cadru general de informare și consultare a lucrătorilor din Comunitatea Europeană (JO L 80, p. 29).
2. Această cerere a fost formulată în cadrul unor acțiuni introduse la Conseil d’État de Confédération générale du travail (CGT), de Confédération française démocratique du travail (CFDT), de Confédération française de l’encadrement (CFE‑CGC), de Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC), precum și de Confédération générale du travail-Force ouvrière (CGT‑FO) și având ca obiect anularea Ordonanței nr. 2005‑892 din 2 august 2005 privind modificarea regulilor de calculare a efectivelor întreprinderilor (JORF din 3 august 2005, p. 12687, denumită în continuare „Ordonanța nr. 2005‑892”).
Cadrul juridic
Reglementarea comunitară
3. Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 98/59 prevede:
„În sensul prezentei directive:
a) «concedieri colective» reprezintă concedierile efectuate de un angajator dintr‑unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului, în cazul în care, conform opțiunii statelor membre, numărul concedierilor este:
i) fie, pentru o perioadă de 30 de zile:
‑ de cel puțin 10 în unitățile care încadrează în mod normal mai mult de 20 și mai puțin de 100 de lucrători;
‑ de cel puțin 10 % din numărul lucrătorilor în unitățile care încadrează în mod normal cel puțin 100, dar nu mai mult de 300 de lucrători;
‑ de cel puțin 30 în unitățile care încadrează în mod normal cel puțin 300 de lucrători;
(ii) 	fie, într‑o perioadă de 90 de zile, de cel puțin 20, indiferent de numărul lucrătorilor angajați în mod normal în unitățile respective;
(b) «reprezentanții lucrătorilor» reprezintă reprezentanții lucrătorilor prevăzuți de legislațiile sau practicile statelor membre.
În scopul calculării numărului de concedieri prevăzut la litera (a) primul paragraf, încetarea contractului de muncă care se produce la inițiativa angajatorului dintr‑unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului, este asimilată concedierilor, cu condiția existenței a cel puțin cinci concedieri.”
4. Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva 98/59:
„În cazul în care un angajator are în vedere concedieri colective, acesta inițiază în timp util consultări cu reprezentanții lucrătorilor pentru a ajunge la un acord.” [traducere neoficială]
5. Articolul 3 din Directiva 98/59 prevede:
„(1) Angajatorii notifică în scris autoritatea publică competentă cu privire la orice concediere colectivă preconizată.
[…]
(2) Angajatorii trebuie să transmită reprezentanților lucrătorilor o copie a notificării prevăzute la alineatul (1).
Reprezentanții lucrătorilor își pot transmite eventualele observații autorității publice competente.”
6. Potrivit articolului 5 din Directiva 98/59:
„Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile lucrătorilor ori de a promova sau permite aplicarea unor convenții colective mai favorabile lucrătorilor.”
7. Al șaptelea și al optulea considerent din Directiva 2002/14 sunt formulate astfel:
„(7) Este necesar să se consolideze dialogul social și să se promoveze încrederea reciprocă în cadrul întreprinderilor pentru a favoriza anticiparea riscului, pentru a face mai flexibilă organizarea muncii și pentru a facilita accesul lucrătorilor la formare în cadrul întreprinderii, menținând în același timp securitatea, pentru a‑i conștientiza pe salariați cu privire la nevoile de adaptare, pentru a mări disponibilitatea salariaților de a iniția măsuri și acțiuni care le măresc capacitatea de reinserție profesională, de a promova implicarea salariaților în funcționarea și viitorul întreprinderii și pentru a‑i mări competitivitatea;
(8) Este necesar, în special, să se promoveze și să se consolideze informarea și consultarea cu privire la situația și evoluția probabilă a ocupării forței de muncă în cadrul întreprinderii și, dacă reiese din evaluarea angajatorului că locurile de muncă din întreprindere pot fi amenințate, cu privire la posibilele măsuri preventive preconizate, în special în ceea ce privește formarea și dezvoltarea competențelor lucrătorilor, pentru a contrabalansa evoluțiile negative sau consecințele acestora și a mări capacitatea de reinserție profesională și adaptabilitatea salariaților care ar putea fi afectați.” [traducere neoficială]
8. De asemenea, din al optsprezecelea considerent al Directivei 2002/14 rezultă că aceasta urmărește instituirea unui cadru general care are drept obiectiv stabilirea unor cerințe minime aplicabile în întreaga Comunitate, fără a împiedica statele membre să prevadă dispoziții mai favorabile lucrătorilor.
9. Astfel cum rezultă din al nouăsprezecelea considerent al aceleiași directive, acest cadru are, de asemenea, drept scop evitarea oricărei constrângeri administrative, financiare sau juridice care ar împiedica crearea și dezvoltarea întreprinderilor mici și mijlocii. Acesta este motivul pentru care, potrivit aceluiași considerent, domeniul de aplicare a directivei respective trebuie restrâns, în conformitate cu alegerea făcută de statele membre, la întreprinderile cu cel puțin 50 de lucrători sau la unitățile care utilizează cel puțin 20 de lucrători.
10. Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2002/14 prevede:
„Prezenta directivă are ca obiectiv instituirea unui cadru general de stabilire a cerințelor minime ale dreptului la informare și consultare al lucrătorilor în întreprinderile și unitățile din Comunitate.” [traducere neoficială]
11. Articolul 2 din directiva menționată are următorul cuprins:
„În sensul prezentei directive:
[...]
(d) prin «salariat» se înțelege orice persoană care, în statul membru în cauză, este protejată ca lucrător în cadrul legislației naționale privind ocuparea forței de muncă și în conformitate cu practicile naționale;
[...]” [traducere neoficială]
12. Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2002/14 prevede:
„Prezenta directivă se aplică, în conformitate cu opțiunea făcută de statele membre:
(a) întreprinderilor care încadrează cel puțin 50 de lucrători într‑un stat membru sau
(b) unităților care încadrează cel puțin 20 de lucrători într‑un stat membru.
Statele membre stabilesc metoda de calculare a pragurilor lucrătorilor încadrați.” [traducere neoficială]
13. Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2002/14:
„În conformitate cu principiile enunțate la articolul 1 și fără a aduce atingere dispozițiilor și practicilor în vigoare mai favorabile lucrătorilor, statele membre stabilesc modalitățile de exercitare a dreptului la informare și consultare la nivelul corespunzător, în conformitate cu prezentul articol.” [traducere neoficială]
14. Articolul 11 din Directiva 2002/14 prevede că statele membre au obligația de a adopta orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice moment a rezultatelor impuse de prezenta directivă.
Reglementarea națională
15. Potrivit articolului L. 421‑1 din Codul muncii francez (code du travail), în unitățile care încadrează cel puțin unsprezece lucrători existența delegaților personalului este obligatorie.
16. Din articolele L. 321‑2 și L. 321‑3 ale acestui cod rezultă că angajatorii care intenționează să efectueze concedieri din motive economice sunt obligați să convoace și să consulte comitetul de întreprindere sau delegații personalului atunci când numărul de concedieri avute în vedere este cel puțin egal cu zece într‑o perioadă de treizeci de zile.
17. Înainte de adoptarea Ordonanței nr. 2005‑892, articolul L. 620‑10 din Codul muncii avea următorul cuprins:
„În vederea punerii în aplicare a prezentului cod, efectivele întreprinderii sunt calculate potrivit următoarelor dispoziții:
Salariații titulari ai unui contract pe perioadă nedeterminată cu normă întreagă și lucrătorii la domiciliu sunt luați în considerare în totalitate în efectivul întreprinderii.
Salariații titulari ai unui contract pe perioadă determinată, salariații titulari ai unui contract de muncă intermitent, lucrătorii detașați, inclusiv lucrătorii temporari, sunt luați în considerare în efectivul întreprinderii proporțional cu durata prezenței lor în cursul ultimelor douăsprezece luni. Cu toate acestea, salariații titulari ai unui contract pe perioadă determinată, salariații titulari ai unui contract de muncă temporară sau salariații detașați sunt excluși de la calcularea efectivelor atunci când înlocuiesc un salariat absent sau al cărui contract de muncă este suspendat.
Salariații încadrați cu contract de muncă cu timp parțial, indiferent de natura contractului lor de muncă, sunt luați în considerare prin împărțirea sumei totale a orarelor înscrise în contractele lor de muncă la timpul legal sau la timpul convențional de muncă.”
18. Prin articolul 1 din Ordonanța nr. 2005‑892, articolul L. 620‑10 a fost completat cu paragraful următor:
„Salariatul angajat după 22 iunie 2005 și având mai puțin de douăzeci și șase de ani nu este luat în considerare, până la împlinirea vârstei de douăzeci și șase de ani, la calcularea efectivului personalului întreprinderii de care aparține, indiferent de natura contractului încheiat cu întreprinderea. Această prevedere nu poate avea ca efect desființarea unei instituții reprezentative a personalului sau a mandatului unui reprezentant al personalului. Dispozițiile prezentului paragraf sunt aplicabile până la 31 decembrie 2007.”
Acțiunea principală și întrebările preliminare
19. Din dosarul transmis Curții rezultă că, în vederea remedierii situației preocupante a ocupării forței de muncă în Franța, prim‑ministrul a prezentat Parlamentului, în declarația sa privind politica generală din 8 iunie 2005, un plan de urgență pentru ocuparea forței de muncă. Pentru ca măsurile înscrise în acest plan să poată intra în vigoare începând cu 1 septembrie 2005, guvernul a solicitat abilitarea pentru a legifera prin ordonanță.
20. Astfel, articolul 1 din Legea nr. 2005‑846 din 26 iulie 2005 (JORF din 27 iulie 2005, p. 12223) a autorizat guvernul să adopte prin ordonanță orice măsură privind în special modificarea regulilor de calculare a efectivelor utilizate, în vederea punerii în aplicare a dispozițiilor referitoare la dreptul muncii sau a obligațiilor financiare impuse de alte reglementări, cu scopul de a favoriza, începând cu 22 iunie 2005, angajarea de către întreprinderi a salariaților în vârstă de mai puțin de 26 de ani.
21. La 2 august 2005, guvernul a adoptat, prin Ordonanța nr. 2005‑892, măsuri referitoare la modificarea regulilor de calculare a efectivelor întreprinderilor, prevăzând că dispozițiile acestei ordonanțe vor înceta să producă efecte la 31 decembrie 2007.
22. CGT, CFDT, CFE‑CGC, CFTC și CGT‑FO au depus acțiuni în anulare la Conseil d’État împotriva Ordonanței nr. 2005‑892.
23. În susținerea acțiunilor lor, reclamantele din procedura principală au invocat în special un motiv întemeiat pe faptul că modificarea regulilor de calculare a efectivelor prevăzută de ordonanța respectivă ar fi contrară obiectivelor Directivelor 98/59 și 2002/14.
24. Instanța de trimitere subliniază că, deși dispoziția atacată din Ordonanța nr. 2005‑892 nu are în mod direct ca efect excluderea aplicării normelor naționale de transpunere a Directivelor 98/58 și 2002/14, nu este mai puțin adevărat că, în ceea ce privește unitățile cu efective mai mari de 20 de lucrători, dintre care mai puțin de 11 sunt în vârstă de 26 de ani sau mai mult, aplicarea dispoziției în cauză în acțiunea principală poate avea drept consecință scutirea angajatorului de anumite obligații care rezultă din cele două directive.
25. În aceste împrejurări, Conseil d’État a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Având în vedere obiectivul Directivei [2002/14], care este, potrivit [alineatului] (1) al articolului 1, acela de a institui un cadru general de stabilire a cerințelor minime ale dreptului la informare și consultare al lucrătorilor în întreprinderile și unitățile din Comunitate, faptul că directiva încredințează statelor membre sarcina stabilirii metodei de calculare a pragurilor lucrătorilor încadrați trebuie interpretat în sensul că li se permite acestor state să ia în considerare în mod diferit anumite categorii de lucrători în vederea aplicării acestor praguri?
2) În ce măsură Directiva [98/59] poate fi interpretată în sensul că autorizează un mecanism juridic având drept efect ca anumite unități care încadrează în mod obișnuit mai mult de douăzeci de lucrători să fie scutite, chiar și temporar, de obligația de a crea o structură de reprezentare a lucrătorilor în temeiul unor reguli de calculare a efectivelor care exclud luarea în considerare a anumitor categorii de salariați în vederea aplicării dispozițiilor privind organizarea acestei reprezentări?”
26. În decizia de trimitere, Conseil d’État a solicitat Curții, în temeiul articolului 104a primul paragraf din Regulamentul de procedură, soluționarea trimiterii preliminare potrivit procedurii accelerate.
27. Această cerere a fost respinsă prin ordonanța președintelui Curții din 21 noiembrie 2005.
Cu privire la întrebările preliminare
28. În prealabil, trebuie subliniat că din jurisprudența Curții rezultă că promovarea ocupării forței de muncă reprezintă un obiectiv legitim de politică socială și că statele membre dispun de o marjă de apreciere considerabilă în ceea ce privește alegerea măsurilor prin care pot fi îndeplinite obiectivele politicii lor sociale (a se vedea în special hotărârea din 9 februarie 1999, Seymour‑Smith și Perez, C‑167/97, Rec., p. I‑623, punctele 71 și 74, precum și hotărârea din 20 martie 2003, Kutz‑Bauer, C‑187/00, Rec., p. I‑2741, punctele 55 și 56).
29. Cu toate acestea, marja de apreciere de care dispun statele membre în materie de politică socială nu poate avea ca efect golirea de conținut a aplicării unui principiu fundamental de drept comunitar sau a unei dispoziții de drept comunitar (a se vedea în acest sens hotărârile citate anterior Seymour‑Smith și Perez, punctul 75, și Kutz‑Bauer, punctul 57).
Cu privire la prima întrebare
30. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2002/14 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude, chiar și temporar, o categorie determinată de lucrători de la calcularea numărului de lucrători încadrați în sensul acestei dispoziții.
31. În această privință, trebuie subliniat că, potrivit articolului 2 litera (d) din Directiva 2002/14, prin lucrător în sensul acestei directive se înțelege orice persoană care, în statul membru în cauză, este protejată ca lucrător în cadrul legislației naționale privind ocuparea forței de muncă și în conformitate cu practicile naționale.
32. Rezultă că, din moment ce nu se contestă faptul că lucrătorii în vârstă de mai puțin de 26 de ani vizați de dispoziția națională în cauză în acțiunea principală sunt protejați de reglementarea națională în materie de ocupare a forței de muncă, aceștia sunt lucrători în sensul Directivei 2002/14.
33. Desigur, articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva menționată prevede că statele membre stabilesc metoda de calculare a pragurilor lucrătorilor încadrați. Totuși, această dispoziție se referă la stabilirea metodei de calculare a pragurilor lucrătorilor, iar nu la însăși definirea noțiunii de lucrător.
34. Or, întrucât Directiva 2002/14 a stabilit cadrul persoanelor care trebuie să fie luate în considerare cu ocazia acestui calcul, statele membre nu pot exclude de la calculul respectiv o categorie determinată de persoane inițial inclusă în acest cadru. Astfel, deși directiva nu impune statelor membre modalitatea în care acestea trebuie să țină seama, cu ocazia calculării pragurilor lucrătorilor încadrați, de lucrătorii cuprinși în domeniul său de aplicare, ea le impune totuși să țină cont de aceștia.
35. Într‑adevăr, așa cum rezultă din jurisprudența Curții, atunci când o dispoziție comunitară face trimitere la legislațiile și practicile naționale, statele membre nu pot să adopte măsuri de natură a compromite efectul util al reglementării comunitare în care se integrează dispoziția respectivă (a se vedea în acest sens hotărârea din 9 septembrie 2003, Jaeger, C‑151/02, Rec., p. I‑8389, punctul 59).
36. În ceea ce privește în special Directiva 2002/14, trebuie subliniat, pe de o parte, că rezultă atât din articolul 137 CE, care reprezintă temeiul său juridic, cât și din al optsprezecelea considerent, precum și din articolul 1 alineatul (1) din această directivă că aceasta are drept obiectiv stabilirea cerințelor minime privind dreptul la informare și consultare al lucrătorilor în întreprinderile și unitățile din Comunitate.
37. Pe de altă parte, trebuie să se constate că sistemul instituit prin Directiva 2002/14, cu excepția unor derogări prevăzute de articolul 3 alineatele (2) și (3) din aceasta, trebuie să se aplice tuturor lucrătorilor prevăzuți de articolul 2 litera (d) din directivă.
38. Or, astfel cum arată avocatul general la punctul 28 din concluziile sale, o reglementare precum cea în cauză în acțiunea principală, care are drept consecință sustragerea anumitor angajatori de la obligațiile prevăzute de Directiva 2002/14 și privarea lucrătorilor acestora de drepturile recunoscute de directivă, este de natură să golească aceste drepturi de conținut și să priveze directiva respectivă de efectul său util.
39. Mai mult, din observațiile prezentate de guvernul francez rezultă că dispoziția națională în cauză în acțiunea principală urmărește reducerea constrângerilor angajatorilor rezultând din faptul că angajarea de lucrători suplimentari poate determina depășirea de către aceștia a pragurilor prevăzute în special în vederea aplicării obligațiilor care decurg din Directiva 2002/14.
40. În ceea ce privește interpretarea Directivei 2002/14 propusă de același guvern, potrivit căruia articolul 3 alineatul (1) din această directivă nu interzice statelor membre, astfel cum o face dispoziția în cauză în acțiunea principală, instituirea unor modalități de calculare a pragurilor lucrătorilor încadrați care pot merge până la excluderea temporară a anumitor categorii de lucrători, din moment ce această excludere este justificată de un obiectiv de interes general constând în promovarea angajării tinerilor și este conformă principiului proporționalității, este suficient să se constate că o astfel de interpretare este incompatibilă cu articolul 11 alineatul (1) din directiva respectivă, care prevede că statele membre trebuie să adopte orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice moment a rezultatelor impuse de Directiva 2002/14, întrucât ar implica faptul că statelor membre li s‑ar permite să se sustragă, chiar și temporar, de la această obligație de rezultat clară și precisă impusă de dreptul comunitar (a se vedea, prin analogie, hotărârea din 4 iulie 2006, Adeneler, C‑212/04, Rec., p. I‑6057, punctul 68).
41. Având în vedere considerentele care precedă, se impune a se răspunde la prima întrebare că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2002/14 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude, chiar și temporar, o categorie determinată de lucrători de la calcularea numărului de lucrători încadrați în sensul acestei dispoziții.
Cu privire la a doua întrebare
42. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/59 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude, chiar și temporar, o categorie determinată de lucrători de la calcularea numărului de lucrători încadrați în sensul acestei dispoziții.
43. Pentru a răspunde la întrebarea astfel reformulată, trebuie, în primul rând, să se constate că Directiva 98/59 urmărește să asigure o protecție comparabilă drepturilor lucrătorilor din diferitele state membre în caz de concedieri colective și să echivaleze sarcinile care decurg din regulile de organizare a acestei protecții în privința întreprinderilor din Comunitate (a se vedea, prin analogie, hotărârea din 8 iunie 1994, Comisia/Regatul Unit, C‑383/92, Rec. p. I‑2479, punctul 16).
44. În al doilea rând, trebuie subliniat că din articolul 1 alineatul (1) și din articolul 5 din Directiva 98/59 rezultă că aceasta urmărește stabilirea unei protecții minime în ceea ce privește informarea și consultarea lucrătorilor în caz de concedieri colective, statele membre rămânând libere să adopte măsuri naționale mai favorabile lucrătorilor.
45. Or, trebuie să se constate că pragurile fixate de articolul 1 alineatul (1) din Directiva 98/59 constituie tocmai astfel de prevederi minime de la care statele membre nu pot deroga decât prin dispoziții mai favorabile lucrătorilor.
46. Într‑adevăr, pe de o parte, rezultă din jurisprudența Curții că o legislație națională care permite limitarea protecției garantate lucrătorilor printr‑o directivă în mod necondiționat este contrară dreptului comunitar (hotărârea Comisia/Regatul Unit, citată anterior, punctul 21).
47. Pe de altă parte și contrar celor susținute de guvernul francez, Directiva 98/59 nu poate fi interpretată în sensul că modalitățile de calculare a acestor praguri și, în consecință, chiar pragurile sunt la discreția statelor membre, din moment ce o asemenea interpretare le‑ar permite acestora din urmă să modifice domeniul de aplicare a directivei și să o priveze în acest fel de efectul său util.
48. Or, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, precum și din punctele 73 și 74 din concluziile avocatului general, o dispoziție națională precum cea în cauză în acțiunea principală este de natură să priveze, chiar dacă numai temporar, ansamblul lucrătorilor încadrați de anumite întreprinderi care angajează în mod obișnuit mai mult de 20 de lucrători de drepturile conferite de Directiva 98/59 și aduce atingere, prin aceasta, efectului util al directivei.
49. Având în vedere aceste considerente, se impune a se răspunde la a doua întrebare că articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/59 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude, chiar dacă numai temporar, o categorie determinată de lucrători de la calcularea numărului de lucrători încadrați prevăzut de această dispoziție.
Cu privire la cheltuielile de judecată
50. Întrucât, în privinţa părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
1) Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2002/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2002 de stabilire a unui cadru general de informare și consultare a lucrătorilor din Comunitatea Europeană trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude, chiar dacă numai temporar, o categorie determinată de lucrători de la calcularea numărului de lucrători încadrați în sensul acestei dispoziții.
2) Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude, chiar dacă numai temporar, o categorie determinată de lucrători de la calcularea numărului de lucrători încadrați prevăzut de această dispoziție.