CELEX: 62003TJ0333
Gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar
TACIS-programmet
Tjänster tillhandahållna som underleverans
Vägran att betala
Obehörig vinst
Utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne
Återkrav av belopp som utbetalats utan grund
Skydd för berättigade förväntningar
Omsorgsplikt

Tillämpliga bestämmelser
I artikel 28.2 i budgetförordningen av den 21 december 1977 för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (EGT L 356, s. 1;
svensk specialutgåva, område 1, volym 4, s. 3) (nedan kallad budgetförordningen), i den lydelse som gällde den 4 april 2000,
föreskrivs följande:
”Den behörige utanordnaren skall fastställa varje fordran som är säker, obestridd och exigibel och utfärda ett betalningskrav
…”

Bakgrund till tvisten
I början av år 1994 ingick kommissionen, företrädd av vice generaldirektören för Generaldirektoratet för yttre ekonomiska
förbindelser, och Helmico SA, företrätt av sin verkställande direktör, inom ramen för gemenskapsprogrammet för tekniskt stöd
till Oberoende staters samvälde (TACIS), ett avtal med referens MO.94.01/01.01/B002. Detta avtal (nedan kallat det moldaviska
avtalet) benämndes ”Bistånd till upprättande av en privat sammanslutning av lantbrukare” och ingick i ett projekt med referens
TACIS/FD MOL 9401 (nedan kallat det moldaviska projektet).
Helmico och sökanden ingick i april 1996 ett avtal, genom vilket Helmico gav sökanden i uppdrag att som underleverantör tillhandahålla
vissa av de tjänster som omfattades av det moldaviska avtalet.
Den 27 september 1996 ingick kommissionen, företrädd av vice generaldirektören för Generaldirektoratet för utrikespolitiska
förbindelser, och Helmico, företrätt av sin verkställande direktör, ett TACIS-avtal med referens RU 96-5276-00. Enligt detta
avtal (nedan kallat det ryska avtalet) förpliktade sig Helmico att tillhandahålla tjänster i Ryssland inom ramen för ett projekt
som benämndes ”Förbundssystem för godkännande och utprövning av utsäde”, med referens FD RUS 9502 (nedan kallat det ryska
projektet).
Helmico och sökanden ingick i december 1996 ett avtal om underleverans rörande det ryska projektet, vilket var i stort sett
identiskt med det som ingåtts i april 1996 avseende det moldaviska projektet.
Omkring slutet av år 1997 bekymrade sig sökanden över försenade betalningar från Helmico, som urskuldade sig med att dessa
förseningar berodde på kommissionen. Sökanden kontaktade kommissionens tjänstemän och fick då veta att kommissionen hade betalat
alla Helmicos fakturor fram till detta datum. Sökanden fann efter grundligare efterforskningar att Helmico för sent eller
på ett oriktigt sätt hade underrättat sökanden om de betalningar som bolaget hade erhållit från kommissionen. Det framkom
bland annat att Helmico hade väntat i inte mindre än nio månader med att underrätta sökanden om att det hade mottagit medlen
från kommissionen. Helmico gjorde gällande att bolaget inte hade erhållit hela det belopp som kommissionen var skyldig att
betala, trots att det betalats i sin helhet, och att förfarandet för betalning fortfarande var i gång, trots att kommissionen
redan hade utfört betalningarna, samt översände kopior till sökanden på de fakturor som sänts till kommissionen, vars belopp
inte motsvarade de belopp som sökanden hade fakturerat Helmico för.
Den 2 oktober 1998 hölls ett möte mellan en direktör för Masdar och företrädare för kommissionen.
Den 5 oktober 1998 skickade kommissionens tjänstemän en skrivelse till Helmico per telefax. I denna skrivelse uttryckte kommissionen
sin oro över att meningsskiljaktigheterna mellan medlemmarna i Helmico-konsortiet riskerade att skada genomförandet av det
ryska projektet och underströk att den fäste stor vikt vid iakttagandet av bestämmelserna i det ryska avtalet och ett lyckat
genomförande av det ryska projektet. Kommissionen anmodade Helmico att lämna ett löfte i form av en förklaring undertecknad
av både Helmico och sökanden om att dessa var helt eniga om att bestämmelserna i det ryska avtalet skulle iakttas och om att
det ryska projektet skulle genomföras inom de utsatta fristerna. I skrivelsen preciserades att om kommissionen inte hade mottagit
ett sådant löfte före måndagen den 12 oktober 1998, avsåg kommissionen att vidta andra åtgärder för att säkerställa genomförandet
av nämnda projekt i enlighet med bestämmelserna i det ryska avtalet.
Helmico svarade kommissionens tjänstemän genom telefax av den 6 oktober 1998 att meningsskiljaktigheterna mellan medlemmarna
i konsortiet hade klarats ut och att genomförandet av det ryska projektet på inget sätt hade skadats. I detta svar preciserades
att medlemmarna i konsortiet hade enats om att alla framtida betalningar, däribland de fakturor som var under behandling inom
ramen för det ryska projektet, skulle göras på ett bankkonto som angivits av sökanden och inte på Helmicos bankkonto. I svaret
angavs också följande:
”Det har likaså avtalats om att förvaltningen av avtalen från dagens datum skall överföras till S, styrelseordföranden för
Masdar. Vi ber er att kontakta oss snarast möjligt för att bekräfta att ni godtar dessa ändringar.”
Denna skrivelse var undertecknad av T i sin egenskap av verkställande direktör i Helmico och innehöll följande handskrivna
kommentar: ”Godkänd av S, Masdar, den 6 oktober 1998.”
Helmico sände en skrivelse, som var avfattad på samma sätt, daterad samma dag och kontrasignerad av styrelseordföranden för
Masdar, till kommissionen avseende de belopp som skulle betalas inom ramen för det moldaviska avtalet.
Helmico skickade den 7 oktober 1998 två andra skrivelser undertecknade av T och kontrasignerade av S i Masdars namn. Deras
innehåll var identiskt med skrivelserna av den 6 oktober, förutom att skrivelsen avseende det ryska avtalet inte nämnde något
bankkonto, medan skrivelsen avseende det moldaviska avtalet angav ett bankkontonummer i Helmicos namn i Aten för de framtida
betalningarna.
Helmico avfattade den 8 oktober 1998 två skrivelser till dem som handlade de aktuella projekten vid kommissionens avtalsenheter
och anmodade dem att utföra alla framtida betalningar inom ramen för det ryska och det moldaviska avtalet till ett annat bankkonto
i Helmicos namn i Aten. Dessa skrivelser avslutades med följande förklaring:
”Förevarande anvisningar kan inte ändras av Helmico utan skriftligt medgivande från Masdars styrelseordförande, S. Vi vore
tacksamma om ni underrättar Masdar om hur långt förfarandet för betalning har kommit och datumen när betalningarna kommer
att utföras.”
Helmico och sökanden undertecknade den 8 oktober 1998 ett avtal som gav Masdars styrelseordförande fullmakt att överföra medel
från de två konton som nämndes i skrivelserna till kommissionen av den 7 och den 8 oktober 1998.
Kommissionen avgav den 10 november 1998 sin avslutande projektrapport om det ryska projektet. Fyra av de sex kategorier som
var föremål för utvärdering erhöll bedömningen ”utmärkt”, den femte bedömdes som ”bra” och den sista erhöll bedömningen ”som
helhet tillfredsställande”. Kommissionen avgav den 26 februari 1999 sin avslutande projektrapport om det moldaviska projektet.
Beträffande detta projekt erhöll två av de kategorier som var föremål för utvärdering bedömningen ”bra” och fyra andra kategorier
erhöll bedömningen ”som helhet tillfredsställande”.
Kommissionens tjänstemän genomförde i februari 1999 en revision av det moldaviska och det ryska projektet. Revisionen av det
ryska projektet avslutades i april 1999. Revisionen av det moldaviska projektet var inte avslutat i juli 1999.
Kommissionens tjäntemän riktade den 29 juli 1999 en skrivelse till sökanden, i vilken de angav att kommissionen – efter att
ha underrättats om att det förelåg ekonomiska oegentligheter mellan Helmico och sökanden vad gäller genomförandet av det ryska
och det moldaviska avtalet – hade inställt alla betalningar som inte redan hade utförts och inlett en fullständig revision
för att fastställa om gemenskapsmedel hade missbrukats under genomförandet av det ryska och det moldaviska avtalet. Kommissionen,
som kände till sökandens ekonomiska svårigheter, meddelade likaledes sökanden om att den inom ramen för det ryska projektet
avsåg att överföra ett förskott på 200 000 euro till Helmicos konto, som nämnts i de anvisningar, som detta bolag hade meddelat
den 8 oktober 1998.
Beloppet 200 000 euro överfördes i augusti 1999 till detta konto och överfördes därefter till sökandens konto.
Mellan december 1999 och mars 2000 skrev Masdars styrelseordförande till flera tjänstemän vid kommissionen och till kommissionären
med ansvar för yttre förbindelser, Christopher Patten. Bland de olika frågor som ställdes frågades efter betalning för de
tjänster som Masdar hade tillhandahållit.
Generaldirektören för kommissionens generaldirektorat med ansvar för yttre förbindelser skrev den 22 mars 2000 till Masdars
ordförande för att underrätta denne om följande:
”Kommissionens tjänstemän har efter intensivt övervägande (under vilket ett flertal möjligheter har beaktats, däribland det
slutliga upphävandet av de två avtalen genom ytterligare betalningar till Masdar, beräknade utifrån utförda arbeten och de
utgifter som ni lagt ut) slutligen beslutat att kräva åter de medel som tidigare har betalats ut till kontrahenten Helmico.
Rättsligt sett kan direktörerna och borgenärerna i Helmico – vid Helmicos insolvens – anse att varje betalning som görs direkt
till Masdar (även genom Helmicos bankkonto som ni har fullmakt till) utgör en oredlig handling. Det är inte heller säkert
att de medel som kommissionen betalat ut, vid en tvist mellan Helmico och Masdar, kommer att anses slutligt förvärvade av
Masdar, som kommissionen önskar.”
Den 23 mars 2000 skrev kommissionen till Helmico för att meddela att kommissionen vägrade att betala de utestående fakturorna
och för att anmoda Helmico om att betala tillbaka totalt 2 091 168,07 euro. Kommissionen vidtog denna åtgärd efter att ha
upptäckt att Helmico hade handlat bedrägligt vid genomförandet av det moldaviska och det ryska avtalet.
Sökanden väckte den 31 mars 2000 talan mot Helmico vid High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Förenade
kungariket). Sökanden begärde härvid betalning för de tjänster som bolaget tillhandahållit som underleverantör inom ramen
för genomförandet av det moldaviska och det ryska avtalet med ett belopp om totalt 453 000 euro.
Kommissionen utfärdade den 4 april 2000 två officiella betalningskrav riktade till Helmico i enlighet med artikel 28.2 i budgetförordningen.
Dessa handlingars innehåll har kommunicerats till sökandens advokater den 1 februari 2002 (se punkt 36 nedan).
Masdars styrelseordförande skickade den 15 juni 2000 ett telefax till kommissionären med ansvar för yttre förbindelser, vari
denne förklarade följande:
”För 18 månader sedan uppmärksammade vi kommissionen på de svårigheter som vi haft med vår avtalspartner Helmico i de två
ovannämnda projekten. Vi mottog försäkringar om att kommissionen kommer att se till att vi får betalt för utförda tjänster
om vi fullföljer projekten. Vi har fortsatt att finansiera och genomföra de två projekten i ert namn till priset av betydande
merkostnader, trots att vi redan kände till att Helmico hade förfarit oredligt gentemot Masdar, och att dessa medel troligen
inte kommer att kunna återfås.”
Kommissionärens svar i skrivelse av den 25 juli 2000 bekräftade den ståndpunkt som kommissionen uttryckte i skrivelsen av
den 22 mars 2000.
Masdars styrelseordförande skickade den 5 februari 2001 ytterligare ett telefax till kommissionären med ansvar för yttre förbindelser.
I detta gjordes det gällande att sökanden var part i det ryska och det moldaviska avtalet, som ingåtts med kommissionen, och
att sökanden vid mötet den 2 oktober 1998 hade försäkrats om att bolaget skulle få betalt om det fullföljde det ryska och
det moldaviska projektet.
Sökanden kontaktade i april 2001 kommissionen för att undersöka möjligheten att få direkt betalt av kommissionen för de arbeten,
som utförts för och fakturerats Helmico.
Kommissionären med ansvar för yttre förbindelser upprepade i skrivelse av den 8 maj 2001 kommissionens uppfattning att sökanden
inte var part i det ryska och det moldaviska avtalet.
Den 21 maj 2001 hölls ett möte mellan sökandens advokater och kommissionens tjänstemän för att undersöka möjligheten att betala
sökanden direkt för de tillhandahållna tjänsterna.
Sökandens advokater upprepade den 1 augusti 2001 sin anmodan om att från kommissionen erhålla en ersättning som den betalar
utan att vara juridiskt förpliktad härtill. Sökanden krävde betalning av 448 947,78 euro, alternativt 249 314 euro. Det första
beloppet motsvarade det totala belopp som Helmico hade fakturerat kommissionen för, och som fortfarande var obetalt, medan
det andra beloppet motsvarade beloppet för de arbeten som utförts efter att bedrägeriet hade uppdagats.
Den 28 augusti 2001 hölls ett möte mellan sökandens advokater och kommissionens tjänstemän för att undersöka möjligheten att
betala sökanden direkt för de tillhandahållna tjänsterna.
Sökandens advokater översände den 10 oktober 2001 en kopia av en rapport från år 1998 till kommissionens tjänstemän. Denna
handling var avsedd att hjälpa kommissionen att återfinna spåren efter Helmicos direktörer.
Kommissionens tjänstemän svarade den 16 oktober 2001 att uppgifterna hade vidarebefordrats till behöriga avdelningar vid Generaldirektoratet
för Budget, Europeiska byrån för bedrägeribekämpning och enheten för ekonomi- och avtalsförhållanden som var ansvarig för
TACIS-programmen, och att kommissionens tjänstemän skulle vidta alla nödvändiga åtgärder för att eftersöka Helmicos direktörer.
Sökandens advokater skrev den 16 oktober 2001 till kommissionen att det fanns en tyst överenskommelse mellan kommissionens
tjänstemän och sökanden om att kommissionen skulle betala sökanden från den 8 oktober 1998, under förutsättning att sökanden
sörjde för att det ryska och det moldaviska projektet fullföljdes. Huvudargumenten som anfördes i denna skrivelse syftade
till att visa att kommissionen hade medgivit att sökanden från år 1998 blivit huvudpart i det ryska projektet. Denna skrivelse
avslutades med följande förklaring:
”Jag vore tacksam om ni meddelar mig om kommissionens tjänstemän godtar det argument som förts fram i förevarande skrivelse,
och om de i detta fall är beredda att betala ett förskott på 279 711,85 euro till Masdar Ltd, i avvaktan på att återkravsförfarandet
mot Helmico avslutas.”
Kommissionen avvisade i en skrivelse av den 13 november 2001 de argument som sökandens advokater hade anfört. Skrivelsen avslutades
med följande förklaring:
”Kommissionen kommer att med stöd av betalningskravet verkställa återkrav hos Helmicos företrädare av de belopp som detta
bolag har mottagit. Beroende av hur detta förfarande utfaller, kan nya beslut komma att fattas vad avser användningen av de
belopp som betalats tillbaka.”
Kommissionens tjänstemän förklarade den 1 februari 2002, i ett skriftligt svar på en fråga som hade ställts av sökandens advokater,
att den 4 april 2000 hade två officiella betalningskrav utfärdats med Helmico som adressat. Det ena avsåg det moldaviska avtalet
och ett belopp på 1 236 200,91 euro, och det andra avsåg det ryska avtalet och ett belopp på 854 967,16 euro, således totalt
2 091 168,07 euro.
Sökandens advokater konstaterade i en skrivelse av den 27 februari 2002 till kommissionen att de två officiella betalningskraven
ungefär uppgick till de belopp som framgick av utdraget över de belopp kommissionen hade betalat till Helmico. Advokaterna
utläste härav att kommissionen inte funnit det nödvändigt att utfärda betalningskrav för de belopp som Helmico hade fakturerat
kommissionen för, men som den sistnämnda inte hade betalat.
Kommissionens tjänstemän skrev den 11 mars 2002 till sökandens advokater för att bekräfta att de två officiella betalningskraven
som utfärdats av de förstnämnda, den 4 april 2000 till Helmico, inte omfattade de belopp som Helmico hade fakturerat kommissionen
för, men vilka kommissionen inte hade betalat.
Kommissionens rättstjänst översände den 17 december 2002 en sammanställning till sökandens advokater över de belopp som Helmico
hade fakturerat kommissionen för, samt över datumen, betalningarna och de icke-genomförda betalningarna.
Den 18 februari 2003 hölls ett möte mellan sökandens advokater och kommissionens tjänstemän.
Sökandens advokater skickade den 23 april 2003 ett rekommenderat brev till kommissionen som avslutades med följande förklaring:
”… Om inte kommissionens tjänstemän allra senast den 15 maj 2003 är i stånd att lägga fram ett konkret förslag till betalning
av min klient för de tillhandahållna tjänsterna, kommer en skadeståndstalan mot kommissionen att väckas vid förstainstansrätten
enligt artiklarna 235 EG och 288 EG (tidigare artiklarna 178 i EG-fördraget och 215 i EG-fördraget).”
Kommissionen skickade den 15 maj 2003 ett telefax till sökandens advokater och föreslog att ett möte skulle hållas för att
diskutera en eventuell förlikning, enligt vilken kommissionen skulle betala sökanden 249 314,35 euro för de arbeten som hade
utförts efter uppdagandet av Helmicos bedrägeri, för det fall att sökanden kunde frambringa bevisning om ett avtal som föreskrev
att sökanden skulle betalas direkt av kommissionen, om bolaget fullföljde det ryska och det moldaviska projektet.
Sökandens advokater svarade i ett rekommenderat brev av den 23 juni 2003 kommissionens tjänstemän att de avböjde att fortsätta
förhandlingarna på grundval av kommissionens förslag, och lade fram sökandens krav i detalj, samt villkoren för att bolaget
skulle delta i ett möte.
Detta rekommenderade brev följdes den 3 juli 2003 av ett telefax, i vilket sökandens advokater anhöll om svar från kommissionen
avseende möjligheten att före den 15 juli 2003 ordna ett möte i enlighet med de föreslagna villkoren, och upplyste att en
talan skulle väckas vid förstainstansrätten, om ett sådant möte inte avhölls.
Kommissionens tjänstemän svarade i brev av den 22 juli 2003 att de inte kunde tillmötesgå sökandens betalningskrav.

Förfarandet
Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 september 2003, väckt förevarande talan.
Det skriftliga förfarandet avslutades den 22 april 2004.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (femte avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet och
uppmanade, såsom åtgärder för processledning enligt artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler, parterna att förete
vissa handlingar och att svara på vissa skriftliga frågor före förhandlingen. Parterna gjorde detta inom föreskriven frist.
Den 6 oktober 2005 hölls ett informellt möte vid förstainstansrättens femte avdelning, såsom en åtgärd för processledning,
för att undersöka möjligheterna att nå en förlikning i målet.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 6 oktober 2005.
Vid slutet av förhandlingen tilldelade förstainstansrätten parterna en frist till den 30 november 2005 för att undersöka möjligheten
att nå en förlikning i målet. Ordföranden för femte avdelningen beslutade då att senarelägga avslutandet av det muntliga förfarandet.
I skrivelse som inkom till rättens kansli den 23 november 2005 meddelade sökanden förstainstansrätten att parterna vid detta
datum ännu inte hade nått en förlikning.
Sökanden förklarade i samma skrivelse att sökanden i vissa delar inte längre vidhåller skadeståndsyrkandet och ändrade sina
yrkanden som en följd härav. Sökanden återkallade särskilt sitt krav på fullständig eller delvis ersättning för indirekt skada
på vissa punkter motsvarande ett samlat belopp på 1 402 179,95 GBP, förutom det belopp som eventuellt beviljas som ersättning
för ideell skada.
I skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 november 2005 meddelade kommissionen förstainstansrätten att
förlikning inte hade kunnat nås mellan parterna i målet.
Kommissionen avgav den 6 januari 2006 sina synpunkter på sökandens delvisa återkallelse av sina yrkanden om skadestånd. Kommissionen
har särskilt vidhållit sina förstahandsyrkanden om att talan skall ogillas och om att sökanden skall förpliktas att ersätta
rättegångskostnaderna. Kommissionen har i andra hand gjort gällande att sökanden, även om bolaget skulle vinna hel eller delvis
framgång med sin talan, i vart fall skall bära en tredjedel av sin rättegångskostnad.
Ordföranden för femte avdelningen avslutade det muntliga förfarandet den 16 januari 2006. Parterna informerades om detta genom
skrivelse av den 18 januari 2006.

Parternas yrkanden
Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall
–        förplikta kommissionen att till sökanden utge
–        448 947,78 euro,
–        ränta på detta belopp till och med den 31 juli 2003 med ett belopp på 98 121,24 GBP, samt ränta från den 1 augusti 2003 tills
dess att dom meddelas,
–        följande belopp som ersättning för indirekt skada:
–        34 751,14 GBP som ersättning för advokatarvoden,
–        87 000 GBP som ersättning för den skada som följde av att det var nödvändigt för sökanden att avyttra en del av sin fasta
egendom vid en oläglig tidpunkt,
–        det belopp som förstainstansrätten anser vara skäligt som ersättning för ideell skada, samt
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna,
–        i andra hand förplikta sökanden, om bolagets vinner fullständig eller delvis framgång med sin talan, att i vart fall bära
en tredjedel av sin rättegångskostnad.

Rättslig bedömning

Förstainstansrättens inledande anmärkningar
Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att det av fast rättspraxis följer att gemenskapens utomobligatoriska ansvar
enligt artikel 288 andra stycket EG för rättsstridigt agerande av dess organ förutsätter att flera villkor är uppfyllda, nämligen
att det agerande som läggs institutionen till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger skada och att det finns
ett orsakssamband mellan agerandet och den åberopade skadan (domstolens dom av den 29 september 1982 i mål 26/81, Oleifici
Mediterranei mot EEG, REG 1982, s. 3057, punkt 16, förstainstansrättens dom av den 11 juli 1996 i mål T-175/94, International
Procurement Services mot kommissionen, REG 1996, s. II-729, punkt 44, och av den 11 juli 1997 i mål T-267/94, Oleifici Italiani
mot kommissionen, REG 1997, s. II-1239, punkt 20).
När ett av dessa villkor inte är uppfyllt skall talan ogillas i sin helhet, utan att det är nödvändigt att pröva de andra
villkoren för nämnda ansvar (domstolens dom av den 15 september 1994 i mål C-146/91, KYDEP mot rådet och kommissionen, REG
1994, s. I-4199, punkterna 19 och 81, förstainstansrättens dom av den 20 februari 2002 i mål T-170/00, Förde-Reederei mot
rådet och kommissionen, REG 2002, s. II-515, punkt 37, och av den 19 mars 2003 i mål T-273/01, Innova Privat-Akademie mot
kommissionen, REG 2003, s. II-1093, punkt 23).
För att uppfylla villkoret om att det agerande som läggs institutionen till last är rättsstridigt, måste det enligt rättspraxis
visas att det skett en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som syftar till att ge enskilda rättigheter (domstolens
dom av den 4 juli 2000 i mål C-352/98 P, Bergaderm och Goupil mot kommissionen, REG 2000, s. I-5291, punkt 42).
Vad gäller kravet på att överträdelsen skall vara tillräckligt klar, är det avgörande kriteriet för att villkoret skall anses
vara uppfyllt att den berörda gemenskapsinstitutionen på ett uppenbart och allvarligt sätt har överskridit gränserna för sitt
utrymme för skönsmässig bedömning. Om denna institution endast förfogade över ett i hög grad begränsat, eller till och med
obefintligt, utrymme för skönsmässig bedömning, kan blotta omständigheten att gemenskapsrätten överträtts vara tillräcklig
för att det skall vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse (domstolens dom av den 10 december 2002 i mål C‑312/00 P,
kommissionen mot Camar och Tico, REG 2002, s. I-11355, punkt 54, och förstainstansrättens dom av den 12 juli 2001 i de förenade
målen T-198/95, T‑171/96, T-230/97, T-174/98 och T-225/99, Comafrica och Dole Fresh Fruit Europa mot kommissionen, REG 2001,
s. II-1975, punkt 134).
Det skall tilläggas att gemenskapens skyldighet att ersätta skada som orsakats av dess institutioner enligt artikel 288 andra
stycket EG grundar sig på de ”allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar”. Det görs i denna
bestämmelse följaktligen inte någon begränsning av räckvidden av dessa principer på så sätt att de endast skulle kunna grunda
utomobligatoriskt skadeståndsansvar för gemenskapen när dess institutioner har agerat rättsstridigt.
Enligt medlemsstaternas regler om utomobligatoriskt skadeståndsansvar är det möjligt för enskilda att, om än i varierande
grad, på specifika områden och på olika villkor, få ersättning utdömd av domstol för vissa skador, även då den som orsakat
skadan inte gjort sig skyldig till rättsstridigt agerande.
Om en skada uppkommit till följd av ett agerande från gemenskapsinstitutionernas sida vars rättsstridighet inte kan styrkas,
kan gemenskapen bli utomobligatoriskt skadeståndsansvarig då följande villkor samtliga är uppfyllda: att det verkligen föreligger
en skada, att det finns ett orsakssamband mellan denna skada och gemenskapsinstitutionernas agerande, och att skadan är av
ovanlig och särskild karaktär (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juni 2000 i mål C‑237/98 P, Dorsch Consult mot
rådet och kommissionen, REG 2000, s. I-4549, punkt 19).
Vad beträffar dessa två begrepp gäller att en skada är ovanlig när den går utöver de ekonomiska risker som verksamhet inom
den berörda sektorn är förenad med, och att den är särskild när den påverkar en särskild kategori näringsidkare på ett oproportionerligt
sätt i förhållande till andra aktörer (förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Förde-Reederei mot rådet och kommissionen,
punkt 56, och av den 10 februari 2004 i de förenade målen T-64/01 och T-65/01, Afrikanische Frucht-Compagnie och Internationale
Fruchtimport Gesellschaft Weichert mot rådet och kommissionen, REG 2004, s. II-521, punkt 151).
Det är mot bakgrund av dessa anmärkningar som sökandens yrkande om skadestånd skall prövas.
Sökanden har gjort gällande att bolagets talan är välgrundad till följd av att kommissionen har åsidosatt de principer om
utomobligatoriskt skadeståndsansvar som är erkända i ett stort antal medlemsstater. Sökanden har i detta avseende hänvisat
till följande rättsliga åtgärder:
–        civilrättslig talan grundad på principen om förbud mot obehörig vinst (
de in rem verso
),
–        civilrättslig talan grundad på utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne (
negotiorum gestio
),
–        talan grundad på åsidosättande av den gemenskapsrättsliga principen om skydd för berättigade förväntningar,
–        civilrättslig talan grundad på att kommissionen har gjort sig skyldig till ”
fault
” (vållande, enligt de rättssystem som bygger på den romerska rätten) eller ”
negligence
” (vållande, enligt det anglosaxiska rättssystemet) som har åsamkat sökanden en skada.
Förstainstansrätten konstaterar att sökandens yrkande om skadestånd dels vilar på ordningen om utomobligatoriskt skadeståndsansvar,
utan att det föreligger ett rättsstridigt agerande av gemenskapens institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning
(obehörig vinst och utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne), dels vilar på ordningen om gemenskapens
utomobligatoriska ansvar på grund av att det föreligger ett rättsstridigt agerande av dess institutioner eller av dess anställda
under tjänsteutövning (åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar och
fault
eller
negligence
(vållande) av kommissionen).

Kraven grundade på gemenskapens utomobligatoriska ansvar utan rättsstridigt agerande av dess institutioner (talan grundad
på obehörig vinst (de in rem verso) och utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne (negotiorum gestio))
Parternas argument
Vad gäller den civilrättsliga talan som avser obehörig vinst, har sökanden gjort gällande att denna enligt medlemsstaternas
gemensamma rättsprinciper förutsätter att fyra villkor är uppfyllda:
–        svaranden har gjort en vinst,
–        sökanden har lidit en förlust,
–        det finns ett orsakssamband mellan svarandens vinst och sökandens förlust, och
–        både vinsten och förlusten saknar rättslig grund. Med andra ord är vinsten orättfärdig eller ”obehörig”.
Sökanden har såvitt avser det första villkoret gjort gällande att kommissionen har gjort en vinst som uppgår till det samlade
värdet av de tjänster som ligger till grund för de obetalda fakturorna, således 448 947,78 euro.
Sökanden har vad avser det andra villkoret gjort gällande att, eftersom de fakturor avseende vilka kommissionen har inställt
betalningen motsvarar de tjänster som sökanden har tillhandahållit eller gett tredje man i uppdrag att tillhandahålla i egenskap
av underleverantör och som sökanden betalat för, har denna inställelse medfört en förlust för sökanden som uppgår till samma
belopp. Beloppen har inte kunnat indrivas hos Helmico som har åberopat betalningsinställelsen och kommissionens betalningskrav
som försvarsgrunder i det mål som sökanden anhängiggjort i Förenade kungariket. Sökanden har tillagt att Helmicos uppenbara
konkurs och dess direktörers försvinnande har gjort sökandens förlust definitiv.
Sökanden har vad avser det tredje villkoret gjort gällande att det följer av ovanstående att det finns ett direkt samband
mellan kommissionens vinst och sökandens förlust.
Sökanden har vad avser det fjärde villkoret gjort gällande att kommissionens vägran att genomföra betalningarna för de arbeten
som utfördes efter att bedrägeriet hade uppdagats i oktober 1998 inte finner något stöd i budgetförordningen, eftersom de
senare fakturornas riktighet inte har ifrågasatts. Kommissionen kunde därför, med full kännedom om omständigheterna, åtnjuta
de tjänster som sökanden tillhandahöll utan att någonsin utge ersättning, genom att – i samma stund som sökanden hade fullgjort
sina skyldigheter – använda sin rätt till betalningsinställelse och återkrav, då betalningen var den enda avtalsenliga skyldigheten
som återstod för denna att fullgöra. Kommissionen gjorde således en orättfärdig och obehörig vinst.
Sökanden har likaledes grundat sig på den allmänna gemenskapsrättsliga principen om att gemenskapen inte orättfärdigt skall
göra vinst på bekostnad av tredje man.
Sökanden har, vad avser den civilrättsliga talan som är grundad på utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av
denne, gjort gällande att denna enligt medlemsstaternas gemensamma rättsprinciper förutsätter att följande fem villkor är
uppfyllda:
–        Skötseln av huvudmannens angelägenheter, skall – oavsett om åtgärderna är av rättsligt eller materiellt slag – vara till nytta
för huvudmannen.
–        Vid tiden för handlingarna var huvudmannen inte i stånd att sköta sina egna angelägenheter, men det förelåg ett behov av att
sköta dessa.
–        Förvaltaren hade inte för avsikt att handla utan vederlag – det förelåg ingen gåvoavsikt (
animus donandi
).
–        Förvaltaren hade ingen avtalsenlig skyldighet att sköta huvudmannens affärer.
–        Det kunde med fog förväntas att huvudmannen hade handlat som förvaltaren, om huvudmannen hade varit medveten om nödvändigheten
av att handla.
Det första villkoret är uppfyllt, eftersom kommissionen har avgett sina avslutande, positiva projektrapporter och således
har godkänt sökandens arbete.
Det andra villkoret är uppfyllt, eftersom det följer tydligt av telefaxet av den 5 oktober 1998 att kommissionen, som fruktade
att det ryska och det moldaviska projektet inte skulle genomföras, anmodade sökanden att vidta åtgärder för att säkerställa
deras genomförande.
Det tredje villkoret är uppfyllt, eftersom sökanden i oktober 1998 gav till känna sin oro för den uteblivna betalningen, vilket
visar att sökanden inte hade för avsikt att tillhandahålla tjänster utan vederlag. Detta bekräftas av att sökanden tillsammans
med Helmico hade ombesörjt att öppna ett särskilt konto, till vilket sökanden hade en fullmakt, som innebar att alla kommissionens
betalningar till detta konto kunde överföras till sökanden.
Det fjärde villkoret är uppfyllt, eftersom kommissionens tjänstemän själva förnekar att det finns något avtalsförhållande
mellan kommissionen och sökanden.
Det femte villkoret är uppfyllt, eftersom kommissionens tjänstemän i sitt telefax av den 5 oktober 1998 skrev:
”Om kommissionen inte har mottagit ett sådant löfte före måndagen den 12 oktober, avser kommissionen att vidta andra åtgärder
för att säkerställa projektets genomförande i enlighet med bestämmelserna i avtalet.”
Enligt sökanden medför utförande av ärenden för annans räkning utan uppdrag av denne en skyldighet för förvaltaren att fortsätta
att sköta huvudmannens angelägenheter fram till dess att den sistnämnde är i stånd att sköta dessa själv och att handla förnuftigt
såsom en god familjefader. Huvudmannen skall ersätta förvaltaren för de utförda tjänsterna och för de utgifter som förvaltaren
haft till följd av denna förvaltning. I detta fall har sökanden genomfört det ryska och det moldaviska projektet och handlat
förnuftigt, varför bolaget är berättigat till en rimlig ersättning för det utförda arbetet och till ersättning för alla de
utgifter som sökanden haft vid genomförandet av detta arbete.
Sökanden har gjort gällande att tillämpningen av dessa allmänna principer om ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar, som
är gemensamma för medlemsstaterna, inte är underkastad villkoret om att den som har gjort en vinst eller huvudmannen har agerat
rättsstridigt. En rättsstridig handling uppkommer uteslutande när och om den som har gjort en vinst vägrar att ersätta den
som har lidit en förlust (talan grundad på obehörig vinst (
de in rem verso
)) eller huvudmannen vägrar att ersätta förvaltaren (utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne (
negotiorum gestio
)). Sökanden har därför gjort gällande att bolagets samtliga yrkanden är välgrundade.
Kommissionen har hänvisat till rättspraxis, enligt vilken gemenskapens utomobligatoriska ansvar förutsätter att sökanden visar
att det agerande som läggs institutionen till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns
ett orsakssamband mellan agerandet och den åberopade skadan (förstainstansrättens domar av den 29 januari 1998 i mål T-113/96,
Dubois et Fils mot rådet och kommissionen, REG 1998, s. II–125, punkt 54, och av den 27 februari 2003 i mål T-61/01, Vendedurías
de Armadores Reunidos mot kommissionen, REG 2003, s. II-327, punkt 40). När ett av dessa villkor inte är uppfyllt skall talan
ogillas i sin helhet, utan att det är nödvändigt att pröva de andra villkoren för nämnda utomobligatoriska ansvar (se domen
i det ovannämnda målet Innova Privat Akademie mot kommissionen, punkt 23, och där angiven rättspraxis).
Kommissionen har i första hand gjort gällande att eftersom sökanden till stöd för sin talan, som är grundad på obehörig vinst
(
de in rem verso
) respektive utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne (
negotiorum gestio
), inte har lagt fram något konkret påstående om rättsstridigt agerande från kommissionen, kan talan inte vinna bifall på
dessa grunder eftersom villkoret om ett rättsstridigt agerande av institutionen inte är uppfyllt. Vad gäller sökandens argument
att den uteblivna ersättningen i sig skulle utgöra en rättsstridig handling, rör det sig enligt kommissionen om ett cirkelresonemang,
eftersom den påstådda skadan och den skadeståndsgrundande omständigheten inte kan hållas isär.
Kommissionen har i andra hand gjort gällande att villkoren för att väcka en talan grundad på principen om förbudet mot obehörig
vinst eller utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne, inte är uppfyllda.
Det kan särskilt inte läggas kommissionen till last att ha gjort en orättfärdig och obehörig vinst på bekostnad av sökanden,
till följd av de inställda betalningarna till Helmico och utfärdandet av betalningskraven mot det sistnämnda bolaget efter
bedrägeriet inom ramen för deras avtalsförhållande. Kommissionen har genom detta tillvägagångssätt uppfyllt en skyldighet
som är uttryckligen föreskriven i budgetförordningen och som i motsats till vad sökanden har gjort gällande inte har framkallat
en rättighet för underleverantören. Kommissionen anser däremot att denna skyldighet utesluter möjligheten att beakta vilken
som helst tredje mans intressen.
Sökanden saknar grund för sitt påstående att sökanden har gjort en ”orättfärdig” förlust, eftersom det belopp som sökanden
kräver för de utförda arbetena i enlighet med dess avtalsenliga skyldigheter svarar mot det belopp som Helmico är skyldigt
bolaget enligt avtalen om underleverans. Kommissionen har erinrat om att sökanden har valt att inte ingå ett avtalsförhållande
med kommissionen, och att bolaget därför inte kan åberopa de garantier som det skulle ha varit berättigat till som medkontrahent.
Enligt kommissionens uppfattning är en civilrättslig talan grundad på utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag
av denne (
negotiorum gestio
) inte utformad för att behandla en situation, där en underleverantör enligt ett avtal utför arbeten för en tredje man. Kommissionen
har hänvisat till de artiklar som i oktober 2003 utformades av Arbetsgruppen för en europeisk civilrätt avseende de europeiska
rättsprinciperna om frivilligt ingripande i annans angelägenheter. Dessa artiklar utesluter a priori att det föreligger ansvar
”när den som ingriper har förpliktat sig visavi en tredje man till att handla”. I detta mål är ett ansvar grundat på utförande
av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne (
negotiorum gestio
) a priori uteslutet, eftersom sökanden endast utförde de förpliktelser som åvilade bolaget enligt dess avtal med Helmico.
Enligt dessa artiklar är ett ansvar för utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne (
negotiorum gestio
) likaledes uteslutet, som en följd av att ”den som ingriper” skall ha en ”rimlig grund för att handla”. ”Den som ingriper
har emellertid inte något rimligt skäl för att handla om denne har en verklig möjlighet att få kännedom om huvudmannens avsikter,
men avstår från att undersöka dessa.” I detta mål anser kommissionen att sökanden, även om det förutsätts att avtalet med
Helmico hade upphört att gälla (vilket inte var fallet), mycket väl kunde inhämta upplysningar om kommissionens önskemål.
Om sökanden avstod från att göra detta handlade bolaget ”oförnuftigt”. Om bolaget gjorde detta och kom fram till slutsatsen
att kommissionen önskade att sökanden skulle agera så som bolaget gjort, omfattas detta av grunden som avser åsidosättande
av principen om skydd för berättigade förväntningar.
Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten konstaterar för det första att ordningen med ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar, såsom den är utformad
i merparten av de nationella rättssystemen, inte nödvändigtvis innehåller villkor om att svarandens agerande skall vara rättsstridigt
eller vårdslöst. Möjligheten att väcka talan grundad på obehörig vinst eller utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag
av denne har utformats för att, under särskilda civilrättsliga omständigheter, utgöra upphov till förpliktelser utanför avtalsförhållanden,
vilka som huvudregel består i att den som har gjort en vinst skall betala tillbaka det som denne oriktigt har mottagit respektive
att huvudmannen skall utge ersättning till förvaltaren.
Det följer således inte härav att talan inte kan vinna bifall på grunder avseende obehörig vinst och utförande av ärende för
annans räkning utan uppdrag av denne, såsom åberopats av sökanden, redan av den anledningen att villkoret om institutionens
rättsstridiga agerande inte är uppfyllt, vilket kommissionen i första hand har gjort gällande.
Som det har anförts i punkterna 63–66 ovan, ligger artikel 288 andra stycket EG till grund för en skyldighet för gemenskapen
att ersätta skada som orsakats av dess institutioner, utan att begränsa ordningen för gemenskapens utomobligatoriska ansvar
till att endast gälla när dess institutioner har gjort sig skyldiga till vållande genom rättsstridigt agerande. En rättsakt
eller ett agerande som företas av en av gemenskapens institutioner kan nämligen, även om rättsakten eller agerandet är lagenligt,
orsaka en onormal och särskild skada, som gemenskapen är skyldig att ersätta enligt angiven rättspraxis.
Gemenskapsdomstolarna har dessutom redan haft tillfälle att tillämpa vissa principer om återkrav av belopp som utbetalats
utan grund, bland annat i fråga om förbudet mot obehörig vinst, som är en av de allmänna gemenskapsrättsliga principerna (domstolens
dom av den 10 juli 1990 i mål C-259/87, Grekland mot kommissionen, REG 1990, s. I-2845, summarisk publicering, punkt 26, förstainstansrättens
dom av den 10 oktober 2001 i mål T-171/99, Corus UK mot kommissionen, REG 2001, s. II-2967, punkt 55, och av den 3 april 2003
i de förenade målen T-44/01, T-119/01 och T-126/01, Vieira m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II-1209, punkt 86).
Det skall därför undersökas om villkoren för en talan om obehörig vinst (
de in rem
verso) eller för en talan grundad på utförande av tjänst för annans räkning utan uppdrag av denne (
negotiorum gestio
) är uppfyllda i detta fall, för att avgöra om dessa principer är tillämpliga.
Det skall i detta avseende konstateras, som kommissionen har gjort gällande, att utifrån denna tvists rättsliga och faktiska
sammanhang kan talan inte bifallas på grunderna obehörig vinst och utförande av tjänst för annans räkning utan uppdrag av
denne.
Dessa olika grunder kan nämligen enligt de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar inte med
framgång åberopas när nyttan för den som gjort en vinst eller för huvudmannen vilar på ett avtal eller en förpliktelse enligt
lag. Det följer vidare av samma principer att sådana grunder i allmänhet endast kan åberopas subsidiärt, det vill säga när
den skadelidande inte har någon annan möjlighet att väcka talan för att erhålla det som vederbörande har rätt till.
Det framgår emellertid i detta mål att det finns ett avtalsförhållande mellan kommissionen och Helmico, samt mellan Helmico
och sökanden. Den påstådda direkta skadan svarar mot den betalning som Helmico är skyldigt sökanden enligt de avtal om underleverans
som dessa två parter har ingått, och som i detta hänseende innehåller en prorogationsklausul, enligt vilken de engelska och
walesiska domstolarna är behöriga att slita eventuella avtalsrättsliga tvister. Det åligger således obestridligen Helmico
att betala sökanden för de utförda arbetena, och att ta på sig det eventuella ansvaret vid utebliven betalning, vilket vidare
framgår av den rättsliga process som sökanden i detta hänseende har inlett mot Helmico, och som, även om målet har vilandeförklarats,
pågår vid High Court of Justice. Helmicos eventuella insolvens kan inte motivera att kommissionen tar på sig detta ansvar,
eftersom sökanden inte kan ha två källor till samma rätt till betalning. Det framgår nämligen av handlingarna i målet, och
är dessutom ostridigt, att denna rättsliga process vid High Court of Justice avser betalningen för de tjänster som är aktuella
i förevarande mål.
Härav följer att en eventuell vinst för kommissionen eller förlust för sökanden inte kan betecknas som obehörig, eftersom
den härrör från gällande avtal.
Ett motsvarande resonemang kan likaledes användas för att utesluta tillämpningen av principerna om en civilrättslig talan
grundad på utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne, vilken enligt de allmänna principer som är gemensamma
för medlemsstaternas rättsordningar endast undantagsvis kan användas för att påföra offentliga myndigheter ansvar i allmänhet,
och alldeles särskilt i förevarande tvists faktiska och rättsliga sammanhang. Det är av följande skäl uppenbart att villkoren
för att vinna framgång med en civilrättslig talan grundad på utförande av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne
inte är uppfyllda.
Det skall anmärkas att sökandens utförande av sina avtalsförpliktelser gentemot Helmico inte kan betecknas som frivilligt
ingripande i annans angelägenheter som absolut måste skötas, vilket är ett krav enligt den aktuella grunden. Innan sökanden
åtog sig att genomföra det ryska och det moldaviska projektet, kontaktade bolaget kommissionens tjänstemän i oktober 1998,
vilket innebär att dess handlande inte kan karaktäriseras som ett frivilligt initiativ. Vidare framstår sökandens påstående,
som är utläst av skrivelsen av den 5 oktober 1998, att kommissionen inte kunde sköta de aktuella projekten, som felaktigt
vid betraktande av innehållet i detta brev, vari kommissionen uttryckligen framhöll sin möjlighet att ”vidta andra åtgärder
för att säkerställa projektets genomförande”. Slutligen står sökandens argumentation också i strid med principerna om utförande
av ärende för annans räkning utan uppdrag av denne, vad gäller huvudmannens kännedom om förvaltarens handlande. Förvaltarens
handlande sker nämligen i regel utan huvudmannens vetskap, eller i vart fall utan att den sistnämnda är medveten om nödvändigheten
av att handla omedelbart. Sökanden har emellertid själv gjort gällande att bolagets beslut att fortsätta med arbetena i oktober
1998 var en följd av kommissionens insisterande.
Det är för övrigt inte utan relevans att de ekonomiska aktörerna enligt rättspraxis själva skall stå för de ekonomiska risker
som är förenade med deras verksamhet, med beaktande av omständigheterna i varje enskilt fall (förstainstansrättens dom av
den 17 december 1998 i mål T-203/96, Embassy Limousines & Services mot parlamentet, REG 1998, s. II-4239, punkten 75, och
där angiven rättspraxis).
Det har emellertid inte fastställts att sökanden har lidit en ovanlig eller särskild skada som överskrider de ekonomiska och
kommersiella risker som bolagets verksamhet är förenad med. Det finns i alla avtalsförhållanden en viss risk för att en avtalspart
inte utför avtalet på ett tillfredsställande sätt eller till och med blir insolvent. Det ankommer på avtalsparterna att neutralisera
denna risk på ett passande sätt i själva avtalet. Sökanden var inte ovetande om att Helmico inte uppfyllde sina förpliktelser
enligt avtalet, men valde trots denna vetskap att fortsätta att uppfylla sina förpliktelser, i stället för att formellt väcka
talan. Sökanden tog härmed en kommersiell risk som kan betecknas som normal. Frågan om detta beslut var en följd av kommissionens
insisterande och/eller var helt eller delvis motiverat av bolagets tro på att kommissionen stod som garant för betalningen
av dess tjänster om Helmico inte var i stånd att göra detta, faller inom den grund som avser åsidosättande av principen om
skydd för berättigade förväntningar.
Under dessa omständigheter kan talan inte bifallas på de två första grunderna avseende de allmänna principer som är gemensamma
för medlemsstaternas rättsordningar om utomobligatoriskt ansvar i avsaknad av vållande genom rättsstridigt agerande.

Kraven grundade på gemenskapens utomobligariska ansvar vid rättsstridigt agerande av dess institutioner
Skyddet för berättigade förväntningar
–       Parternas argument
Sökanden har hänvisat till rättspraxis, enligt vilken rätten att göra anspråk på skydd för berättigade förväntningar tillkommer
varje enskild som befinner sig i en situation av vilken det framgår att gemenskapsadministrationen har väckt vissa grundade
förhoppningar hos denne. Sökanden har för övrigt understrukit att de ekonomiska aktörerna skall stå för de ekonomiska risker
som är förenade med deras verksamhet, med beaktande av omständigheterna i varje enskilt fall.
Sökanden har gjort gällande att mötet med kommissionens tjänstemän den 2 oktober 1998 och den efterföljande skriftväxlingen
avseende öppnandet av ett särskilt bankkonto för Helmico, till vilket sökanden hade fullmakt, väckte förhoppningar hos sökanden
om att kommissionens tjänstemän sörjde för att bolaget verkligen skulle få betalt för det arbete som det hade utfört.
Enligt sökandens uppfattning är det mot bakgrund av dessa förhoppningar som bolaget slutförde det moldaviska och det ryska
projektet. Sökanden har härmed inte burit en risk som är förenad med bolagets verksamhet, eftersom det var fritt för bolaget
att upphöra att tillhandahålla de aktuella tjänsterna, då bolaget inte var medkontrahent till kommissionen och inte hade fått
betalt av Helmico. I den omfattning sökanden arbetade för kommissionen kunde bolaget rimligen förvänta sig att behandlas lojalt
och inte löpa risk att inte få betalt för de tjänster som tillhandahållits på begäran av kommissionens tjänstemän.
Kommissionen har handlat felaktigt, vilket aktualiserar dess utomobligatoriska ansvar, genom att uppmuntra sökanden att slutföra
sina tjänster, och genom att sedan vägra att betala Helmico för dessa tjänster, samt genom att inte vidta åtgärder för att
säkerställa att sökanden erhöll gottgörelse för det arbete som bolaget hade utfört.
Sökanden har gjort gällande att tydliga försäkringar, även om de inte var uttryckliga, följde av kommissionens beteende i
detta fall, vilket inbegriper den fullständiga avsaknaden av reaktion från kommissionens sida, vilken sammanfattas och tolkas
på följande sätt:
– Sökanden gjorde kommissionens tjänstemän uppmärksamma på att Helmico inte betalade sökanden och att Helmico handlade oredligt
gentemot sökanden genom att framställa förfalskade handlingar i fråga om de fakturor som Helmico hade översänt till kommissionen.
– Kommissionen ansåg att detta utgjorde bedrägeri, eftersom gemenskapsmedel hade överförts till Helmico och då Helmico inte
hade betalat den aktuella tjänsteleverantören, det vill säga sökanden.
– Sökanden gav till kommissionens tjänstemän uttryck för att bolaget inte hade för avsikt att lägga ner mer tid eller utgifter,
innan det fanns en ordning som kunde säkerställa att bolaget fick betalt.
– Kommissionens tjänstemän underrättades om inrättandet av en sådan ordning och framförde inte några invändningar. Denna ordning
genomfördes närmare bestämt genom att öppna ett bankkonto för Helmico, till vilket sökanden hade en fullmakt.
– En av kommissionens tjänstemän hade bekymrat sig över att det ryska projektet inte kunde genomföras och underrättade sökanden
om att kommissionen kunde undersöka andra möjligheter för att slutföra de aktuella projekten, om parterna inte lyckades lösa
sina meningsskiljaktigheter.
– Kommisssionens tjänstemän gav sökanden tillåtelse att fortsätta genomförandet av det ryska och det moldaviska projektet
och underrättade sökanden om att betalningarna till Helmico skulle ställas in och att betalningskrav skulle utfärdas först
efter att de nämnda projekten hade slutförts.
– Sökanden genomförde verkligen det ryska och det moldaviska projektet, och rapporterna avseende deras genomförande godkändes
av kommissionen.
– Kommissionen genomförde en betalning till Helmicos bankkonto som sökanden hade fullmakt till.
– Som det framgår av kommissionens skrivelse av den 22 mars 2000, hade dess tjänstemän planerat att göra ytterligare inbetalningar
till sökanden, som beräknats på grundval av det arbete som bolaget hade utfört och de utgifter som det hade haft, men de beslutade
att det förelåg rättslig osäkerhet vad gäller frågan huruvida dessa betalningar kunde ifrågasättas av Helmico eller dess konkursförvaltare.
– Kommissionen inställde alla övriga betalningar och utfärdade i april 2000 betalningskrav mot Helmico först när sökanden
hade slutfört det ryska och det moldaviska projektet och rapporterna om genomförandet av projekten hade godkänts av kommissionen.
– Masdars styrelseordförande skickade den 15 juni 2000 ett telefax till kommissionären med ansvar för yttre förbindelser,
vari denne förklarade följande: ”För 18 månader sedan uppmärksammade vi kommissionen på de svårigheter som vi haft med vår
avtalspartner Helmico i de två ovannämnda projekten. Vi mottog försäkringar om att kommissionen kommer att se till att vi
får betalt för utförda tjänster om vi fullföljer projekten. Vi har fortsatt att finansiera och genomföra de två projekten
i ert namn till priset av betydande merkostnader, trots att vi redan kände till att Helmico hade förfarit oredligt gentemot
Masdar, och att dessa medel troligen inte kommer att kunna återfås.”
– Kommissionens svar i skrivelse av den 25 juli 2000 ifrågasatte inte förklaringen från Masdars styrelseordförande, enligt
vilken den sistnämnde hade erhållit en försäkring om att bolaget skulle få betalt.
Kommissionen har erinrat om att de ekonomiska aktörerna enligt fast rättspraxis skall stå för de ekonomiska risker som är
förenade med deras verksamhet, med beaktande av omständigheterna i varje enskilt fall. Denna regel mildras emellertid av principen
om skydd för berättigade förväntningar. Enligt fast rättspraxis tillkommer rätten att göra anspråk på skydd för berättigade
förväntningar varje enskild som befinner sig i en situation av vilken det framgår att gemenskapsadministrationen, särskilt
genom att ge tydliga försäkringar, har väckt grundade förhoppningar hos denne.
Kommissionen anser att mötet med dess tjänstemän den 2 oktober 1998 och den efterföljande skriftväxlingen som åberopats av
sökanden, inte rimligen kan tolkas som en ”tydlig försäkring” från kommissionens tjänstemän, enligt vilken de skulle sörja
för att sökanden verkligen fick betalt för de utförda arbetena.
Kommissionen anser vad avser det aktuella mötet att det ankommer på sökanden att visa att dessa försäkringar, eller i vart
fall förklaringar som rimligen kan tolkas som sådana, verkligen lämnades till bolaget vid detta möte, vilket sökanden inte
har gjort. Kommissionen har anfört att den fortfarande är beredd att avsluta detta mål genom en förlikning och betala 249
314,35 euro, vilket motsvarar värdet av de tjänster som sökanden fakturerade efter detta möte, om sökanden kan lägga fram
detta bevis.
Vad gäller telefaxet som skickades till Helmico den 5 oktober 1998, uttryckte kommissionen enbart sin oro över att meningsskiljaktigheterna
mellan Helmico och sökanden riskerade att skada slutförandet av det ryska projektet, och syftade till att uppnå en garanti
för att Helmico och sökanden verkligen skulle rätta sig efter bestämmelserna i deras respektive avtal.
Enligt kommissionens uppfattning kan inte heller den efterföljande skriftväxlingen tolkas som en sådan försäkring. Skriftväxlingen
bestod rent faktiskt i såväl skrivelser mellan sökanden och Helmico som i skrivelser från Helmico till kommissionen. Dessa
skrivelser innehöll framför allt en garanti att Helmico och sökanden hade löst sina meningsskiljaktigheter, och att det ryska
och det moldaviska avtalet skulle genomföras. Skrivelserna innehöll även andra uppgifter, särskilt att ledningen av de aktuella
projekten hade överförts till Masdars styrelseordförande, och att vissa betalningar som skulle ske enligt nämnda avtal i fortsättningen
skulle inbetalas på ett angivet bankkonto som tillhörde Masdar. Dessa uppgifter relaterade endast till de avtal som hade ingåtts
mellan dessa parter, sannolikt med avsikten att underlätta lösningen av deras meningsskiljaktigheter, och uppgifterna kan
inte tolkas som ett förslag till ändring av de ursprungliga avtalsvillkor som dessa parter förelade kommissionen.
Kommissionen har likaledes bestritt att dess uteblivna reaktion i sin skrivelse av den 25 juli 2000 på Masdars förklaring
i sin skrivelse av den 15 juni 2000, enligt vilken detta bolag hade ”mottagit en försäkring om att kommissionen, om [bolaget]
fortsatte projekten, skulle sörja för att [det fick betalt] för [sina] tjänster”, kan betraktas som en uttrycklig garanti
eller ett tyst erkännande av att Masdar hade ingått ett avtalsförhållande med kommissionen eller att kommissionen hade förpliktat
sig att sörja för att sökanden fick betalt för alla de arbeten som bolaget hade genomfört i enlighet med sitt avtal med Helmico
(förstainstansrättens dom av den 27 mars 1990 i mål T-123/89, Chomel mot kommissionen, REG 1990, s. II-131, punkt 27).
Kommissionen har dessutom erinrat om att sökanden, för att kunna åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar,
skall påvisa att det finns ett orsakssamband mellan de givna försäkringarna och sökandens skada. Med andra ord skall sökanden
inte endast bevisa att gemenskapsinstitutionen i fråga har givit dessa försäkringar, utan också att bolaget självt har lidit
en skada genom att handla med tilltro till nämnda försäkringar (domen i det ovannämnda målet Embassy Limousines & Services
mot parlamentet).
Mot bakgrund härav är den nämnda försäkringen utan verkan, om det nu förutsätts att skrivelsen av den 25 juli 2000 innehöll
en försäkring om att sökanden skulle få betalt, eftersom den eventuella skada som sökanden lidit till följd av de utgifter
bolaget haft för att genomföra sitt avtal med Helmico uppkommit före detta datum.
Kommissionen har yrkat att talan grundad på skydd för berättigade förväntningar skall ogillas, eftersom kommissionen inte
har givit några tydliga försäkringar till sökanden.
–       Förstainstansrättens bedömning
Enligt fast rättspraxis tillkommer rätten att göra anspråk på skydd för berättigade förväntningar, vilken utgör en av gemenskapens
grundläggande principer, varje enskild som befinner sig i en situation av vilken det framgår att gemenskapsadministrationen,
genom att ge tydliga försäkringar, har väckt grundade förhoppningar hos denne. Tydliga, ovillkorliga och samstämmiga uppgifter
från behörig och tillförlitlig källa utgör, oavsett i vilken form de har lämnats, en sådan försäkran (se förstainstansrättens
dom av den 21 juli 1998 i de förenade målen T-66/96 och T-221/97, Mellett mot domstolen, REGP 1998, s. I‑A-449 och II-1305,
punkterna 104 och 107, och där angiven rättspraxis). Det är också fastslaget i rättspraxis att principen om skydd för berättigade
förväntningar utgör en rättsregel som ger enskilda rättigheter (förstainstansrättens dom av den 6 december 2001 i mål T-43/98,
Emesa Sugar mot rådet, REG 2001, s. II-3519, punkt 64). Åsidosättandet av denna princip kan således medföra att gemenskapen
blir ansvarig. Icke desto mindre gäller att de ekonomiska aktörerna skall stå för de ekonomiska risker som är förenade med
deras verksamhet med beaktande av omständigheterna i varje enskilt fall (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av
den 25 maj 1978 i de förenade målen 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 och 40/77, HNL m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 1978, s.
1209, punkt 7, svensk specialutgåva, volym 4, s. 119, och av den 24 juni 1986 i mål 267/82, Développement och Clemessy mot
kommissionen, REG 1986, s. 1907, punkt 33, svensk specialutgåva, volym 8, s. 637).
Det framgår av handlingarna i målet att sökandens påstådda förhoppningar avsåg kommissionens betalning för de tjänster som
avtalsenligt hade tillhandahållits Helmico. Det skall slås fast att, i detta fall, de skriftliga handlingarna från kommissionen
som förstainstansrätten har tillgång till på inget sätt kan tolkas som tydliga försäkringar, som kan väcka grundade förhoppningar,
om att kommissionen åtog sig att betala för sökandens tjänster.
Telefaxet av den 5 oktober 1998 var nämligen ställt till Helmico och innehöll dessutom en varning där det angavs att om genomförandet
av det ryska projektet visade sig ha skadats, kunde kommissionen för att se till att projektet avslutades tillgripa andra
medel än tjänster från det konsortium som Helmico och sökanden utgjorde. Det kan följaktligen inte utläsas av denna skrivelse
att kommissionen ”enträget begärde” att sökanden skulle genomföra det ryska projektet till varje pris, eller att kommissionen
försäkrade att den, i fall Helmico inte betalade sökanden, skulle sörja för detta.
Förstainstansrätten finner likaledes att inte heller skriftväxlingen om öppnandet av ett särskilt bankkonto för Helmico, till
vilket sökanden hade fullmakt kan tolkas som en försäkring till sökanden, eftersom kommissionen inte uttalade sig inom ramen
för denna skriftväxling, som bestod i skrivelser mellan sökanden och Helmico och skrivelser från Helmico till kommissionen.
Genom dessa skrivelser fick kommissionen kännedom om vissa uppgifter som avsåg den ekonomiska överenskommelsen mellan dessa
parter. Den omständigheten att kommissionen tog fasta på att Helmico hade ändrat bankkonto, trots att kommissionen kände till
sökandens fullmakt till detta konto, kan emellertid inte tolkas som någon form av ytterligare försäkring till sökanden.
En sådan försäkring kan inte utläsas av skrivelsen av den 29 juli 1999 från kommissionen till sökanden. Genom denna skrivelse
underrättade kommissionen sökanden om sitt beslut att endast betala ett förskott om 200 000 euro, som skulle sättas in på
Helmicos konto på grundval av de fakturor som detta bolag hade utfärdat, samt om sitt beslut att inställa framtida betalningar
fram till dess att frågan om de ekonomiska oegentligheterna inom ramen för det moldaviska och det ryska projektet hade klarats
ut. I denna skrivelse angavs således tydligt att de framtida betalningarna inte skulle genomföras på grundval av de arbeten
som hade utförts av sökanden, utan på grundval av de fakturor som Helmico hade utfärdat, och att utbetalningarna fortfarande
var villkorade av resultatet av revisionen avseende användningen av gemenskapsmedel.
Vad härefter gäller den skrivelse som kommissionen skickade till sökanden den 22 mars 2000, motsägs ståndpunkten, att denna
skrivelse skulle innehålla försäkringar om betalning, av själva innehållet i densamma, vari kommissionen uttryckligen avvisar
sökandens begäran om att få betalt direkt av kommissionen, särskilt till följd av de konsekvenser en eventuell insolvens hos
Helmico skulle ha på ett rättsligt plan mot bakgrund av avtalsförhållandet mellan Helmico och Masdar.
Vad slutligen gäller skrivelsen av den 25 juli 2000 kan det förhållandet, som kommissionen med rätta har anmärkt, att skrivelsen
inte innehåller en reaktion på påståendet – som sökanden gjort för första gången – om att kommissionen hade givit försäkringar
inte gälla som en bekräftelse på detta påstående, liksom skrivelsen i sig själv inte kan anses utgöra en tydlig försäkring
given av kommissionen.
Förstainstansrätten har inte heller tillgång till uppgifter som bevisar att dessa försäkringar gavs vid mötet den 2 oktober
1998.
Mot bakgrund av övriga uppgifter som framgår av handlingarna förefaller detta dessutom som högst osannolikt. Tydliga försäkringar
om att betala sökanden direkt hade dessutom
a fortiori
inneburit en ändring av de ursprungliga avtalsvillkoren. Under dessa omständigheter och eftersom det ursprungligen var fråga
om ett skriftligt avtal, torde en ändring av avtalet normalt sett likaledes ske skriftligen. Den uttryckliga begäran, om att
bekräfta att dessa ändringar som skickades till kommissionen genom telefaxet av den 6 oktober 1998 och som var undertecknad
av Helmico och sökanden, förblev emellertid obesvarad. Härav kan utläsas att kommissionens verkliga vilja inte var att avvika
från gällande rättigheter och skyldigheter. Kommissionens inställning, så som den framgår av dessa skrivelser och förhållanden,
framstår som konsekvent på så sätt att kommissionen hela tiden undvek att förplikta sig direkt gentemot sökanden och försökte
att förbli inom avtalet med Helmico, både vad avser skriftväxlingen och vad avser betalningarna efter mötet den 2 oktober
1998.
Det framgår av kommissionens svar på förstainstansrättens skriftliga frågor att det inte fördes något protokoll vid detta
möte, vilket ger detta en informell karaktär. Under sådana omständigheter finner förstainstansrätten att det inte rimligen
kan antas att kommissionen har kunnat binda sig för sådana betydande belopp vid ett möte av detta slag, särskilt som ingen
senare handling i förekommande fall kan bekräfta att en sådan förpliktelse uppkommit. Även om det antas att en tjänsteman
vid kommissionen vid ett informellt möte har givit muntliga försäkringar avseende betalningen, är det under inga omständigheter
förnuftigt av en försiktig och förståndig ekonomisk aktör att på grundval av sådana bekräftelser åta sig kostsamma arbeten
utan att kunna stödja sig på ytterligare garantier.
Såvitt slutligen avser kommissionens förslag till sökanden som framställdes i telefaxet av den 15 maj 2003 om att ingå en
förlikning och utbetala 249 314,35 euro för de arbeten som hade utförts efter uppdagandet av Helmicos bedrägeri, framgår det
tydligt av nämnda telefax att detta erbjudande var underkastat villkoret om bevis för att det förelåg ett avtal mellan kommissionen
och sökanden om att sökanden skulle betalas direkt av kommissionen, om bolaget slutförde det ryska och det moldaviska projektet.
Sökanden har emellertid inte förmått frambringa något sådant bevis vid vare sig kommissionen eller förstainstansrätten, utan
har måst nöja sig med blotta påståenden som inte är övertygande mot bakgrund av övriga uppgifter som framgår av handlingarna.
Under dessa omständigheter skall det fastslås att de tillgängliga uppgifterna, undersökta var för sig eller sammantagna, inte
visar att kommissionen har givit tydliga försäkringar som kunde väcka grundade förhoppningar hos sökanden, och som möjliggör
för bolaget att göra principen om skydd för berättigade förväntningar gällande.
Talan kan således inte vinna bifall på den tredje grunden om åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar.

”Fault
”eller ”
negligence
”(vållande)
–       Parternas argument
Enligt sökandens mening följer det av de allmänna principer om utomobligatoriskt skadeståndsansvar vid vållande som gäller
inom de rättssystem som bygger på den romerska rätten och av den princip om skadeståndsansvar vid vållande som gäller i de
anglosaxiska rättssystemen, att kommissionen, om den utövade sin befogenhet att ställa in betalningen av ett avtal i händelse
av fel, oegentligheter eller bedrägeri från medkontrahentens sida, måste kunna visa att den har handlat med rimlig aktsamhet
för att försäkra sig om att den inte orsakar tredje man skada, eller vid behov gottgöra tredje man för denna skada.
I detta fall borde kommissionens tjänstemän rimligen ha känt till att sökanden som följd av de inställda betalningarna till
Helmico inte skulle få betalt för de tjänster som bolaget i god tro hade tillhandahållit kommissionen i egenskap av underleverantör
till Helmico. Det kan inte göras gällande att sökandens förlust endast utgör den normala kommersiella risken för att en gäldenär
inte betalar. Det förevarande målet rör inte tagandet av en sådan risk, utan kommissionens medvetna användning av befogenheter
som privata ekonomiska aktörer inte har. Det är därför som kommissionen borde ha utövat de särskilda befogenheter som den
tilldelats enligt budgetförordningen för att förhindra eller minska den skada som den visste att den skulle åsamka tredje
parter.
Kommissionen hade kunnat betala Helmico genom att göra en överföring till ett särskilt konto, som sökanden hade fullmakt till,
i likhet med betalningen på 200 000 euro som den hade genomfört i september 1999. Kommissionen kunde således ha uppfyllt sin
avtalsförpliktelse gentemot Helmico och likaledes sin utomobligatoriska förpliktelse, som bestod i att undvika att åsamka
sökanden en skada. Under sådana omständigheter skulle en eventuell talan från Helmicos konkursförvaltare om återvinning av
fordringar ha riktats mot sökanden och inte mot kommissionen, eftersom det skulle vara sökanden som hade tagit medlen från
Helmicos konto.
På dessa grunder har sökanden gjort gällande att kommissionen är skyldig att gottgöra bolaget för den skada som den har åsamkat
sökanden genom sitt beslut att inställa betalningarna till Helmico.
Kommissionen har bestritt sökandens påstående. Den anser för det första att den, när den bestämmer om det finns skäl att ställa
in betalningar, vägra att betala eller att kräva in belopp som redan har betalats enligt ett avtal, inte har någon omsorgsplikt
gentemot tredje man. Kommissionen anser för det andra att även om detta är fallet, har den handlat med rimlig omsorg under
rådande omständigheter. Kommissionen har för det tredje gjort gällande att sökanden inte har visat att det föreligger ett
orsakssamband mellan det påstådda rättsstridiga agerandet och den skada som sökanden anser sig ha lidit.
Enligt kommissionens uppfattning har den i egenskap av mottagare av allmänna medel, när den beslutar att ställa in eller att
kräva in betalningar, vissa skyldigheter som inte åvilar privaträttsliga ekonomiska aktörer. Kommissionen är redan underkastad
ett regelverk som inte gäller ekonomiska aktörer. Detta regelverk fråntar
a fortiori
kommissionen skyldigheten att ta hänsyn till tredje mans ekonomiska intressen då tredje man agerar i egenskap av underleverantör,
när den tar ställning till om det finns skäl att utöva de befogenheter som den har enligt budgetförordningen.
Även om det antas att den var skyldig att ta hänsyn till sökandens intressen när den tog ställning till om det finns skäl
att ställa in betalningarna till Helmico – vilket inte är fallet –, har kommissionen gjort gällande att den under alla omständigheter
handlat på ett förnuftigt vis. Revisionsrapporten visar att Helmico har begått ett grovt bedrägeri. Detta bedrägeri, som bestod
i att fakturera för arbeten som aldrig hade utförts, var betydande och hade en direkt inverkan på de belopp som Helmico hade
rätt att kräva enligt avtalet. Kommissionens beslut kan således inte betecknas som oförnuftigt.
Vad angår orsakssambandet har kommissionen anfört att det på inget sätt är säkert att beloppet skulle ha överförts till sökanden,
om den hade betalat det belopp som den efter vad som påståtts var skyldig Helmico. Om kommissionen direkt hade betalat sökanden
de belopp som den efter vad som påståtts var skyldig Helmico, skulle den då det inte förelåg en avtalsförpliktelse att göra
detta ha löpt risken att bli ersättningsskyldig gentemot Helmico och att ha gett en fördel till en bestämd borgenär, nämligen
sökanden, till förfång för Helmico. Kommissionen skulle därigenom ha utsatt sig för risken att behöva betala samma skuld två
gånger, om konkursförvaltaren hade bestämt sig för att kräva in Helmicos fordringar.
–       Förstainstansrättens bedömning
Det följer av sökandens inlagor att det agerande som lagts kommissionen till last är de inställda betalningarna till Helmico.
Rättsstridigheten i detta agerande skulle för kommissionens del bestå i att inte ha visat rimlig aktsamhet för att försäkra
sig om att detta inställande inte orsakade tredje man en skada, eller att vid behov gottgöra tredje man för den skada som
denne lidit till följd härav.
Förstainstansrätten konstaterar för det första att sökanden har nöjt sig med att påstå att det finns ett sådant aktsamhetskrav,
utan att åberopa någon form av bevis eller föra en rättslig argumentation till stöd för sin ståndpunkt eller närmare ange
upphovet till och omfattningen av detta krav. Förstainstansrätten anser att en mycket vag hänvisning till den allmänna principen
om utomobligatoriskt skadeståndsansvar vid vållande som gäller inom de rättssystem som bygger på den romerska rätten, och
till den princip om skadeståndsansvar vid vållande som gäller i de anglosaxiska rättssystemen, inte visar att kommissionen
har en förpliktelse att ta hänsyn till tredje mans intressen, när den fattar ett beslut om inställande av betalningarna inom
ramen för sina avtalsförhållanden. Samma bedömning gäller för kommissionens påstådda förpliktelse att överföra pengar till
ett konto som sökanden hade fullmakt till. Förstainstansrätten konstaterar också, i likhet med kommissionen, att sökanden
inte har visat att det föreligger ett orsakssamband mellan underlåtenheten att fullgöra den påstådda förpliktelsen och den
åberopade skadan. Under dessa omständigheter finner förstainstansrätten att talan inte kan vinna bifall på den fjärde grunden.
Det följer härav att sökandens talan inte kan vinna bifall på den tredje och fjärde grunden om utomobligatoriskt skadeståndsansvar
vid vållande.

Den åberopade bevisningen
Sökanden har i en särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 december 2004 framställt en begäran
enligt artikel 68.1 i rättegångsreglerna, om att en av sökandens direktörer, W, skall kallas för att avlägga vittnesmål om
innehållet i det möte som ägde rum den 2 oktober 1998 mellan sökanden och kommissionens tjänstemän.
Kommissionen har i sina synpunkter på begäran om vittnesförhör som inkom till förstainstansrättens kansli den 3 februari 2005,
inte motsatt sig hörandet av W, förutsatt att K och H, som företrädde kommissionen vid detta möte, också hörs.
Enligt artikel 68 i rättegångsreglerna kan rätten, på eget initiativ eller på begäran av part, förordna att vissa omständigheter
skall styrkas genom vittnesförhör. Nödvändigheten av en sådan åtgärd för bevisupptagning skall bedömas utifrån de omständigheter
som är relevanta för utgången i målet och beror på om förstainstansrätten kan avgöra saken på grundval av de yrkanden, grunder
och argument som anförts under det skriftliga och muntliga förfarandet samt med beaktande av de dokument som ingivits (se,
för ett motsvarande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 juni 2001 i mål T-146/00, Ruf och Stier mot harmoniseringsbyrån,
Image ”DAKOTA”, REG 2001, s. II-1797, punkt 65).
Sökanden har grundat sin begäran på att det inte finns skriftliga bevis för innehållet i detta möte. Enligt sökandens uppfattning
skulle W:s vittnesmål göra det möjligt att sprida ljus över de faktiska omständigheterna, dels avseende sökandens avsikter
när det gällde fortsättningen av de pågående projekten, dels när det gäller reaktionen från tjänstemannen vid kommissionen
på ett eventuellt upphörande av arbetena efter detta möte.
Sökanden har angett vad ett eventuellt vittnesmål av W skulle styrka. Detta vittnesmål skulle äga rum till styrkande av att
”kommissionens tjänstemän var mycket angelägna om att se det ryska projektet slutfört och att W var välvilligt inställd till
att sökanden fortsatte arbetet med det ryska avtalet, om bolaget kunde räkna med att få betalt för det utförda arbetet och
de nedlagda utgifterna.
Senare omständigheter styrker de uppgifter som skulle ha lämnats vid ett sådant vittnesmål, och kommissionen har inte invänt
mot en sådan tolkning av de omständigheterna, vilket ger vittnesmålet bevisvärde. Men även om innehållet i ett sådant vittnesmål
kan anses bevisat, skulle detta, hur beklagligt det än må vara, på sin höjd visa att det mellan kommissionen och sökanden
förelåg en gemensam vilja att sökanden skulle slutföra det ryska och det moldaviska projektet och få betalt för sitt arbete
trots Helmicos problem. I övrigt råder det vid betraktande av de övriga uppgifterna i handlingarna inget tvivel om att parterna
hade en sådan gemensam vilja. Detta är emellertid inte tillräckligt för att styrka att det förelåg tydliga, ovillkorliga och
samstämmiga uppgifter som visar att kommissionen förpliktade sig att betala sökanden direkt från detta datum.
Det följer av dessa omständigheter att utgången i målet i varje fall inte kan vara avhängig av detta enda vittnesmål och att
förstainstansrätten kan avgöra saken på grundval av de yrkanden, grunder och argument som anförts under det skriftliga och
muntliga förfarandet samt med beaktande av de dokument som ingivits. Sökandens begäran om vittnesförhör skall därför inte
bifallas.
Av det ovan anförda följer att en gemenskapsinstitution eller ett gemenskapsorgan inte kan vara ansvarigt för den påstådda
skadan. Under dessa omständigheter skall talan ogillas i sin helhet, utan att det är nödvändigt att pröva om de andra villkoren
för gemenskapens utomobligatoriska ansvar är uppfyllda i detta mål.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet,
skall sökanden förpliktas att bära sin rättegångskostnad och ersätta kommissionens rättegångskostnad, i enlighet med kommissionens
yrkande.
Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 16 november 2006.
E. Coulon

M. Vilaras
Justitiesekreterare

Ordförande
*
Rättegångsspråk: engelska.