CELEX: 61993CJ0426
Annullationssøgsmål
forordning (EØF) nr. 2186/93 om oprettelse i statistiske øjemed af EF-samordnede registre over foretagender
hjemmel
proportionalitetsprincippet

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 21. oktober 1993 har Forbundsrepublikken Tyskland i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 1, anlagt sag med paastand om, at Raadets forordning (EOEF) nr. 2186/93 af 22. juli 1993 om oprettelse i statistiske oejemed af EF-samordnede registre over foretagender (EFT L 196, s. 1, herefter "forordningen") annulleres.
2 Forordningen, der er udstedt under henvisning til EOEF-traktatens artikel 213, forpligter medlemsstaterne til i statistisk oejemed at oprette et eller flere harmoniserede registre med definitioner og anvendelsesomraader, som fastsat i forordningen (artikel 1).
3 I henhold til artikel 3 omfatter registret alle foretagender, som udoever oekonomisk aktivitet, der bidrager til bruttonationalproduktet angivet i markedspriser, de retlige enheder, som er ansvarlige for disse foretagender, og de lokale enheder, som henhoerer under disse foretagender. Det omfatter dog ikke visse husholdninger, mens registreringen er valgfri for foretagender paa omraaderne landbrug og skovbrug, fiskeri og fiskeavl, offentlig administration, forsvar og social sikring. Det besluttes efter fremgangsmaaden i artikel 9, i hvilket omfang virksomheder, som er uden betydning i statistisk oejemed for medlemsstaterne, skal registreres.
4 Foretagender samt retlige og lokale enheder registreres inden for de tidsfrister, der er anfoert i bilag I (artikel 3, stk. 2), dvs. for foretagendernes vedkommende foer den 1. januar 1996 og for de retlige og lokale enheders vedkommende foer den 1. januar 1997. Saerskilt registrering af retlige enheder er dog valgfri, saafremt alle oplysninger om disse enheder er medtaget i registrene over foretagender (artikel 3, stk. 3).
5 Artikel 4 henviser til bilag II for vidt angaar data, som skal registreres. Det drejer sig foerst og fremmest om foretagendets navn og adresse, dets retlige form, den oekonomiske hovedaktivitet, antallet af ansatte, nettoomsaetningen (valgfri, naar omsaetningen ikke overstiger 2 mio. ECU) og nettoaktiver (valgfri). Registret skal paa visse punkter ajourfoeres mindst én gang om aaret (artikel 5, stk. 1).
6 Paa Kommissionens anmodning og efter udtalelse fra det i artikel 9 omhandlede udvalg anvender medlemsstaterne registret til statistiske formaal og fremsender resultaterne til De Europaeiske Faellesskabers Statistiske Kontor (artikel 6).
7 Ifoelge artikel 7 kan det statistiske kontor i en medlemsstat til brug for registret over foretagender og paa de vilkaar, der er fastsat i den nationale lovgivning, indsamle oplysninger, som er indeholdt i dets eget lands administrative eller juridiske registre.
8 Gennemfoerelsesbestemmelserne til forordningen fastsaettes efter fremgangsmaaden i artikel 9. Efter at have indhentet en udtalelse fra Udvalg for Det Statistiske Program i De Europaeiske Faellesskaber, der er nedsat ved Raadets afgoerelse 89/382/EOEF, Euratom af 19. juni 1989 (EFT L 181, s. 47), kan Kommissionen vedtage foranstaltninger, der straks finder anvendelse. Hvis disse ikke er i overensstemmelse med udvalgets udtalelse, kan Raadet med kvalificeret flertal traeffe en anden afgoerelse.
9 Den tyske regering anfaegter, at Raadet har anvendt traktatens artikel 213 som hjemmel for forordningen. Regeringen mener dernaest, at forordningen tilsidesaetter proportionalitetsprincippet.
Anbringendet om fejlagtig hjemmel
10 Den tyske regering har principalt gjort gaeldende, at traktatens artikel 213 ikke kan udgoere en selvstaendig hjemmel for en af Raadet udstedt retsakt.
11 For det foerste fremgaar det klart af artikel 213' s ordlyd, at bestemmelsen kun finder anvendelse sammen med andre bestemmelser, idet den alene giver Kommissionen adgang til at indhente oplysninger "med henblik paa gennemfoerelsen af de opgaver, der er overdraget den". Dernaest indeholder bestemmelsen ikke procedureregler, der er bindende for Raadet, naar det fastsaetter begraensningerne og betingelserne for Kommissionens ret til at indhente oplysninger, men den paalaegger alene Raadet at handle "i overensstemmelse med denne traktats bestemmelser". Mangelen paa procedureregler bekraefter artikel 213' s afhaengighed af andre bestemmelser i traktaten, som indeholder saadanne procedureregler.
12 For det andet er formaalet med artikel 213 at give hjemmel for, at Raadet, naar det handler paa grundlag af de forskellige bestemmelser i traktaten, hvorved det tillaegges kompetence, kan traeffe supplerende foranstaltninger, som giver Kommissionen adgang til at indhente de oplysninger, den har behov for. Disse foranstaltninger skal saaledes ogsaa have hjemmel i den kompetencebestemmelse, som er hjemmel for selve foranstaltningen. Den tyske regering mener, at Raadet selv har anvendt dette raesonnement, da det vedtog et arbejdsprogram for Kommissionen vedroerende et forsoegsprojekt for indsamling, koordinering og afstemning af oplysninger om miljoe og naturressourcer i Faellesskabet. Beslutning 85/338/EOEF af 27. juni 1985 (EFT L 176, s. 14) er nemlig udstedt med hjemmel i EOEF-traktatens artikel 235. Beslutning 90/150/EOEF (EFT L 81, s. 38) af 22. marts 1990 om aendring af beslutning 85/338, der er truffet efter ikrafttraedelsen af Den Faelles Akt, er derefter udstedt med hjemmel i artikel 130 S. Da indsamlingen og udleveringen af oplysninger er vaesentlige dele af denne ordning, burde Raadet, saafremt det mente at vaere tillagt kompetence i medfoer af artikel 213, ligeledes have henvist til denne bestemmelse.
13 For det tredje finder den opfattelse, at artikel 213 ikke giver Raadet lovgivningskompetence, stoette i en sammenligning af denne artikel med andre bemyndigelsesbestemmelser i traktaten. De bestemmelser, hvorefter der kan udstedes materielretlige forskrifter, f.eks. artikel 49, 57, artikel 63, stk. 2, artikel 69, 75, 87 eller 100 A, har det til faelles, at de paalaegger institutionerne at samarbejde herom. Bestemmelsernes opbygning kan i vidt omfang sammenlignes, og de indeholder samme slags procedureregler, i henhold til hvilke Raadet traeffer afgoerelse paa forslag af Kommissionen og i almindelighed efter hoering af Det OEkonomiske og Sociale Udvalg samt efter hoering af Europa-Parlamentet eller i samarbejde med dette. Der er saaledes et meget taet samarbejde mellem Kommissionen og Raadet, selv for saa vidt angaar de bemyndigelsesbestemmelser, der indeholder en undtagelse til Kommissionens eneret til at fremsaette forslag, som f.eks. traktatens artikel 126 og 153, hvorefter Raadet kun kan lovgive efter at have indhentet en udtalelse fra Kommissionen. Artikel 213 tillaegger derimod ikke Kommissionen en ret til at fremsaette forslag, og den indeholder heller ikke bestemmelser om hoering af eller samarbejde med Europa-Parlamentet eller om, at Det OEkonomiske og Sociale Udvalg skal medvirke.
14 For det fjerde mener den tyske regering, at den omtvistede artikels placering i traktaten ligeledes viser, at den ikke tillaegger Raadet lovgivningskompetence. Artikel 213 befinder sig nemlig i den del, der indeholder "Almindelige og afsluttende bestemmelser", som bortset fra artikel 235 udelukkende indeholder bestemmelser, der har til formaal at supplere andre forskrifter i traktaten, mens bemyndigelsesbestemmelserne altid umiddelbart angaar et konkret sagsomraade.
15 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
16 Traktatens artikel 213 har foelgende ordlyd:
"Med henblik paa gennemfoerelsen af de opgaver, der er overdraget den, kan Kommissionen med de begraensninger og paa de betingelser, der er fastsat af Raadet i overensstemmelse med denne traktats bestemmelser, indhente alle noedvendige oplysninger og foretage alle noedvendige undersoegelser."
17 Som Raadet har anfoert, henvises der med praeciseringen af, at denne institution skal handle "i overensstemmelse med denne traktats bestemmelser", bl.a. til EOEF-traktatens artikel 189, hvori opregnes de forskellige retsakter, som Raadet og Kommissionen kan udstede ved gennemfoerelsen af de opgaver, der er overdraget dem ifoelge traktaten. Disse retsakter omfatter bl.a. forordninger.
18 Hvad dernaest angaar den omstaendighed, at artikel 213 ikke indeholder en afstemningsregel, bemaerkes, at dette ikke forhindrer Raadet i at udstede en retsakt paa grundlag af denne bestemmelse. Som Kommissionen har anfoert, vil traktatens artikel 148, stk. 1, der har foelgende ordlyd: "Medmindre andet er fastsat i denne traktat, traeffes Raadets afgoerelser med et flertal af medlemmernes stemmer", nemlig vaere overfloedig, saafremt det forhold, at en traktatbestemmelse ikke indeholder en saerlig afstemningsregel, forhindrer, at Raadet kan anvende bestemmelsen som hjemmel for en retsakt. Den omstaendighed, at traktatens artikel 213 hverken tillaegger Kommissionen en initiativret eller inddrager Europa-Parlamentet eller Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, kan ikke aendre dette resultat. Det er nemlig, saaledes som Raadet med rette har fremhaevet, ubestridt, at andre bestemmelser i traktaten, saaledes artikel 217, kan vaere hjemmel for en retsakt, der udstedes af Raadet, selv om de ikke inddrager andre institutioner i beslutningsprocessen.
19 Dernaest viser ordene "med henblik paa gennemfoerelsen af de opgaver, der er overdraget den" i artikel 213, at Kommissionen ved denne bestemmelse er tillagt en almindelig kompetence til at indhente alle noedvendige oplysninger med henblik herpaa, saaledes at Raadet, i modsaetning til hvad den tyske regering haevder, ikke er forpligtet til at udstede de paagaeldende retsakter paa grundlag af andre bestemmelser i traktaten, som paalaegger Kommissionen konkrete opgaver. Dernaest vil det, som generaladvokaten har fremhaevet i punkt 24 i sit forslag til afgoerelse, i hvert fald vaere ulogisk, saafremt Raadet er forpligtet til at udstede en raekke retsakter om indsamling af oplysninger under iagttagelse af forskellige procedureregler, isaer naar visse typer oplysninger daekker flere af Kommissionens aktivitetsomraader.
20 Hertil kommer, at Kommissionens kompetence til at indhente oplysninger er af generel karakter, hvilket er forklaringen paa, at artikel 213 er placeret i traktatens sjette del, benaevnt "Almindelige og afsluttende bestemmelser", der indeholder andre bestemmelser, som hjemler lovgivningskompetence, hvilket ikke bestrides.
21 For saa vidt angaar argumentet om Raadets tidligere praksis, bemaerkes blot, at en praksis i Raadet ikke kan aendre retsvirkningerne af traktatens bestemmelser og saaledes ikke kan have en praecedensvirkning, der binder institutionerne (jf. f.eks. dom af 23.2.1988, sag 68/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. s. 855, praemis 24).
22 Det foelger af det anfoerte, at artikel 213 kan vaere selvstaendig hjemmel for retsakter, der udstedes af Raadet.
23 Subsidiaert har den tyske regering gjort gaeldende, at uanset om artikel 213 maatte indeholde en selvstaendig hjemmel, som kan danne grundlag for en retsakt udstedt af Raadet, burde den anfaegtede forordning ikke vaere udstedt under henvisning til denne bestemmelse. Den giver nemlig alene Raadet adgang til at fastsaette de begraensninger og de betingelser, hvorunder Kommissionen kan indhente oplysninger, der er indeholdt i medlemsstaternes eksisterende registre over foretagender, dvs. udstede bestemmelser, som for det foerste umiddelbart regulerer Kommissionens indsamling af oplysninger og for det andet bemyndiger den dertil. Oprettelsen af registre som en foerste fase, der gaar forud for indsamling af oplysninger, og harmonisering af eksisterende registre er derimod ikke omfattet af artikel 213. Dette er imidlertid netop de vaesentligste formaal med forordningen.
24 I denne sammenhaeng anfoerer den tyske regering, at det foelger af foerste og tiende betragtning, at forordningen for at goere det muligt at sammenligne oplysninger foreskriver en harmonisering af registerindholdet ved hjaelp af faelles definitioner og harmonisering af basisenheder. Dernaest viser allerede forordningens titel, som vedroerer oprettelse af "EF-samordnede" registre over foretagender, at den ikke foerst og fremmest drejer sig om Kommissionens indhentelse af oplysninger, men at der med den foreskrives en harmonisering af bestaaende registre og/eller oprettelse af nye registre. Paa samme maade drejer forordningens regler sig hovedsagelig om opbygningen af registre, der skal oprettes eller harmoniseres (artikel 1-5) for at goere det muligt for Kommissionen senere at indhente de oenskede oplysninger. Selv om nogle af forordningens betragtninger ved siden af omtaler visse punkter vedroerende formidling af statistiske oplysninger, indeholder forordningen i virkeligheden kun én bestemmelse om Kommissionens indsamling af oplysninger, nemlig artikel 6, som giver den ret til at anmode medlemsstaterne om at anvende registre til statistiske formaal og fremsende resultaterne heraf til De Europaeiske Faellesskabers Statistiske Kontor.
25 Den tyske regering har endvidere anfoert, at efter den praksis, som Raadet har fulgt indtil nu, udstedes der ikke eller i hvert fald ikke alene retsakter paa grundlag af artikel 213, der gaar videre end at fremsaette anmodning om oplysninger. Raadet anvendte saaledes saavel artikel 235 som artikel 213 som hjemmel ved udstedelsen af beslutning 81/971/EOEF af 3. december 1981 om indfoerelse af et faellesskabsinformationssystem vedroerende kontrol med og formindskelse af forurening af havet med carbonhydrider (EFT L 355, s. 52), som ikke kun indeholdt bestemmelser om Kommissionens anmodninger om oplysninger, men ogsaa fastsatte bestemmelser om oprettelse af nye registre.
26 Endelig har den tyske regering anfoert, at da hovedformaalet med en retsakt normalt fremgaar af foerste betragtning, maa det konstateres, at det vaesentligste formaal med forordningen er at stoette enhedsmarkedets oprettelse og funktion samt at harmonisere statistikkerne vedroerende foretagender; en forordning, der henviser til enhedsmarkedets oprettelse eller funktion, henhoerer imidlertid dermed under anvendelsesomraadet for traktatens artikel 100 A.
27 Denne argumentation maa ligeledes forkastes.
28 For det foerste giver traktatens artikel 213' s ordlyd ingen stoette for en fortolkning, hvorefter bestemmelsen kun bemyndiger Kommissionen til at indsamle oplysninger, der allerede er indeholdt i de registre, der forefindes i medlemsstaterne. Som anfoert af Raadet vil en saadan indskraenkende fortolkning goere Kommissionens indsamling af sammenlignelige oplysninger illusorisk eller i hvert fald begraense denne indsamling til den mindste faellesnaevner, saaledes at institutionen ville vaere ude af stand til at udfoere sine opgaver.
29 Dernaest fremgaar det af fast retspraksis (jf. bl.a. dom af 17.3.1993, sag C-155/91, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 939, praemis 7), at valget af hjemmel for en retsakt efter kompetencefordelingen i Faellesskabet skal ske paa grundlag af objektive forhold, som goer det muligt at foretage en domstolskontrol. Disse forhold omfatter navnlig retsaktens formaal og indhold.
30 Hvad angaar det formaal, der forfoelges, anfoeres det i foerste betragtning, at "gennemfoerelsen af enhedsmarkedet goer det yderligere paakraevet at forbedre sammenligneligheden af de statistikker, der udarbejdes for at daekke behovene paa faellesskabsplan, og med henblik paa denne forbedring boer der fastlaegges faelles definitioner og kendetegn vedroerende de foretagender og andre enheder, hvis aktiviteter indgaar i statistikker". I tredje betragtning anfoeres det, at "der er et stigende behov for oplysninger om virksomhedernes struktur, og dette behov kan ikke daekkes med de eksisterende faellesskabsstatistikker", mens det i fjerde betragtning anfoeres, at "registre i statistisk oejemed over foretagender er et noedvendigt middel til opfoelgning af strukturelle aendringer i oekonomien, som foelger af foranstaltninger som samarbejdsaftaler, partnerskaber, opkoeb, fusioner og overtagelser".
31 Hvad angaar forordningens indhold bemaerkes, at selv om hovedparten af bestemmelserne drejer sig om indfoerelsen af harmoniserede registre, er formaalet med denne harmonisering at goere det muligt for Kommissionen senere at indsamle paalidelige oplysninger i medfoer af artikel 6 i forordningen, saaledes at den kan gennemfoere de forskellige konkrete opgaver, der er overdraget den ifoelge traktaten.
32 Som anfoert af generaladvokaten i punkt 37 og 38 i forslaget til afgoerelse kan de af Kommissionens opgaver, som loeses lettere ved hjaelp af statistikker, der udarbejdes paa grundlag af ensartede kriterier, bl.a. udledes af karakteren af de oplysninger, der indfoeres i registrene i henhold til bilag II til forordningen. Oplysninger som f.eks. antallet af aktive foretagender i en bestemt branche, visse foretagenders markedsandel eller antallet af beskaeftigede i en bestemt branche vil saaledes vaere nyttige for Kommissionen ved gennemfoerelsen af et stort antal konkrete opgaver, som den har faaet tildelt paa forskellige omraader, f.eks. det miljoepolitiske, industripolitiske eller socialpolitiske omraade, og som raekker langt ud over det faelles markeds funktion i sig selv.
33 Af det anfoerte fremgaar, at forordningen ifoelge sit formaal og indhold foerst og fremmest skal sikre, at der oprettes registre over foretagender, saaledes at Kommissionen effektivt kan indsamle de oplysninger, der er noedvendige ved gennemfoerelsen af de forskellige opgaver, der er overdraget den ved traktaten. Det kan ganske vist ikke naegtes, at forordningen ligeledes har betydning for det indre markeds oprettelse og funktion, men dette er underordnet i forhold til hovedformaalet, der er beskrevet ovenfor, saaledes at EOEF-traktatens artikel 100 A ikke ° i modsaetning til hvad den tyske regering har haevdet ° kan udgoere den rette hjemmel ved udstedelsen heraf. Domstolen har nemlig allerede fastslaaet, at den omstaendighed, at en retsakt har betydning for det indre markeds oprettelse og funktion, ikke i sig selv er tilstraekkelig til at begrunde anvendelsen af bestemmelsen som hjemmel for retsakten (jf. bl.a. ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Raadet, praemis 18 og 19).
34 Hvad angaar argumentet om Raadets tidligere praksis skal blot henvises til den dom, der er anfoert ovenfor i naervaerende doms praemis 21, og hvorefter en praksis i Raadet ikke kan aendre retsvirkningerne af traktatens bestemmelser og saaledes ikke kan have en praecedensvirkning, der binder institutionerne.
35 Det maa herefter laegges til grund, at forordningen er gyldigt udstedt paa grundlag af traktatens artikel 213. Anbringendet om, at der er anvendt en fejlagtig hjemmel, maa foelgelig forkastes.
Anbringendet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
36 Den tyske regering har anfoert, at forordningen er i strid med proportionalitetsprincippet paa to punkter.
37 For det foerste opregnes der i forordningens artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 3 samt i dens bilag II, en raekke oplysninger, der skal registreres, selv om de ikke er noedvendige for at naa de maal, der er anfoert i betragtningerne.
38 Ifoelge den tyske regering gaelder dette foerst og fremmest pligten til at registrere "retlige enheder" og de forskellige oplysninger herom. Ifoelge Raadets forordning (EOEF) nr. 696/93 af 15. marts 1993 om de statistiske enheder til observation og analyse af det produktive system i Det Europaeiske Faellesskab (EFT L 76, s. 1), som artikel 2 i forordningen henviser til for saa vidt angaar definitionen af dette begreb, foretages nemlig overvaagning og analyse af erhvervslivet i Faellesskabet ved hjaelp af "statistiske enheder", der er defineret i listen i afdeling I i bilaget til sidstnaevnte forordning, og hvori der ikke naevnes "retlige enheder", som i oevrigt kun udgoer et af tre kriterier, der er anvendt ved definitionen af "statistiske enheder". Eftersom "retlige enheder" ikke er statistiske enheder i forordning nr. 696/93' s forstand, er det unoedvendigt at indsamle konkrete oplysninger herom i registret.
39 Den tyske regering har endvidere anfoert, at selv om det antages, at "retlige enheder" bruges ved bestemmelsen af den statistiske enhed "foretagende", er en selvstaendig og saerskilt registrering af dem overfloedig. Det er nemlig tilstraekkeligt, at det i forordningen foreskrives, hvilke oplysninger der skal registreres for hvert foretagende, idet det overlades til medlemsstaterne frit at gruppere disse oplysninger, som de vil, eventuelt ved hjaelp af visse oplysninger om retlige enheder.
40 Ifoelge den tyske regering er det heller ikke noedvendigt som kriterium for en virksomheds stoerrelse at registrere baade omsaetningen og antal beskaeftigede. Fra et statistisk synspunkt er det nemlig fuldt tilstraekkeligt at anfoere antallet af beskaeftigede, fordi dette klart afspejler et foretagendes oekonomiske betydning og stoerrelse. I oevrigt udgoer omsaetningen inden for visse erhvervsomraader, f.eks. i banker og forsikringsselskaber, et kendetegn, hvis statistiske vaerdi er tvivlsom.
41 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
42 Ifoelge Domstolens praksis er det ved afgoerelsen af, om en faellesskabsbestemmelse er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, afgoerende, om de midler, der bringes i anvendelse, er egnede til at virkeliggoere det tilstraebte maal og ikke gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at virkeliggoere dette (jf. f.eks. dom af 11.3.1987, forenede sager 279/84, 280/84, 285/84 og 286/84, Rau m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1069, praemis 34).
43 Selv om det er korrekt, at begrebet retlig enhed ikke er anfoert blandt de otte "statistiske enheder vedroerende det produktive system", der fremgaar af afdeling I i bilaget til ovennaevnte forordning nr. 696/93, foelger det ikke noedvendigvis heraf, at begrebet er uden betydning i statistisk oejemed.
44 Som anfoert af Kommissionen er begrebet retlig enhed en afgoerende del af definitionen i samme bilag af den statistiske enhed "foretagende" som "den mindste kombination af retlige enheder. Det er en organisatorisk enhed, som producerer varer og tjenesteydelser, og som i et vist omfang har fri beslutningsret med hensyn til anvendelsen af sine ressourcer i den daglige drift" (afdeling III, afsnit A). Derfor maa registrering af retlige enheder ° i modsaetning til hvad den tyske regering haevder ° anses for noedvendig for virkeliggoerelsen af det maal, som bestaar i at oprette registre, der afspejler virksomhedernes struktur (tredje betragtning) og de strukturelle aendringer i oekonomien, som foelger af foranstaltninger som samarbejdsaftaler, partnerskaber, opkoeb, fusioner, og overtagelser (fjerde betragtning). Hertil kommer, at saerskilt registrering af retlige enheder ifoelge artikel 3, stk. 3, i forordningen er valgfri, saafremt alle oplysninger om disse enheder er medtaget i registrene over foretagender.
45 Hvad angaar behovet for at registrere omsaetningen som kriterium for et foretagendes stoerrelse skal blot bemaerkes, at bortset fra at registreringen heraf er valgfri, naar omsaetningen ikke overstiger 2 mio. ECU, foerer den utvivlsomt til mere paalidelige bedoemmelser, hvorimod en angivelse af antal beskaeftigede ikke noedvendigvis afspejler et foretagendes oekonomiske betydning og stoerrelse.
46 For det andet har den tyske regering gjort gaeldende, at forordningen ikke tager tilstraekkeligt hensyn til de finansielle konsekvenser for staterne af en harmonisering og/eller oprettelse af registre for at naa det maal, som tilgodeses ved at indfoere en sammenhaengende faellesskabsstatistik. De penge og den tid, der skal anvendes til oprettelsen og periodisk ajourfoering af registre i de forskellige medlemsstater staar ikke i forhold til det maal, der forfoelges med forordningen, og de fordele, som en oprettelse af registrene kan give.
47 Den tyske regering har til stoette for sin argumentation henvist til et "Machbarkeitsstudie ueber Aufbau und Fuehrung harmonisierter umfassender Unternehmensregister fuer statistische Zwecke in der Bundesrepublik Deutschland" (undersoegelse af mulighederne for at oprette og anvende harmoniserede, generelle virksomhedsregistre i statistiske oejemed i Forbundsrepublikken Tyskland), der er udarbejdet af Statistisches Bundesamt. Undersoegelsen konkluderer, at omkostningerne ved at oprette et register over foretagender, som i dette tilfaelde er beregnet paa grundlag af 1977-priser, er endog meget hoeje, og at 75% heraf er personaleomkostninger.
48 Den tyske regerings argumentation kan ikke tiltraedes.
49 Det bemaerkes i denne sammenhaeng, at den tyske regering ikke har godtgjort, at den naevnte undersoegelse ° der er gennemfoert paa baggrund af oplysninger, indsamlet i 1977 paa visse erhvervsomraader ° er relevant for saa vidt angaar gennemfoerelsen af den anfaegtede forordning, da specielt fremskridt paa edb-omraadet goer det muligt vaesentligt at nedbringe personaleomkostningerne i forbindelse med oprettelse og ajourfoering af de registre over foretagender, som er omhandlet i forordningen. I oevrigt indebaerer forordningens artikel 7, hvilket Raadet med rette har anfoert, at det ligeledes er muligt at foretage en meget vaesentlig nedsaettelse af omkostningerne ved oprettelse af nye registre, idet bestemmelsen giver det statistiske kontor i medlemsstaterne adgang til til statistiske formaal at indsamle de oplysninger, som forordningen omfatter, og som er indeholdt i de paagaeldende landes administrative eller juridiske registre.
50 Endelig har den tyske regering ikke godtgjort, at de omkostninger, der er forbundet med oprettelse og ajourfoering af de naevnte registre over foretagender, er aabenbart uforholdsmaessige i forhold til de fordele, som adgangen til paalidelige statistiske oplysninger giver Faellesskabet i forbindelse med virkeliggoerelsen af de forskellige maal, det har ifoelge traktaten.
51 Anbringendet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet maa herefter forkastes.
52 Da ingen af de anbringender, som den tyske regering har gjort gaeldende, kan tiltraedes, vil Raadet vaere at frifinde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
53 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, paalaegges det den at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, foerste afsnit, baerer Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som er indtraadt i sagen, sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Raadet frifindes.
2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.
3) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber baerer sine egne omkostninger.