CELEX: 62008CJ0467
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen
Tekijänoikeus ja lähioikeudet
Direktiivi 2001/29/EY
Kappaleen valmistamista koskeva oikeus
Poikkeukset ja rajoitukset
Kopiointia yksityiseen käyttöön koskeva poikkeus
"Sopivan hyvityksen" käsite
Yhdenmukainen tulkinta
Täytäntöönpanon toteuttaminen jäsenvaltioissa
Perusteet
Rajat
Digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista koneista, laitteista ja tarvikkeista perittävä yksityistä kopiointia koskeva maksu

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa
22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY (EYVL L 167, s. 10) 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa
tarkoitetun ”sopivan hyvityksen” käsitteen tulkintaa; kyseinen hyvitys suoritetaan tekijänoikeuksien haltijoille ”yksityistä
kopiointia koskevan poikkeuksen” perusteella.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Padawan SL (jäljempänä Padawan) ja Sociedad General de Autores y
Editores de España (jäljempänä SGAE) ja jossa on kyseessä yksityistä kopiointia koskeva maksu, jonka Padawanin väitetään olevan
velvollinen maksamaan myymiensä CD-R-, CD-RW- ja DVD-R-levyjen sekä MP3-laitteiden vuoksi.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Direktiivi 2001/29
Direktiivin 2001/29 9, 10, 31, 32, 35, 38 ja 39 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(9)      Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien yhdenmukaistamisen on perustuttava suojan korkeaan tasoon, koska nämä oikeudet ovat ratkaisevan
tärkeitä henkisen luomistyön kannalta. Niiden suojaaminen auttaa varmistamaan luovuuden ylläpitämisen ja kehittymisen niin
tekijöiden, esittäjien, tuottajien, kuluttajien, kulttuurin, teollisuuden kuin suuren yleisön etujen mukaisesti. Tämän vuoksi
henkisen omaisuuden tunnustetaan olevan erottamaton osa omaisuuden käsitettä.
(10)      Voidakseen jatkaa luovaa ja taiteellista työtään tekijöiden tai esittäjien on saatava asianmukainen korvaus työnsä käyttämisestä,
kuten myös tuottajien voidakseen rahoittaa tällaista työtä. – –
– –
(31)      Eri oikeudenhaltijaryhmien välisten samoin kuin eri oikeudenhaltijaryhmien ja suojatun aineiston käyttäjien välisten oikeuksien
ja etujen oikeudenmukainen tasapaino on turvattava. – –
(32)      Tässä direktiivissä annetaan tyhjentävä luettelo poikkeuksista ja rajoituksista kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen
ja yleisölle välittämistä koskevaan oikeuteen. Eräät poikkeukset ja rajoitukset koskevat vain kappaleen valmistamista koskevaa
oikeutta. Tässä luettelossa otetaan aiheellisella tavalla huomioon jäsenvaltioiden erilaiset oikeudelliset perinteet samalla
kun pyritään varmistamaan sisämarkkinoiden asianmukainen toiminta. Jäsenvaltioiden olisi sovellettava näitä poikkeuksia ja
rajoituksia yhdenmukaisella tavalla ja tilannetta olisi arvioitava uudelleen tarkasteltaessa sitä tulevaa lainsäädäntöä, jolla
tämä direktiivi pannaan täytäntöön.
– –
(35)      Tietyissä poikkeus- tai rajoitustapauksissa oikeudenhaltijoiden olisi saatava sopiva hyvitys suojattujen teostensa tai muun
aineistonsa käytön korvaamiseksi heille riittävällä tavalla. Tällaisen sopivan hyvityksen muotoa, yksityiskohtaisia järjestelyjä
ja mahdollista tasoa määritettäessä olisi otettava huomioon kunkin tapauksen erityisolosuhteet. Näitä olosuhteita arvioitaessa
käyttökelpoinen peruste voi olla kyseisestä toimesta oikeudenhaltijoille mahdollisesti aiheutuva haitta. Mikäli oikeudenhaltijat
ovat jo saaneet maksun jossakin muussa muodossa, esimerkiksi osana lisenssimaksua, mitään erityistä tai erillistä maksua ei
voida edellyttää. Sopivan hyvityksen tason määrittämisessä olisi otettava täysin huomioon, missä määrin direktiivissä tarkoitettuja
teknisiä suojaustoimenpiteitä on käytetty. Tietyissä tilanteissa, joissa oikeudenhaltijalle koituva haitta on vähäinen, ei
velvoitetta maksun suorittamiseen voi syntyä.
– –
(38)      Jäsenvaltioilla olisi oltava oikeus säätää poikkeuksesta tai rajoituksesta kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen silloin,
kun kyseessä on tietynlainen kappaleen valmistaminen äänite-, kuvatallenne- ja audiovisuaalisesta aineistosta yksityiseen
käyttöön sopivaa hyvitystä vastaan. Tähän voi sisältyä oikeudenhaltijoiden menetysten korvausjärjestelmien käyttöönotto tai
jatkaminen. – –
(39)      Yksityiskäyttöön tapahtuvaa kappaleen valmistamista koskevaa poikkeusta tai rajoitusta soveltaessaan jäsenvaltioiden olisi
otettava asianmukaisesti huomioon tekninen ja taloudellinen kehitys varsinkin digitaalisen yksityiskäyttöön tapahtuvan kappaleen
valmistamisen ja korvausjärjestelmien osalta, kun tehokkaita teknisiä suojausmenetelmiä on käytettävissä. Nämä poikkeukset
tai rajoitukset eivät saisi estää teknisten toimenpiteiden käyttöä tai niiden täytäntöönpanoa kiertämisen estämiseksi.”
Direktiivin 2001/29 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää suoraan tai välillisesti, tilapäisesti tai pysyvästi,
millä keinolla ja missä muodossa tahansa kokonaan tai osittain tapahtuva kappaleen valmistaminen on:
a)      tekijöillä teostensa osalta;
b)      esittäjillä esitystensä tallenteiden osalta;
c)      äänitetuottajilla äänitteidensä osalta;
d)      elokuvien ensimmäisten tallenteiden tuottajilla elokuviensa alkuperäiskappaleiden ja niiden kopioiden osalta; ja
e)      yleisradio-organisaatioilla lähetystensä tallenteiden osalta riippumatta siitä, onko kyseessä lähetysten langallinen vai langaton
siirto, tai siirto kaapelin tai satelliitin välityksellä.”
Direktiivin 2001/29 5 artiklan, jonka otsikkona on ”Poikkeukset ja rajoitukset”, 2 kohdan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksista tai rajoituksista 2 artiklassa säädettyyn kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen
seuraavissa tapauksissa:
– –
b)      kun kyseessä ovat luonnollisten henkilöiden mille tahansa välineelle valmistamat kappaleet, jotka on tehty yksityiseen käyttöön
ja joiden käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen, edellyttäen, että oikeudenhaltijat saavat sopivan
hyvityksen, jonka osalta otetaan huomioon 6 artiklassa tarkoitettujen teknisten toimenpiteiden soveltaminen kyseiseen teokseen
tai aineistoon taikka niiden soveltamatta jättäminen”.
Kyseisen direktiivin 5 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdan mukaisia poikkeuksia ja rajoituksia sovelletaan vain tietyissä erityistapauksissa, jotka
eivät ole ristiriidassa teoksen tai muun aineiston tavanomaisen hyödyntämisen kanssa eivätkä kohtuuttomasti haittaa oikeudenhaltijan
oikeutettuja etuja.”
Saman direktiivin 6 artiklan, jonka otsikkona on ”Teknisiä toimenpiteitä koskevat velvoitteet”, 3 ja 4 kohdassa säädetään
seuraavaa:
”3.      Tässä direktiivissä ’teknisillä toimenpiteillä’ tarkoitetaan tekniikoita, laitteita tai osia, jotka on suunniteltu normaalissa
käyttötarkoituksessa estämään tai rajoittamaan teoksiin tai muuhun aineistoon kohdistuvia tekoja, joihin ei ole saatu lupaa
laissa säädettyjen tekijänoikeuden tai tekijänoikeuden lähioikeuksien haltijalta tai direktiivin 96/9/EY III luvussa säädetyn
sui generis -oikeuden haltijalta. Teknisiä toimenpiteitä pidetään tehokkaina, jos oikeudenhaltijat valvovat suojatun teoksen
tai muun aineiston käyttöä jonkin sellaisen pääsynvalvontatoimen tai suojauskeinon avulla, jolla tavoiteltu suoja saavutetaan,
ja joita ovat esimerkiksi teoksen tai muun aineiston salaus, muuntaminen tai muunlainen muuttaminen taikka kopioinnin valvontajärjestelmä.
4.      Jolleivät oikeudenhaltijat ole vapaaehtoisesti toteuttaneet toimenpiteitä, esimerkiksi oikeudenhaltijoiden ja muiden asianosaisten
osapuolten välisiä sopimuksia, jäsenvaltioiden on toteutettava 1 kohdassa tarkoitetusta oikeudellisesta suojasta riippumatta
asianmukaiset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että oikeudenhaltijat tarjoavat 5 artiklan 2 kohdan a alakohdan, 2 kohdan
c alakohdan, 2 kohdan d alakohdan, 2 kohdan e alakohdan, 3 kohdan a alakohdan, 3 kohdan b alakohdan tai 3 kohdan e alakohdan
mukaisesti kansallisessa laissa säädettyyn poikkeukseen tai rajoitukseen oikeutetulle keinot hyödyntää kyseistä poikkeusta
tai rajoitusta siltä osin kuin se on tarpeen sen hyödyntämiseksi, jos kyseisellä poikkeukseen tai rajoitukseen oikeutetulla
on kyseessä oleva suojattu teos tai aineisto laillisesti saatavillaan.
Jäsenvaltio voi toteuttaa tällaisia toimenpiteitä myös edellä 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaiseen poikkeukseen tai rajoitukseen
oikeutetun osalta, paitsi jos oikeudenhaltijat ovat jo mahdollistaneet kappaleen valmistamisen yksityiskäyttöön siinä laajuudessa,
joka on tarpeen tämän poikkeuksen tai rajoituksen hyödyntämiseksi, ja 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 5 kohdan säännösten
mukaisesti, tämän kuitenkaan estämättä oikeudenhaltijoita toteuttamasta riittäviä toimenpiteitä valmistettavien kappaleiden
määrän osalta näiden säännösten mukaisesti.
– –”

Kansallinen säännöstö
Asiaan sovellettava lainsäädäntö sisältyy tekijänoikeuslain konsolidoidun version hyväksymisestä 12.4.1996 annettuun kuninkaan
asetukseen (Real Decreto Legislativo) nro 1/1996 (jäljempänä TRLPI). Tätä kuninkaan asetusta on direktiivin 2001/29 täytäntöönpanon
yhteydessä muutettu kuninkaan asetuksella nro 1/1996 hyväksytyn tekijänoikeuslain konsolidoidun version muuttamisesta 7.7.2006
annetulla lailla nro 23/2006 (BOE nro 162, 8.7.2006, s. 25561).
TRLPI:n 17 §:ssä, jonka otsikkona on ”Yksinoikeus hyödyntää teosta ja sen soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt”,
säädetään seuraavaa:
”Tekijällä on yksinoikeus hyödyntää teostaan millä tahansa tavalla, ja erityisesti kappaleen valmistamista koskevat oikeudet
– –, joita ei voida käyttää ilman hänen lupaansa muissa kuin tässä laissa säädetyissä tapauksissa.”
TRLPI:n 18 §:ssä, jonka otsikkona on ”Kappaleen valmistaminen”, säädetään seuraavaa:
”Kappaleen valmistamisella tarkoitetaan koko teoksen tai sen osan tallentamista suoraan tai välillisesti, tilapäisesti tai
pysyvästi, millä tahansa tavalla ja missä tahansa muodossa niin, että tallentamisella mahdollistetaan teoksen välittäminen
ja kopioiden saaminen teoksesta.”
TRLPI:n 31 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jo julkaistuista teoksista voidaan valmistaa kappaleita mille tahansa välineelle ilman tekijän lupaa sillä edellytyksellä,
että kyseessä ovat luonnollisen henkilön yksityiseen käyttöönsä valmistamat kappaleet teoksista, jotka hän on saanut käyttöönsä
laillisesti, ja että valmistettu kappale ei ole tarkoitettu julkiseen eikä kaupalliseen käyttöön, tämän kuitenkaan rajoittamatta
– – 25 §:ssä säädetyn sopivan hyvityksen soveltamista.”
TRLPI:n 25 §:n, jonka otsikkona on ”Yksityisestä kopioinnista suoritettava sopiva hyvitys”, 1, 2 ja 4 momentissa säädetään
seuraavaa:
”1.      Kappaleen valmistamisesta teoksista, jotka on julkaistu kirjoina tai asetuksen mukaan kirjoihin rinnastettavina julkaisuina,
sekä äänitteistä, videonauhoista ja muista äänitallenteista, kuvatallenteista tai audiovisuaalisista tallenteista, kun valmistaminen
tapahtuu muilla kuin typografisilla teknisillä laitteilla tai välineillä ja yksinomaan yksityiseen käyttöön, on suoritettava
sopiva hyvitys kertamaksuna kunkin mainittujen kolmen kappaleenvalmistamistavan osalta 4 momentin b kohdassa tarkoitetuille
henkilöille niiden immateriaalioikeusmaksujen korvaamiseksi, joita ei voida periä kyseisen kappaleen valmistamisen vuoksi.
– –
2.      Tämä hyvitys määritetään kunkin kappaleenvalmistamistavan osalta niiden kappaleen valmistamiseen soveltuvien koneiden, laitteiden
ja tarvikkeiden perusteella, jotka on valmistettu Espanjassa tai hankittu sen ulkopuolelta niiden myymiseksi tai käyttämiseksi
Espanjassa.
– –
4.      Edellä 1 momentissa säädetyn lakisääteisen velvoitteen yhteydessä tässä asetuksessa tarkoitetaan
a)      ’maksuvelvollisella’ Espanjaan sijoittautuneita valmistajia niiden myydessä 2 momentissa tarkoitettuja koneita, laitteita
ja tarvikkeita sekä henkilöitä, jotka hankkivat niitä Espanjan ulkopuolelta niiden myymiseksi tai käyttämiseksi Espanjassa.
Tukku- ja vähittäismyyjien, jotka hankkivat tämän jälkeen kyseiset koneet, laitteet ja tarvikkeet, on maksettava hyvitys yhteisvastuullisesti
laitteet niille toimittaneiden maksuvelvollisten kanssa, paitsi jos ne näyttävät maksaneensa niille jo hyvityksen, tämän kuitenkaan
rajoittamatta 14, 15 ja 20 §:ssä säädetyn soveltamista.
b)      ’hyvityksen saajilla’ jollakin 1 momentissa tarkoitetulla tavalla julkisesti hyödynnettyjen teosten tekijöiden, tapauksen
ja kappaleen valmistamistavan mukaan yhdessä kustantajien, ääni- ja kuvatallenteiden tuottajien ja sellaisten esittäjien kanssa,
joiden esitykset on tallennettu näille ääni- ja kuvatallenteille.”
TRLPI:n 25 §:n 6 momentissa selostetaan menettely sen hyvityksen määrän hyväksymisestä, joka kunkin maksuvelvollisen on suoritettava
digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista koneista, laitteista ja tarvikkeista; tähän menettelyyn osallistuvat
kulttuuriministeriö ja teollisuus-, matkailu- ja kauppaministeriö, tekijänoikeuksia hallinnoivat järjestöt, pääasiallisesti
maksuvelvollisia edustavat alakohtaiset yhdistykset, kuluttajaliitto sekä talous- ja valtiovarainministeriö.
Samassa 6 momentissa säädetään, että ”neuvottelumenettelyyn osallistuvien tahojen ja joka tapauksessa kulttuuriministeriön
sekä teollisuus-, matkailu- ja kauppaministeriön on edellisessä kohdassa tarkoitettua ministeriöiden yhteistä päätöstä annettaessa
otettava huomioon seuraavat perusteet:
a)      vahinko, jota edellä 1 momentissa tarkoitetusta kappaleiden valmistamisesta on todellisuudessa aiheutunut oikeudenhaltijoille,
kun otetaan huomioon, että jos oikeudenhaltijalle aiheutuva vahinko on vähäinen, ei velvoitetta maksun suorittamiseen voi
syntyä
b)      se, missä määrin koneita, laitteita ja tarvikkeita käytetään 1 momentissa tarkoitettuun kappaleiden valmistamiseen
c)      näiden koneiden, laitteiden ja tarvikkeiden tallennuskapasiteetti
d)      valmistettujen kappaleiden laatu
e)      161 §:ssä tarkoitettujen teknologisten menetelmien saatavuus, käyttömahdollisuudet ja tehokkuus
f)      valmistettujen kappaleiden säilytysaika
g)      se, että eri koneisiin ja laitteisiin sovellettavien hyvitysten määrien on oltava taloudellisesti oikeassa suhteessa niiden
keskimääräiseen lopulliseen kuluttajahintaan.”
TRLPI:n 25 §:ään sisältyy 12 momentti, joka koskee henkilöitä, joilla on velvollisuus maksaa hyvitys, ja siinä säädetään seuraavaa:
”Velvollisuus maksaa hyvitys syntyy seuraavissa tilanteissa:
a)      valmistajille niiden toimiessa jälleenmyyjinä ja henkilöille, jotka ostavat koneita, laitteita ja tarvikkeita Espanjan ulkopuolelta
niiden myymiseksi Espanjassa, hetkellä, jona maksuvelvollinen siirtää omistusoikeuden tai tarvittaessa jona käyttöoikeus tai
nautintaoikeus johonkin kyseisistä koneista, laitteista ja tarvikkeista luovutetaan
b)      henkilöille, jotka ostavat koneita, laitteita, ja tarvikkeita Espanjan ulkopuolella niiden käyttämiseksi Espanjassa, niiden
ostohetkellä.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
SGAE on eräs tekijänoikeuksia hallinnoivista yhteisöistä Espanjassa.
Padawan myy CD-R-, CD-RW- ja DVD-R-levyjä sekä MP3-laitteita. SGAE vaati, että Padawan maksaa TRLPI:n 25 §:ssä säädetyn yksityistä
kopiointia koskevan maksun vuosilta 2002–2004. Padawan kieltäytyi sillä perusteella, että tämän maksun soveltaminen näihin
digitaalisiin tarvikkeisiin erotuksetta ja riippumatta siitä, mihin niitä on tarkoitus käyttää (yksityinen käyttö tai ammatti-
tai kaupallinen toiminta) on direktiivin 2001/29 vastaista. Juzgado de lo Mercantil n° 4 de Barcelona hyväksyi 14.6.2007 antamassaan
ratkaisussa SGAE:n vaatimuksen kokonaisuudessaan ja Padawan velvoitettiin maksamaan 16 759,25 euroa laillisine korkoineen.
Padawan valitti tuosta ratkaisusta ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen.
Audiencia Provincial de Barcelona päätti kuultuaan asianosaisia ja Ministerio Fiscalia ennakkoratkaisupyynnön esittämisen
tarpeellisuudesta lykätä ratkaisun antamista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko direktiivin 2001/29/EY 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan käsite ’sopiva hyvitys’ yhdenmukaistettu käsite, jonka osalta
merkitystä ei ole jäsenvaltioille annetulla mahdollisuudella valita maksunperimisjärjestelmät, joita ne pitävät asianmukaisina
immateriaalioikeuksien haltijoiden ’sopivaa hyvitystä’ koskevan oikeuden toteuttamiseksi tilanteissa, joissa tähän oikeuteen
vaikuttaa kappaleen valmistamista koskevasta oikeudesta tehty yksityistä kopiointia koskeva poikkeus?
2)      Onko, riippumatta siitä, millainen on järjestelmä, jota kukin jäsenvaltio käyttää määrittääkseen sopivan hyvityksen, siinä
noudatettava oikeudenmukaista tasapainoa asianomaisten kesken eli yhtäältä niiden immateriaalioikeuksien haltijoiden, joiden
oikeuksiin yksityistä kopiointia koskeva poikkeus vaikuttaa, eli kyseisen hyvityksen saajien, ja toisaalta välittömästi ja
välillisesti maksuvelvollisten kesken ja onko tämän tasapainon määrittämisessä ratkaiseva merkitys sopivan hyvityksen perustelulla
eli yksityistä kopiointia koskevasta poikkeuksesta aiheutuvan vahingon korvaamisella?
3)
Onko
niissä tapauksissa, joissa jäsenvaltio valitsee järjestelmän, jossa digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista
koneista, laitteista ja tarvikkeista peritään maksu,
tämän maksun
(sopiva hyvitys yksityisestä kopioinnista)
välttämättä liityttävä
direktiivin 2001/29/EY 5 artiklan 2 kohdan b alakohdalla tavoitellun päämäärän ja kyseisen säännöksen asiayhteyden mukaisesti
näiden koneiden ja tarvikkeiden oletettavaan käyttämiseen
sellaisessa kappaleiden valmistamisessa, jolle on myönnetty
yksityistä kopiointia
koskeva poikkeus, jolloin maksun periminen olisi perusteltua silloin, kun digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja
koneita, laitteita ja tarvikkeita oletettavasti käytetään yksityiseen kopiointiin, mutta ei päinvastaisessa tapauksessa?
4)      Mikäli jäsenvaltio valitsee järjestelmän, jossa yksityisestä kopioinnista peritään ’maksu’, onko ’sopivan hyvityksen’ käsitteen
mukaista, että kyseistä ’maksua’ sovelletaan erotuksetta yrityksiin ja ammatinharjoittajiin, jotka hankkivat digitaaliseen
kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja koneita ja tarvikkeita selvästi muuhun tarkoitukseen kuin yksityiskäyttöön tapahtuvaan
kopiointiin?
5)      Onko Espanjan valtion käyttöön ottama järjestelmä, jossa yksityistä kopiointia koskeva maksu peritään erotuksetta kaikista
digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista koneista, laitteista ja tarvikkeista, ristiriidassa direktiivin 2001/29/EY
kanssa sen vuoksi, että sopivan hyvityksen ja sen perusteena olevan, yksityisen kopioinnin muodossa tapahtuvan [kappaleen
valmistamista koskevan] oikeuden rajoittamisen välillä ei ole asianmukaista vastaavuutta, koska sitä sovelletaan suuressa
määrin myös erilaisissa tilanteissa, joissa ei ole olemassa sellaista oikeuksien rajoittamista, joka on taloudellisen hyvityksen
perusteena?”

Ennakkoratkaisukysymysten arviointi

Tutkittavaksi ottaminen
Ensinnäkin Centro Español de Derechos Reprográficos ja Espanjan hallitus toteavat pääasiallisesti, että ennakkoratkaisupyynnöllä
ei ole merkitystä pääasian ratkaisun kannalta, koska direktiiviä 2001/29 ei voida ajallisesti soveltaa siihen. Niiden mukaan
nyt käsiteltävään asiaan sovelletaan tämän direktiivin kansallisten täytäntöönpanosäännösten voimaantuloa edeltäviä kansallisia
säännöksiä. Tämän seurauksena kyseisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaan sisältyvän sopivan hyvityksen käsitteen
tulkinta ei ole tarpeen tämän asian ratkaisemiseksi.
Tästä on muistutettava, että SEUT 267 artiklan mukaisessa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä
yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä
on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin
tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun siis kansallisten tuomioistuinten esittämät kysymykset
koskevat unionin oikeussäännön tulkintaa, unionin tuomioistuin on lähtökohtaisesti velvollinen ratkaisemaan ne (ks. mm. asia
C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001, Kok., s. I-2099, 38 kohta; asia C-18/01, Korhonen ym., tuomio 22.5.2003, Kok.,
s. I-5321, 19 kohta ja yhdistetyt asiat C-261/07 ja C-299/07, VTB-VAB ja Galatea, tuomio 23.4.2009, Kok., s. I-2949, 32 kohta).
Sitä vastoin unionin tuomioistuimen tehtävänä ennakkoratkaisumenettelyssä ei ole lausua kansallisten säännösten tulkinnasta
eikä antaa ratkaisua siitä, onko kansallinen tuomioistuin tulkinnut näitä säännöksiä oikein. Unionin tuomioistuimen tehtävänä
on unionin tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisen toimivallanjaon mukaisesti ottaa huomioon ennakkoratkaisukysymyksiin
liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat sellaisina kuin nämä on ennakkoratkaisupyynnössä esitetty (yhdistetyt asiat C-482/01
ja C-493/01, Orfanopoulos ja Oliveri, tuomio 29.4.2004, Kok., s. I-5257, 42 kohta; asia C-330/07, Jobra, tuomio 4.12.2008,
Kok., s. I‑9099, 17 kohta ja yhdistetyt asiat C-378/07–C-380/07, Angelidaki ym., tuomio 23.4.2009, Kok., s. I‑3071, 48 kohta).
Nyt käsiteltävästä ennakkoratkaisupyynnöstä on todettava yhtäältä, että se koskee unionin oikeussäännön eli direktiivin 2001/29
5 artiklan 2 kohdan b alakohdan tulkintaa, joka kuuluu unionin tuomioistuimen toimivaltaan sen käsitellessä ennakkoratkaisupyyntöä,
ja että toisaalta huomioitaessa ajanjakso, jolta pääasian kohteena olevaa maksua vaaditaan, ja direktiivin 2001/29 13 artiklan
1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa sen täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymispäivä eli 22.12.2002, ei ole suljettu
pois, että ennakkoratkaisupyynnön esittänyt kansallinen tuomioistuin saattaa joutua tekemään päätelmät, joita sen pyytämä
tulkinta edellyttää, erityisesti sen velvollisuuden täyttämiseksi, jonka mukaan kansallista oikeutta on tulkittava ottaen
huomioon unionin oikeus (asia C-106/89, Marleasing, tuomio 13.11.1990, Kok., s. I-4135, Kok. Ep. X, s. 599, 8 kohta).
Toisaalta ajallisesti sovellettavan kansallisen lainsäädännön määrittäminen on kansallisen oikeuden tulkintaa koskeva kysymys,
joka ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan sen käsitellessä ennakkoratkaisupyyntöä.
Näin ollen ensimmäinen oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
Toiseksi SGAE väittää, että kansallisen tuomioistuimen esittämät ennakkoratkaisukysymykset on jätettävä tutkimatta, koska
ne koskevat kansallisen oikeuden mukaisia oikeudellisia tilanteita, joita ei ole yhdenmukaistettu direktiivillä 2001/29. Sen
mukaan esitetyt kysymykset perustuvat näet pääasiallisesti sellaisiin seikkoihin, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan.
SGAE:n mukaan unionin tuomioistuimella ei ole ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä toimivaltaa tulkita ja soveltaa kansallista
oikeutta.
On kuitenkin muistutettava, että se, koskevatko kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset muuta kuin unionin oikeuden
soveltamisalaan kuuluvaa asiaa siksi, että direktiivissä 2001/29 toteutetaan kyseisen alan yhdenmukaistaminen vain vähimmäistason
mukaisesti, liittyy kysymysten aineelliseen tutkimiseen eikä niiden tutkittavaksi ottamiseen (ks. yhdistetyt asiat C-51/96
ja C-191/97, Deliège, tuomio 11.4.2000, Kok., s. I‑2549, 28 kohta). Näin ollen SGAE:n esittämä väite, jonka mukaan tätä direktiiviä
ei sovelleta pääasiassa, ei liity asian tutkittavaksi ottamiseen vaan kuuluu kyseisten kysymysten aineelliseen puoleen (ks.
vastaavasti yhdistetyt asiat C-295/04–C-298/04, Manfredi ym., tuomio 13.7.2006, Kok., s. I‑6619, 30 kohta).
Koska toinen oikeudenkäyntiväite on hylättävä, ennakkoratkaisupyyntö on kaiken edellä esitetyn perusteella otettava tutkittavaksi.

Asiakysymys
Ensimmäinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan
b alakohdassa tarkoitettu ”sopivan hyvityksen” käsite unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava yhdenmukaisella
tavalla kaikissa jäsenvaltioissa, siten, että merkitystä ei ole jälkimmäisille annetulla mahdollisuudella määrittää tätä hyvitystä
koskevan oikeuden yksityiskohtaiset toteuttamistavat.
On muistutettava, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan jäsenvaltioiden, jotka päättävät vahvistaa
kopiointia yksityiseen käyttöön koskevan poikkeuksen kansallisessa oikeudessaan, on säädettävä ”sopivan hyvityksen” suorittamisesta
oikeudenhaltijoille.
Aluksi on todettava, että kyseisen 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tai missään muussakaan direktiivin 2001/29 säännöksessä
ei viitata ”sopivan hyvityksen” käsitteen osalta jäsenvaltioiden kansalliseen oikeuteen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä unionin oikeuden yhdenmukainen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät
tällaisessa tilanteessa, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden
oikeuteen sisältönsä ja soveltamisalansa määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko Euroopan unionissa itsenäisesti
ja yhdenmukaisesti ja että tässä tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltu
päämäärä (ks. mm. asia 327/82, Ekro, tuomio 18.1.1984, Kok., s. 107, 11 kohta; asia C-287/98, Linster, tuomio 19.9.2000, Kok.,
s. I-6917, 43 kohta ja asia C-523/07, A, tuomio 2.4.2009, Kok., s. I‑2805, 34 kohta).
Tästä oikeuskäytännöstä käy ilmi, että sopivan hyvityksen käsitteen, joka sisältyy säännökseen, joka on osa direktiiviä, jossa
ei viitata kansalliseen oikeuteen, on katsottava olevan unionin oikeuden itsenäinen käsite ja sitä on tulkittava yhdenmukaisella
tavalla unionin alueella (ks. analogisesti vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista
henkisen omaisuuden alalla 19.11.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/100/ETY (EYVL L 346, s. 61) 8 artiklan 2 kohdassa mainitusta
”kohtuullisen korvauksen” käsitteestä asia C-245/00, SENA, tuomio 6.2.2003, Kok., s. I‑1251, 24 kohta).
Tätä päätelmää tukee sen säännöstön tavoite, johon sopivan hyvityksen käsite kuuluu.
Direktiivin 2001/29, joka perustuu erityisesti EY 95 artiklaan ja jolla pyritään tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen
piirteiden yhdenmukaistamiseen tietoyhteiskunnassa sekä jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen välisistä eroavuuksista johtuvan kilpailun
vääristymisen estämiseen sisämarkkinoilla (asia C-479/04, Laserdisken, tuomio 12.9.2006, Kok., s. I‑8089, 26 ja 31–34 kohta),
tavoite edellyttää unionin oikeuden itsenäisten käsitteiden kehittämistä. Unionin lainsäätäjän pyrkimys direktiivin 2001/29
mahdollisimman yhdenmukaiseen tulkintaan käy ilmi erityisesti tämän direktiivin 32 perustelukappaleesta, jossa jäsenvaltioita
kehotetaan soveltamaan kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen liittyviä poikkeuksia ja rajoituksia yhdenmukaisella tavalla,
jotta sisämarkkinoiden asianmukainen toiminta varmistettaisiin.
Vaikka siis jäsenvaltiot voivat direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla vapaaehtoisesti päättää vahvistaa
yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen unionin oikeudessa vahvistetusta kappaleen valmistamista koskevasta tekijän yksinoikeudesta,
tätä mahdollisuutta käyttävien jäsenvaltioiden on säädettävä sopivan hyvityksen suorittamisesta tekijöille, jotka ovat kärsineet
vahinkoa tämän poikkeuksen soveltamisen vuoksi. Tulkinta, jonka mukaan jäsenvaltioilla, jotka ovat vahvistaneet tällaisen
samanlaisen poikkeuksen, josta säädetään unionin oikeudessa ja jonka olennainen osa ”sopivan hyvityksen” käsite on kyseisen
direktiivin 35 ja 38 perustelukappaleen mukaan, olisi vapaus täsmentää sen osatekijät siten, että ne eivät olisi johdonmukaisia
ja yhdenmukaistettuja vaan voisivat vaihdella jäsenvaltiosta toiseen, olisi vastoin edellisessä kohdassa selostettua kyseisen
direktiivin tavoitetta.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan
b alakohdassa tarkoitettu ”sopivan hyvityksen” käsite on itsenäinen unionin oikeuden käsite, jota on tulkittava yhdenmukaisella
tavalla kaikissa jäsenvaltioissa, jotka ovat ottaneet käyttöön yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen, siten, että merkitystä
ei ole näille jäsenvaltioille annetulla mahdollisuudella määrittää unionin oikeudessa ja erityisesti samassa direktiivissä
asetetuissa rajoissa sopivan hyvityksen muoto, rahoitus- ja perimistavat sekä suuruus.
Toinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, edellyttääkö ”oikeudenmukainen tasapaino” asianomaisten
kesken sitä, että sopiva hyvitys on laskettava yksityistä kopiointia koskevasta poikkeuksesta tekijälle aiheutuvan vahingon
perusteella. Se pyrkii myös selvittämään, keitä ovat vahinkoa kärsineiden tekijöiden lisäksi ne asianomaiset, joiden kesken
tämän ”oikeudenmukaisen tasapainon” on vallittava.
Ensinnäkin tekijälle aiheutuvaa vahinkoa koskevan kriteerin merkityksestä sopivaa hyvitystä laskettaessa on todettava, että
direktiivin 2001/29 35 ja 38 perustelukappaleesta käy ilmi, että sopivan hyvityksen tarkoituksena on korvata tekijöille ”riittävällä
tavalla” suojattujen teosten käyttö ilman heidän lupaansa. Määritettäessä tämän korvauksen tasoa on otettava huomioon ”käyttökelpoisena
perusteena” kyseisestä kappaleen valmistamisesta tekijälle ”mahdollisesti aiheutuva haitta”; jos ”haitta on vähäinen”, ei
velvoitetta maksun suorittamiseen kuitenkaan voi syntyä. Yksityistä kopiointia koskevaan poikkeukseen on näin ollen voitava
sisältyä ”oikeudenhaltijoiden menetysten korvausjärjestelmä”.
Näistä säännöksistä seuraa, että sopivan hyvityksen periminen ja suuruus liittyvät vahinkoon, joka tekijälle aiheutuu siitä,
että hänen suojatusta teoksestaan valmistetaan ilman lupaa kappale yksityiseen käyttöön. Tästä näkökulmasta sopivan hyvityksen
on katsottava olevan korvaus tekijälle aiheutuneesta vahingosta.
Lisäksi direktiivin 2001/29 35 ja 38 perustelukappaleessa käytetyt termit ”korvaamiseksi” ja ”korvaus-” ilmentävät unionin
lainsäätäjän pyrkimystä perustaa erityinen korvausjärjestelmä, jonka toteuttamisen taustalla on oikeudenhaltijoille aiheutuva
vahinko, joka saa pääsääntöisesti aikaan ”korvaus”velvollisuuden jälkimmäisiä kohtaan.
Näin ollen sopiva hyvitys on välttämättä laskettava yksityistä kopiointia koskevasta poikkeuksesta suojattujen teosten tekijöille
aiheutuvan vahingon perusteella.
Toiseksi on todettava niistä henkilöistä, joita ”oikeudenmukainen tasapaino” koskee, että direktiivin 2001/29 31 perustelukappaleessa
todetaan, että yhtäältä tekijöiden, joille sopiva hyvitys suoritetaan, ja toisaalta suojatun aineiston käyttäjien välisten
oikeuksien ja etujen ”oikeudenmukainen tasapaino” on turvattava.
Siitä, että luonnollinen henkilö ottaa kopion yksityisesti, on katsottava aiheutuvan vahinkoa kyseisen teoksen tekijälle.
Tästä seuraa, että vahinkoa kappaleen valmistamista koskevan yksinoikeuden haltijalle aiheuttaa henkilö, joka ottaa kopion
suojatusta teoksesta yksityiseen käyttöönsä pyytämättä etukäteen lupaa kyseiseltä oikeudenhaltijalta. Näin ollen tällaisen
henkilön on pääsääntöisesti korvattava kyseiseen kappaleen valmistamiseen liittyvä vahinko maksamalla tälle oikeudenhaltijalle
suoritettavan korvauksen.
Kun otetaan kuitenkin huomioon ne käytännön vaikeudet, joita liittyy yksityisten käyttäjien yksilöintiin samoin kuin heidän
velvoittamiseensa korvaamaan oikeudenhaltijoille aiheuttamansa vahinko, ja koska kustakin yksityisestä käytöstä aiheutuva
vahinko erikseen arvioituna saattaa osoittautua vähäiseksi, jolloin velvoitetta maksun suorittamiseen ei voi syntyä, kuten
direktiivin 2001/29 35 perustelukappaleen viimeisessä virkkeessä todetaan, jäsenvaltiot voivat vahvistaa sopivan hyvityksen
rahoittamiseksi ”yksityistä kopiointia koskevan maksun”, jota ei peritä kyseisiltä yksityishenkilöiltä vaan niiltä, joilla
on hallinnassaan digitaaliseen kappaleenvalmistamiseen tarkoitettuja koneita, laitteita ja tarvikkeita ja jotka antavat tällä
perusteella oikeudellisesti tai tosiasiallisesti näitä laitteita yksityishenkilöiden käyttöön tai suorittavat heille kappaleenvalmistamispalvelun.
Tällaisessa järjestelmässä henkilöiden, joilla on näitä laitteita hallinnassaan, on suoritettava yksityistä kopiointia koskeva
maksu.
On totta, että tällaisessa järjestelmässä suojatun aineiston käyttäjät eivät ole velvollisia rahoittamaan sopivaa hyvitystä,
toisin kuin direktiivin 2001/29 31 perustelukappaleessa näytettäisiin edellytettävän.
On kuitenkin todettava, että yhtäältä sopivan hyvityksen rahoittamiseen velvollisten tahojen toiminta eli se, että ne antavat
yksityisten käyttäjien käyttöön kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja koneita, laitteita ja tarvikkeita tai suorittavat kappaleenvalmistamispalvelun,
on välttämätön tosiasiallinen edellytys sille, että luonnolliset henkilöt voivat saada yksityisiä kopioita. Toisaalta mikään
ei estä näitä maksuvelvollisia perimästä yksityistä kopiointia koskevaa maksua sisällyttämällä sen kyseisten kappaleen valmistamiseen
tarkoitettujen koneiden, laitteiden ja tarvikkeiden käyttöön antamisesta tai suoritetusta kappaleenvalmistamispalvelusta perimäänsä
hintaan. Siten maksusta aiheutuvasta kustannuksesta vastaa lopullisesti yksityinen käyttäjä, joka maksaa tämän hinnan. Tässä
tilanteessa yksityistä käyttäjää, jonka käyttöön digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetut koneet, laitteet ja tarvikkeet
annetaan tai jolle suoritetaan kappaleenvalmistamispalvelu, on tosiasiassa pidettävä sopivasta hyvityksestä ”välillisesti
maksuvelvollisena”.
Koska kyseisessä järjestelmässä näin ollen mahdollistetaan se, että maksuvelvolliset voivat vyöryttää maksusta aiheutuvan
kustannuksen yksityisten käyttäjien maksettavaksi, jolloin viimeksi mainitut vastaavat yksityistä kopiointia koskevasta maksusta
aiheutuvasta kustannuksesta, järjestelmää on pidettävä yhteensopivana tekijöiden ja suojatun aineiston käyttäjien etujen kesken
vallitsevan ”oikeudenmukaisen tasapainon” kanssa.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b
alakohtaa on tulkittava siten, että ”oikeudenmukainen tasapaino” asianomaisten kesken edellyttää, että sopiva hyvitys on laskettava
yksityistä kopiointia koskevasta poikkeuksesta suojattujen teosten tekijöille aiheutuvan vahingon perusteella. Tämän ”oikeudenmukaisen
tasapainon” mukaista on säätää, että henkilöt, joilla on hallinnassaan digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja
koneita, laitteita ja tarvikkeita ja jotka antavat tällä perusteella oikeudellisesti tai tosiasiallisesti näitä laitteita
yksityishenkilöiden käyttöön tai suorittavat heille kappaleenvalmistamispalvelun, ovat velvollisia rahoittamaan sopivan hyvityksen,
koska näillä henkilöillä on mahdollisuus vyöryttää tästä rahoittamisesta aiheutuva todellinen kustannus yksityisten käyttäjien
maksettavaksi.
Kolmas ja neljäs kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kolmannella ja neljännellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, onko direktiivin
2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista koneista, laitteista
ja tarvikkeista perittävän maksun, jolla on tarkoitus rahoittaa sopiva hyvitys, välttämättä liityttävä näiden koneiden, laitteiden
ja tarvikkeiden oletettavaan käyttämiseen yksityiseen kopiointiin. Se tiedustelee myös, onko yksityistä kopiointia koskevan
maksun soveltaminen erotuksetta kyseisiin digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitettuihin laitteisiin, koneisiin ja
tarvikkeisiin, jotka on selvästi varattu muuhun tarkoitukseen kuin yksityiskäyttöön tapahtuvaan kopiointiin, yhteensopivaa
direktiivin 2001/29 kanssa.
Aluksi on todettava, että tämän tuomion 46 ja 48 kohdassa selostetun kaltainen sopivan hyvityksen rahoittamiseksi perustettu
järjestelmä soveltuu yhteen ”oikeudenmukaista tasapainoa” koskevien edellytysten kanssa vain, jos kyseisiä kappaleen valmistamiseen
tarkoitettuja laitteita, koneita ja tarvikkeita voidaan käyttää yksityiseen kopiointiin, jolloin niistä voi aiheutua vahinkoa
suojatun teoksen tekijälle. Näiden edellytysten valossa digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista koneista, laitteista
ja tarvikkeista perittävän yksityistä kopiointia koskevan maksun on välttämättä liityttävä näiden koneiden, laitteiden ja
tarvikkeiden käyttämiseen yksityiseen kopiointiin.
Näin ollen yksityistä kopiointia koskevan maksun periminen erotuksetta kaikista digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista
koneista, laitteista ja tarvikkeista, mukaan luettuna kansallisen tuomioistuimen nimenomaisesti mainitsemassa tapauksessa,
jossa muut kuin luonnolliset henkilöt ovat hankkineet koneet, laitteet ja tarvikkeet selvästi muuhun tarkoitukseen kuin yksityiskäyttöön
tapahtuvaa kopiointia varten, ei ole yhteensopivaa direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan kanssa.
Kun sitä vastoin kyseiset laitteet on annettu luonnollisten henkilöiden käyttöön yksityiskäyttöä varten, ei ole välttämätöntä
näyttää toteen, että he ovat todella tehneet näiden laitteiden avulla yksityisiä kopioita ja että he ovat siten todella aiheuttaneet
vahinkoa suojatun teoksen tekijälle.
Näiden luonnollisten henkilöiden voidaan näet oikeutetusti olettaa käyttävän täysin hyväkseen sitä, että he saavat laitteet
käyttöönsä, eli heidän oletetaan käyttävän kaikkia kyseisiin laitteisiin liittyviä toimintoja, mukaan luettuna kappaleen valmistaminen.
Näin ollen näiden laitteiden tai koneiden pelkkä kappaleenvalmistamiskapasiteetti riittää oikeuttamaan yksityistä kopiointia
koskevan maksun perimisen, mikäli kyseiset koneet tai laitteet on annettu luonnollisten henkilöiden yksityiseen käyttöön.
Tällaista tulkintaa tukee direktiivin 2001/29 35 perustelukappaleen sanamuoto. Siinä näet ei mainita käyttökelpoisena perusteena
sopivan hyvityksen tason määrittämistä varten pelkästään ”haittaa” sellaisenaan vaan myös ”mahdollisesti aiheutuva” haitta.
Se, että suojatun teoksen tekijälle voi ”mahdollisesti” aiheutua haittaa, on seurausta sen välttämättömän ennakkoedellytyksen
toteutumisesta, että luonnollisen henkilön käyttöön annetaan kopioinnin mahdollistavia laitteita tai koneita, eikä ole välttämätöntä,
että käyttöön antamisen jälkeen yksityisiä kopioita todella tehtäisiin.
Lisäksi oikeuskäytännön mukaan tekijänoikeuden näkökulmasta on otettava huomioon loppukäyttäjän eli kyseisessä oikeustapauksessa
majoitusliikkeen asiakaskunnan pelkkä mahdollisuus katsella yleisradioituja teoksia majoitusliikkeen heidän käyttöönsä asettamien
televisiovastaanottimien ja televisiosignaalien avulla eikä kyseisten asiakkaiden tosiasiallista mahdollisuutta saada näitä
teoksia saatavilleen (asia C-306/05, SGAE, tuomio 7.12.2006, Kok., s. I‑11519, 43 ja 44 kohta).
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2001/29 5 artiklan
2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista koneista, laitteista
ja tarvikkeista perittävän sopivan hyvityksen rahoittamiseksi tarkoitetun maksun on välttämättä liityttävä näiden koneiden,
laitteiden ja tarvikkeiden oletettavaan käyttämiseen yksityiseen kappaleiden valmistamiseen. Näin ollen yksityistä kopiointia
koskevan maksun periminen erotuksetta erityisesti sellaisista digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista koneista,
laitteista ja tarvikkeista, joita ei ole annettu yksityisten käyttäjien käyttöön ja jotka on selvästi varattu muuhun tarkoitukseen
kuin yksityiskäyttöön tapahtuvaan kopiointiin, ei ole yhteensopivaa direktiivin 2001/29 kanssa.
Viides kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee viidennellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko Espanjan kuningaskunnan käyttöön ottama
järjestelmä, jossa yksityistä kopiointia koskeva maksu peritään erotuksetta kaikista digitaaliseen kappaleen valmistamiseen
tarkoitetuista koneista, laitteista ja tarvikkeista niiden käyttötarkoituksesta riippumatta, yhteensopiva direktiivin 2001/29
kanssa.
Tämän osalta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä
lukuun ottamatta unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole antaa ratkaisua kansallisen säännöksen yhteensopivuudesta unionin
oikeuden kanssa. Tällainen toimivalta kuuluu kansallisille tuomioistuimille, ja niiden on annettava tällainen ratkaisu tarvittaessa
sen jälkeen, kun ne ovat saaneet unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisun muodossa tarpeelliset täsmennykset unionin oikeuden
ulottuvuudesta ja tulkinnasta (ks. asia C-347/87, Triveneta Zuccheri ym. v. komissio, tuomio 22.3.1990, Kok., s. I-1083, 16
kohta).
Näin ollen on kansallisen tuomioistuimen asiana arvioida neljään ensimmäiseen kysymykseen annettujen vastausten valossa espanjalaisen
yksityistä kopiointia koskevaa maksua käsittelevän järjestelmän yhteensopivuutta direktiivin 2001/29 kanssa.
Näin ollen unionin tuomioistuimen ei ole vastattava viidenteen kysymykseen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetun ”sopivan hyvityksen” käsite
on itsenäinen unionin oikeuden käsite, jota on tulkittava yhdenmukaisella tavalla kaikissa jäsenvaltioissa, jotka ovat ottaneet
käyttöön yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen, siten, että merkitystä ei ole näille jäsenvaltioille annetulla mahdollisuudella
määrittää unionin oikeudessa ja erityisesti samassa direktiivissä asetetuissa rajoissa sopivan hyvityksen muoto, rahoitus-
ja perimistavat sekä suuruus.
2)
Direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että ”oikeudenmukainen tasapaino” asianomaisten kesken
edellyttää, että sopiva hyvitys on laskettava yksityistä kopiointia koskevasta poikkeuksesta suojattujen teosten tekijöille
aiheutuvan vahingon perusteella. Tämän ”oikeudenmukaisen tasapainon” mukaista on säätää, että henkilöt, joilla on hallinnassaan
digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja koneita, laitteita ja tarvikkeita ja jotka antavat tällä perusteella
oikeudellisesti tai tosiasiallisesti näitä laitteita yksityishenkilöiden käyttöön tai suorittavat heille kappaleenvalmistamispalvelun,
ovat velvollisia rahoittamaan sopivan hyvityksen, koska näillä henkilöillä on mahdollisuus vyöryttää tästä rahoittamisesta
aiheutuva todellinen kustannus yksityisten käyttäjien maksettavaksi.
3)
Direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista
koneista, laitteista ja tarvikkeista perittävän sopivan hyvityksen rahoittamiseksi tarkoitetun maksun on välttämättä liityttävä
näiden koneiden, laitteiden ja tarvikkeiden oletettavaan käyttämiseen yksityiseen kappaleiden valmistamiseen. Näin ollen yksityistä
kopiointia koskevan maksun periminen erotuksetta erityisesti sellaisista digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitetuista
koneista, laitteista ja tarvikkeista, joita ei ole annettu yksityisten käyttäjien käyttöön ja jotka on selvästi varattu muuhun
tarkoitukseen kuin yksityiskäyttöön tapahtuvaan kopiointiin, ei ole yhteensopivaa direktiivin 2001/29 kanssa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: espanja.