CELEX: 62001CJ0429
Traktatbrud
manglende gennemførelse af direktiv 90/219/EØF
genetisk modificerede mikroorganismer
indesluttet anvendelse

Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 5. november 2001 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
i medfør af artikel 226 EF anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser
i henhold til Rådets direktiv 90/219/EØF af 23. april 1990 om indesluttet anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer
(EFT L 117, s. 1), som ændret ved Kommissionens direktiv 94/51/EF af 7. november 1994 om tilpasning til den tekniske udvikling
af direktiv 90/219 (EFT L 297, s. 29, herefter »direktivet«), og artikel 249 EF, idet den hverken korrekt eller fuldstændigt
har gennemført direktivets artikel 14, litra a) og b), artikel 15, stk. 1 og 2, artikel 16, stk. 1, og artikel 19, stk. 2-4,
og idet den ikke har gennemført direktivets bestemmelser for visse indesluttede anvendelser, der foretages af Forsvarsministeriet.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Direktivet fastsætter regler om indesluttet anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer (herefter »GMMO«).
Indesluttet anvendelse er i direktivets artikel 2, litra c), defineret som »enhver operation, hvor mikroorganismer modificeres
genetisk, eller hvor [GMMO] dyrkes, oplagres, anvendes, transporteres, destrueres eller bortskaffes, og hvor der anvendes
fysiske barrierer eller en kombination af fysiske barrierer og kemiske og/eller biologiske barrierer til at begrænse deres
kontakt med mennesker og miljø«.
Da direktivets formål er at beskytte menneskers sundhed og miljøet, foretages der heri bl.a. en klassificering af GMMO, og
der er fastsat principper for sikkerhed, hygiejne på arbejdspladsen og indeslutning, som finder anvendelse på GMMO.
I direktivets artikel 4 klassificeres GMMO således i to grupper på grundlag af de risici de udgør. GMMO, der opfylder kriterierne
i bilag II til direktivet, henhører under den første gruppe (herefter »gruppe I«). Øvrige GMMO henhører under den anden gruppe
(herefter »gruppe II«).
Desuden er der i direktivets artikel 2, litra d) og e), indført en sondring på grundlag af, hvilket formål GMMO anvendes til.
Operationer af »type A« anvendes til undervisning, forskning, udvikling eller ikke-industrielle eller ikke-kommercielle formål,
og som er af mindre omfang. Andre operationer henhører under »type B«.
Ved direktivet er der indført særlige anmeldelsesprocedurer efter, hvilken gruppe GMMO (gruppe I eller II) og hvilken type
operation (type A eller B) der er tale om. I direktivet sondres der mellem to ordninger: En godkendelsesordning for de operationer,
der indebærer alvorlige risici, og som først kan iværksættes, efter at den nationale kompetente myndighed har godkendt dem,
og en anmeldelsesordning for de operationer, der indebærer en mindre risiko. I direktivet fastsættes bl.a. indholdet af den
skriftlige redegørelse vedrørende anmeldelsen, proceduren i forbindelse med godkendelse eller anmeldelse samt Kommissionens
og de øvrige medlemsstaters underretningspligt.
Direktivets artikel 14 bestemmer:
»De kompetente myndigheder påser, når det er nødvendigt, før en operation påbegyndes,
a)
at der udarbejdes en beredskabsplan med det formål at beskytte menneskers sundhed og miljøet uden for anlægget i tilfælde
af uheld, og at beredskabstjenesterne er klar over risiciene og skriftligt orienteret herom
b)
at personer, som kan blive berørt af et uheld, på passende måde og uopfordret underrettes om sikkerhedsforanstaltninger og
om korrekt adfærd i tilfælde af uheld. Oplysningerne udsendes på ny og ajourføres med regelmæssige mellemrum. De skal ligeledes
offentliggøres.
Som grundlag for den fornødne konsultation inden for rammerne af deres bilaterale forbindelser forelægger de pågældende medlemsstater
samtidig de øvrige berørte medlemsstater samme oplysninger, som de har givet deres egne statsborgere.«
Direktivet blev ændret ved Rådets direktiv 98/81/EF af 26. oktober 1998 (EFT L 330, s. 13). Artikel 14 i det således ændrede
direktiv bestemmer:
»De kompetente myndigheder påser, før en indesluttet anvendelse påbegyndes:
a)
at der udarbejdes en beredskabsplan for indesluttede anvendelser, når svigtende indeslutningsforanstaltninger umiddelbart
eller senere vil kunne medføre alvorlig fare for mennesker uden for lokalerne og/eller for miljøet, undtagen når en sådan
beredskabsplan allerede er udarbejdet i henhold til anden fællesskabslovgivning
b)
at organer og myndigheder, som kan blive berørt af et uheld, på passende måde og uopfordret underrettes om beredskabsplanerne,
herunder de relevante sikkerhedsforanstaltninger. Oplysningerne skal ajourføres med regelmæssige mellemrum. De skal ligeledes
stilles til rådighed for offentligheden.
Som grundlag for den fornødne konsultation inden for rammerne af medlemsstaternes bilaterale forbindelser forelægger de pågældende
medlemsstater samtidig de øvrige berørte medlemsstater de samme oplysninger, som de giver deres egne statsborgere.«
Direktivets artikel 15 bestemmer:
»1. Medlemsstaterne træffer de fornødne foranstaltninger til at sikre, at brugeren i tilfælde af et uheld øjeblikkeligt underretter
den i artikel 11 nævnte myndighed og oplyser følgende:
–
de nærmere omstændigheder ved uheldet
–
identiteten og mængden af den eller de udslupne genetisk modificerede mikroorganismer
–
alle oplysninger, som er nødvendige for at vurdere uheldets virkninger for befolkningens sundhed og miljøet
–
de trufne beredskabsforanstaltninger.
2. Når der gives underretning som anført i stk. 1 skal medlemsstaterne
–
sikre, at alle beredskabsforanstaltninger på mellemlang og lang sigt, som måtte vise sig nødvendige, træffes, og omgående
advare alle de medlemsstater, som kan blive berørt af uheldet
–
om muligt indsamle de nødvendige oplysninger med henblik på en fuldstændig analyse af uheldet og i påkommende tilfælde anbefale
foranstaltninger til at undgå lignende uheld i fremtiden samt til at begrænse virkningerne heraf.«
Direktivets artikel 16, stk. 1, bestemmer:
»Medlemsstaterne skal
a)
rådføre sig med andre medlemsstater, som kan blive berørt i tilfælde af et uheld, om udarbejdelse og gennemførelse af beredskabsplaner
b)
hurtigst muligt underrette Kommissionen om ethvert uheld inden for dette direktivs anvendelsesområde og i den forbindelse
give oplysninger om omstændighederne ved uheldet, mængden af udslupne genetisk modificerede mikroorganismer og disses identitet,
de anvendte beredskabsforanstaltninger og disses effektivitet samt give en analyse af uheldet, herunder anbefalinger til begrænsning
af dets virkninger og til undgåelse af lignende uheld i fremtiden.«
Direktivets artikel 19 bestemmer:
»1. Kommissionen og de kompetente myndigheder må ikke til tredjemand videregive fortrolige oplysninger, der er anmeldt eller
tilvejebragt på anden måde i henhold til dette direktiv, og de skal beskytte de intellektuelle ejendomsrettigheder, der knytter
sig til de modtagne data.
2. Anmelderen kan angive, hvilke oplysninger i de i henhold til dette direktiv forelagte anmeldelser der bør behandles som
fortrolige, eftersom en videregivelse heraf vil kunne skade anmelderens konkurrencemæssige stilling. Der skal i så fald vedlægges
verificerbar begrundelse herfor.
3. Den kompetente myndighed afgør efter høring af anmelderen, hvilke oplysninger der vil blive behandlet som fortrolige, og
den underretter anmelderen om sin afgørelse.
4. Når følgende oplysninger forelægges i overensstemmelse med artikel 8, 9 eller 10, må de under ingen omstændigheder behandles
som fortrolige:
–
beskrivelsen af den (eller de) genetisk modificerede mikroorganisme(r), anmelderens navn og adresse, formålet med den indesluttede
anvendelse samt anvendelsesstedet
–
metoder til og planer for overvågning af den (eller de) genetisk modificerede mikroorganisme(r) samt for beredskab
–
vurderingen af forudsigelige virkninger, herunder navnlig sygdomsfremkaldende og/eller økologisk ødelæggende virkninger.
5. Trækker anmelderen sin anmeldelse tilbage, uanset grunden hertil, skal den kompetente myndighed respektere oplysningernes
fortrolige karakter.
Direktiv 90/219 bestemmer i artikel 22, at medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft
for at efterkomme dette senest den 23. oktober 1991. De ændringer, der blev indført ved direktiv 94/51, vedrørte kun bilag
II til direktiv 90/219, og skulle have været trådt i kraft i national ret den 30. april 1995. Direktiv 98/81 trådte i kraft
den 5. december 1998. Fristen for medlemsstaterne til at efterkomme direktivet udløb i henhold til artikel 2, stk. 1, første
afsnit, 18 måneder efter direktivets ikrafttrædelsesdato, dvs. den 5. juni 2000.
Nationale bestemmelser
Artikel L. 511-1 i code de l’environnement (miljøloven) (JORF af 21.9.2000, bilag s. 38203) bestemmer:
»Bestemmelserne i dette afsnit gælder for fabrikker, værksteder, lagre, byggepladser og alle øvrige anlæg, der drives eller
ejes af fysiske eller juridiske personer af offentligretlig eller privatretlig karakter, der kan være til fare eller ulempe
for naboernes velfærd, sundheden, sikkerheden, den offentlige sundhedstilstand, landbruget, beskyttelsen af naturen og miljøet
eller beskyttelsen af steder og monumenter [...]«
Artikel L. 512-1, stk. 1, i code de l’environnement bestemmer:
»Anlæg, der er til alvorlig fare eller ulempe for de i artikel L. 511-1 omhandlede interesser, skal godkendes af præfekten.«
Artikel L. 512-8 i code de l’environnement bestemmer:
»Anlæg, der ikke er til alvorlig fare eller ulempe for de i artikel L. 511-1 omhandlede interesser, skal anmeldes. Disse anlæg
skal dog opfylde de generelle forskrifter, der er fastsat af præfekten med henblik på at sikre beskyttelsen i amtet af de
i artikel L. 511-1 omhandlede interesser.«
Artikel L. 512-1 i code de l’environnement bestemmer:
»Såfremt de i artikel L. 511-1 omhandlede interesser ikke sikres ved gennemførelsen af generelle bestemmelser til beskyttelse
mod de ulemper, der skyldes driften af et anmeldelsespligtigt anlæg, kan præfekten – eventuelt efter anmodning fra en berørt
tredjemand og efter udtalelse fra det kompetente rådgivende amtsudvalg – ved bekendtgørelse fastsætte de nødvendige særlige
bestemmelser.
For at beskytte de i artikel L. 511-1 omhandlede interesser kan præfekten bestemme, at der skal foretages vurderinger og træffes
foranstaltninger, som er påkrævet enten af hensyn til følgerne af et uheld eller en forstyrrelse i anlægget, eller af hensyn
til de konsekvenser, som manglende iagttagelse af betingelserne i dette kapitel medfører. Bortset fra nødstilfælde, fastsættes
disse foranstaltninger ved bekendtgørelse efter udtalelse fra det kompetente rådgivende amtsudvalg.«
Artikel 17 i dekret nr. 77-1133 af 21. september 1977, som er vedtaget til gennemførelse af lov nr. 76-663 af 19. juli 1976
om miljøbeskyttelsesanlæg (JORF af 8.10.1977, s. 4897), som ændret ved dekret nr. 2000-258 af 20. marts 2000 (JORF af 22.3.2000,
s. 4417, herefter »dekret nr. 77-1133«), bestemmer:
»Indretnings- og driftsbetingelserne skal opfylde de forskrifter, der er fastsat i godkendelsesbekendtgørelsen og i givet
fald i supplerende bekendtgørelser.
[...]
Det kan ved bekendtgørelse efter høring af amtets brand- og redningstjeneste bestemmes, at der skal udarbejdes en intern handlingsplan
i tilfælde af uheld. I den interne handlingsplan fastlægges de nødvendige foranstaltninger, som indehaveren skal træffe, med
henblik på at beskytte personalet, befolkningen og miljøet.
[...]
Ved bekendtgørelse fastsættes desuden de beredskabsforanstaltninger, som påhviler indehaveren under politiets tilsyn, og dennes
forpligtelser til at underrette og advare de personer, som kan blive berørt af uheldet, med hensyn til den fare de udsættes
for, sikkerhedsforanstaltninger og korrekt adfærd.«
Artikel 2 i dekret nr. 77-1133 præciserer indholdet af ansøgningen om godkendelse. Artikel 2, stk. 2, nr. 4, bestemmer:
»[...] Ansøgeren kan i givet fald i et enkelt eksemplar ved en særskilt skrivelse fremsende de oplysninger, der efter dennes
opfattelse ville indebære en afsløring af fabrikshemmeligheden.
[...]«
Med nævnte dekrets artikel 5 indføres en offentlig høringsprocedure. Artiklens sidste stykke bestemmer:
»På ansøgerens anmodning eller på eget initiativ kan præfekten fjerne de elementer, der kunne medføre en afsløring af fabrikshemmeligheden
eller lette handlinger, der kan være til skade for den offentlige sundhed, sikkerhed og almenhygiejne, fra det dossier, der
er genstand for den offentlige høringsprocedure eller for en undersøgelse, som fastsat nedenfor.«
Artikel 27 i dekret nr. 77-1133 bestemmer:
»Præfekten bekræfter modtagelsen af anmeldelsen og sender anmelderen en kopi af de generelle forskrifter, der gælder for anlægget.
Borgmesteren i den kommune, hvor anlægget skal drives (i Paris: politimesteren), modtager en kopi af anmeldelsen og af dokumentet
vedrørende de generelle forskrifter, der gælder for anlægget. En kopi af bekræftelsen skal være opslået mindst en måned på
rådhuset (i Paris: politistationen), og det skal fremgå, at tredjemand har mulighed for på stedet at konsultere dokumentet
vedrørende de generelle forskrifter. Borgmesteren (i Paris: politimesteren) fører opfyldelsen af denne formalitet til protokols.
På indehaverens anmodning kan visse bestemmelser undtages fra offentliggørelsen, såfremt det indebærer en afsløring af fabrikshemmeligheder.«
Dekret nr. 93-774 af 27. marts 1993, hvorved listen over teknikker til genetisk modifikation og kriterierne for klassificering
af genetisk modificerede organismer fastlægges (JORF af 30.3.1993, s. 5714), gengiver direktivets kriterier for inddeling
i to grupper (gruppe I og II). Med nævnte dekrets artikel 3 indføres der i øvrigt en inddeling af GMMO i fire klasser (klasse
1-4), og kriterierne for klassificering i bilag II til direktiv 90/219 gengives. Hvad angår anvendelsen af GMO og GMMO i laboratorier,
der anvendes til forskning, udvikling og undervisning, har det franske udvalg for genteknik klassificeret de niveauer for
indeslutning, som skal gennemføres. Den har således fastlagt fire indeslutningsniveauer – L1 til L4 – som indeholder sikkerhedsrestriktioner
på et stigende niveau.
Dekret nr. 93-773 af 27. marts 1993, der, for så vidt angår anvendelse til civile formål, er vedtaget til gennemførelse af
artikel 6 i lov nr. 92-654 af 13. juli 1992 om kontrol med anvendelse og udsætning af genetisk modificerede organismer og
om ændring af lov nr. 76-663 (JORF af 30.3.1993, s. 5712), bestemmer i artikel 2, stk. 2, sidste punktum, at det i ansøgningen
om godkendelse skal anføres, hvilke oplysninger der efter ansøgerens opfattelse skal behandles fortroligt.
Nævnte dekrets artikel 7, afsnit I, bestemmer:
»Vedrører ansøgningen genetisk modificerede mikroorganismer fra gruppe II, klasse 3 og 4 [...], der for første gang anvendes
i et laboratorium, skal dette fremgå af godkendelsen, hvori det også skal anføres, at ansøgeren skal stille et informationsblad
til rådighed for offentligheden.
[...]
Bortset fra oplysninger, der er omfattet af fabriks- og forretningshemmeligheden, beskyttet ved lov eller hvis afsløring kan
være til skade for laboratorieindehaverens interesser eller for andre, som anvender genetisk modificerede mikroorganismer,
skal informationsbladet omfatte:
–
[...]
–
alle relevante oplysninger vedrørende inddelingen af genetisk modificerede organismer, som kan gennemføres i anlægget, samt
indeslutningsforanstaltninger, foranstaltninger, der skal træffes i tilfælde af uheld og de tekniske forskrifter, som godkendelsen
er undergivet
–
i givet fald et resumé af den udtalelse, som udvalget for genteknik har afgivet vedrørende ansøgningen om godkendelse
[...]«
Den administrative procedure
Den franske regering underrettede Kommissionen om foranstaltninger til gennemførelse af direktivet ved forskellige skrivelser
fremsendt i perioden fra marts 1992 til juni 1998.
Kommissionen sendte den 18. marts 1998 en åbningsskrivelse til Den Franske Republik og opfordrede den pågældende medlemsstat
til at fremsætte sine bemærkninger til Kommissionens klagepunkt vedrørende ukorrekt og ufuldstændig gennemførelse af direktivet.
Da de franske myndigheders svar efter Kommissionens opfattelse ikke var fyldestgørende, tilstillede den ved skrivelse af 19.
maj 2000 Den Franske Republik en begrundet udtalelse. Kommissionen opfordrede heri medlemsstaten til at træffe de nødvendige
foranstaltninger for at efterkomme den begrundede udtalelse inden for en frist på to måneder fra dens meddelelse.
Den franske regering sendte ved skrivelser af 21. og 28. juli 2000 to bemærkninger til Kommissionen vedrørende gennemførelsen
af direktivet.
Retsforhandlinger ved Domstolen
Efter at Kommissionen i sin replik har frafaldet klagepunktet vedrørende ufuldstændig gennemførelse af direktivets artikel
15, stk. 1, har den nedlagt følgende påstande:
–
Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet samt artikel 249 EF, idet
den hverken korrekt eller fuldstændigt har gennemført direktivets artikel 14, litra a) og b), artikel 15, stk. 2, artikel
16, stk. 1, og artikel 19, stk. 2-4, og idet den ikke har gennemført direktivets bestemmelser for visse indesluttede anvendelser,
der foretages af Forsvarsministeriet.
–
Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Den Franske Republik har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse, bortset fra klagepunktet vedrørende manglende gennemførelse af direktivet for visse indesluttede anvendelser,
der foretages af Forsvarsministeriet.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Søgsmålet
Klagepunktet vedrørende direktivets artikel 14, litra a)
Parternes argumenter
Ifølge Kommissionen har direktivets artikel 14 et vidt anvendelsesområde, for så vidt som bestemmelsen finder anvendelse på
enhver anvendelse af GMMO. Bestemmelsen er ikke blevet gennemført med hensyn til:
–
anvendelse af GMMO fra gruppe I eller II til undervisning, forskning eller udvikling
–
anvendelse til industrielle eller kommercielle formål i andre anlæg end de godkendelsespligtige, dvs. anmeldelsespligtige
anlæg.
I henhold til direktivet skal der udarbejdes en beredskabsplan, og beredskabstjenesterne skal orienteres, »når det er nødvendigt«,
hvilket forudsætter en konkret vurdering. Direktivet kan ikke gennemføres korrekt ved blot at udelukke forpligtelsen til at
gennemføre disse foranstaltninger med hensyn til en bestemt anvendelse eller bestemte typer af anlæg.
Den franske regering har indledningsvis gjort gældende, at forpligtelsen til systematisk at udarbejde beredskabsplaner ikke
fremgår af ordlyden af direktivets artikel 14, litra a). Bestemmelsen fastsætter blot, at en medlemsstats kompetente myndigheder
skal kræve, at der udarbejdes en beredskabsplan, »når det er nødvendigt«. Dette udtryk indebærer, at der ikke automatisk skal
udarbejdes en beredskabsplan. Hvis en fortolkning, hvorefter der ikke kan foretages en sondring på grundlag af den risiko,
som det pågældende anlæg udgør, accepteres, betyder det blot, at præciseringen af forpligtelsens anvendelsesområde, som netop
er angivet ved udtrykket, »når det er nødvendigt«, ophæves. Ordlyden af direktivets artikel 14, som ændret ved direktiv 98/81,
bekræfter, at de kompetente myndigheder udelukkende er forpligtet til at vurdere, om en beredskabsplan er nødvendig, og i
bekræftende fald påse, at en sådan plan udarbejdes.
Hvad angår anvendelse til industrielle eller kommercielle formål i godkendelsespligtige miljøbeskyttelsesanlæg har den franske
regering henvist til artikel 17 i dekret nr. 77-1133, der bestemmer, at der i godkendelsesbekendtgørelsen kan fastsættes en
forpligtelse til at udarbejde en intern handlingsplan i tilfælde af uheld.
Med hensyn til anmeldelsespligtige miljøbeskyttelsesanlæg har den franske regering gjort gældende, at præfekterne skal udstede
generelle forskrifter for alle kategorier af anmeldelsespligtige anlæg i deres amt. Udarbejdelsen af en beredskabsplan er
blandt de foranstaltninger, der kan træffes i denne forbindelse. Den franske regering har tilføjet, at såfremt det ikke i
de generelle forskrifter, der finder anvendelse på en kategori af indretninger, er fastsat, at der skal udarbejdes en sådan
plan, mens det for en særlig indretning, der er omfattet af denne kategori, er nødvendigt, kan præfekten i medfør af artikel
L. 512-12 i code de l’environnement træffe de nødvendige foranstaltninger i form af særlige forskrifter.
Ifølge den franske regering er det uden betydning, at muligheden for at pålægge godkendelsespligtige anlæg at udarbejde en
beredskabsplan er fastsat udtrykkeligt, mens den for anmeldelsespligtige anlæg er omfattet af kompetencen til at udstede generelle
eller særlige forskrifter. Da anmeldelsespligtige anlæg udgør en begrænset risiko, skal muligheden for at pålægge dem at udarbejde
en beredskabsplan ikke fastsættes særskilt.
For alle anlæg, der er omfattet af ordningen for miljøbeskyttelsesanlæg, kan den kompetente administrative myndighed kræve,
at indehaveren udarbejder en beredskabsplan. Den franske regering har på denne baggrund konkluderet, at når udarbejdelsen
af en sådan plan er nødvendig for et givet anlæg, er den administrative myndighed forpligtet til at fastsætte en tilsvarende
betingelse.
Den franske regering har tilføjet, at anlæg, der anvendes til undervisnings- eller forskningsformål, er undergivet en tilsvarende
forpligtelse. Disse anlæg kan kun drives i henhold til en godkendelse, der udstedes i hvert enkelt tilfælde. Godkendelse indebærer
imidlertid en forpligtelse til at overholde forskellige forskrifter, f.eks. de forskrifter, der findes i oversigten fra udvalget
for genteknik, og også de forskrifter, der er indeholdt i de bekendtgørelser, der er udstedt af miljø- og forskningsministeren.
Selv om nævnte oversigt ikke i sig selv er retligt bindende, er indehaveren af et anlæg, der anvendes til undervisnings- eller
forskningsformål, i henhold til godkendelsen forpligtet til at overholde forskrifterne heri. Der eksisterer således for alle
anlæg, der anvendes til undervisnings- eller forskningsformål, som skal overholde et indeslutningsniveau på L3 eller L4, en
forpligtelse til at udarbejde en beredskabsplan. Hvad angår anlæg, der anvendes til forsknings- eller undervisningsformål,
som skal overholde et indeslutningsniveau på L1 eller L2, har den franske regering anført, at disse niveauer afspejler en
begrænset risiko, således at forpligtelsen til at udarbejde en beredskabsplan ikke kan gælde systematisk. En sådan forpligtelse
kan pålægges de nævnte anlæg i medfør af særlige forskrifter i godkendelsesbeslutningen, hvis det viser sig at være nødvendigt.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at medlemsstaterne i henhold til Domstolens praksis (jf. bl.a. dom af 28.2.1991, sag C-360/87, Kommissionen
mod Italien, Sml. I, s. 791, præmis 13) skal skabe en præcis lovramme for det område, der er tale om, og ikke kun en faktisk
tilstand, for at sikre, at direktiver anvendes fuldt ud.
Det fremgår af ordlyden af direktivets artikel 14, litra a), at før en i bestemmelsen omhandlet operation påbegyndes, påser
de kompetente myndigheder, når det er nødvendigt, at der udarbejdes en beredskabsplan. Fællesskabslovgiver har ikke generelt
fritaget bestemte typer af anlæg fra forpligtelsen til at udarbejde en sådan plan. Det følger heraf, at de kompetente myndigheder
skal vurdere nødvendigheden af at udarbejde en beredskabsplan i hvert enkelt tilfælde på grundlag af risikosituationen. En
effektiv gennemførelse af denne bestemmelse forudsætter, at der ved nationale bestemmelser pålægges de nævnte myndigheder
en præcis forpligtelse i den forstand, at udarbejdelsen af en sådan plan ikke er systematisk fastsat for bestemte typer af
anlæg.
Det må fastslås, at den franske lovgivning ikke opfylder dette krav.
Hvad angår anmeldelsespligtige anlæg har præfekten kompetence til at pålægge, at der udarbejdes en beredskabsplan, enten ved
generelle eller særlige forskrifter. Der er imidlertid ingen bestemmelse, hvorved præfekten klart pålægges en forpligtelse
til at vurdere nødvendigheden af at udarbejde en beredskabsplan i hvert enkelt tilfælde på grundlag af risikosituationen.
Hvad angår anlæg, der anvendes til undervisnings- eller forskningsformål, som skal overholde et indeslutningsniveau på L1
eller L2, gør de samme overvejelser sig gældende. Den blotte mulighed for ved særlige forskrifter at pålægge disse anlæg en
forpligtelse til udarbejde en beredskabsplan kan ikke betragtes som en effektiv gennemførelse af direktivets artikel 14, litra
a).
Hvad angår anlæg, der anvendes til undervisnings- eller forskningsformål, som skal overholde et indeslutningsniveau på L3
eller L4, har den franske regering gjort gældende, at godkendelserne indeholder en forpligtelse til at overholde forskrifterne
i oversigten fra udvalget for genteknik, og at der i henhold hertil skal udarbejdes en beredskabsplan for anlæg, der anvendes
til undervisning- og forskningsformål, som skal overholde et sådant indeslutningsniveau. Selv om dette faktisk er tilfældet,
har den franske regering ikke godtgjort, at de kompetente myndigheder er retligt forpligtet til at fastsætte en sådan forpligtelse
i de omhandlede godkendelser. Desuden er det kun laboratorier med forskningsformål, der i denne forbindelse omhandles, og
ikke alle anlæg, der anvendes til undervisnings- eller forskningsformål, skal overholde et sådant indeslutningsniveau.
Søgsmålet bør derfor anses for begrundet, for så vidt som det vedrører direktivets artikel 14, litra a).
Klagepunktet vedrørende direktivets artikel 14, litra b), første afsnit
Parternes argumenter
Kommissionen har anført, at så vidt den er orienteret, er den eneste bestemmelse, der gennemfører direktivets artikel 14,
litra b), i fransk ret, artikel 17 i dekret nr. 77-1133, som vedrører anvendelsen af GMMO til industrielle og kommercielle
formål. Artikel 17 bestemmer, at det i godkendelsesbekendtgørelsen kan fastsættes hvilke beredskabsforanstaltninger det påhviler
indehaveren at træffe, samt dennes forpligtelser til at underrette og advare de personer, som kan blive berørt af et uheld
med hensyn til den fare, de udsættes for, sikkerhedsforanstaltninger og korrekt adfærd. Denne bestemmelse vedrører kun godkendelsespligtige
anlæg og ikke alle anlæg. Det fremgår endvidere, at direktivets artikel 14, litra b), ikke er blevet gennemført for så vidt
angår anvendelse til undervisnings-, forsknings- eller udviklingsformål.
Med hensyn til underretning af offentligheden har Kommissionen gjort gældende, at selv om det antages, at de sikkerhedsforanstaltninger,
der er fastsat i de generelle og særlige forskrifter, som anlæggene kan undergives, opfylder den mulighed, som offentligheden
har for at efterse disse forskrifter – med hensyn til hvilke den ikke kan vide, om de indeholder sikkerhedsforanstaltninger
– ikke forpligtelsen til automatisk at stille dem til rådighed for offentligheden.
Den franske regering har anført, at forpligtelsen i direktivets artikel 14, litra b), efter sin ordlyd adskiller sig fra den
forpligtelse, der er genstand for klagepunktet vedrørende artikel 14, litra a). Litra a) vedrører nemlig forpligtelsen til
at udarbejde beredskabsplaner, mens litra b) vedrører forpligtelsen til at underrette offentligheden om »sikkerhedsforanstaltninger«
og »korrekt adfærd i tilfælde af uheld«.
Det er imidlertid vanskeligt at sondre mellem en beredskabsplan og sikkerhedsforanstaltninger samt korrekt adfærd i tilfælde
af uheld. De to forpligtelser synes at være tæt forbundet. Den ændring af direktivets artikel 14, der er foretaget ved direktiv
98/81, støtter denne fortolkning. Ændringen indebærer for det første, at forpligtelsen til at udsende beredskabsplaner til
beredskabstjenerne er flyttet til artikel 14, litra b), og for det andet, at det ikke længere er personer, som kan blive berørt,
der skal underrettes, men kun organer og myndigheder, som kan blive berørt. Den omhandlede bestemmelse skaber derfor en forpligtelse
til at udsende beredskabsplaner til beredskabstjenesterne, underrette organer og myndigheder, som kan blive berørt, om de
væsentligste bestemmelser heri, ajourføre planerne og stille dem til rådighed for offentligheden.
Da der efter den franske regerings opfattelse kun skal udarbejdes en beredskabsplan, når det er nødvendigt, har den ikke fastsat
en systematisk forpligtelse til at underrette om foranstaltninger i en sådan plan til myndigheder og organer, der har ansvaret
for deres gennemførelse.
For godkendelsespligtige anlæg gengives forpligtelsen i direktivets artikel 14, litra b), udtrykkeligt i artikel 17 i dekret
nr. 77-1133. For anmeldelsespligtige anlæg bestemmer dette dekrets artikel 27, at en kopi af bekræftelsen af de generelle
forskrifter skal være opslået mindst en måned på rådhuset, og det skal fremgå, at tredjemand har mulighed for på stedet at
gennemse dokumentet vedrørende nævnte forskrifter.
Den franske regering har anført, at visse anlæg, der anvendes til undervisnings- og forskningsformål, også er forpligtet til
at indlevere et informationsblad på rådhuset i forbindelse med, at de indgiver deres ansøgning om godkendelse. I henhold til
artikel 17, afsnit I, i dekret nr. 93-773 skal informationsbladet indeholde »alle relevante oplysninger vedrørende inddelingen
af genetisk modificerede organismer, som kan gennemføres i anlægget, samt indeslutningsforanstaltninger, foranstaltninger,
der skal træffes i tilfælde af uheld og de tekniske forskrifter, som godkendelsen er undergivet«. For øvrige anlæg, der anvendes
til undervisnings- og forskningsformål, kan den administrative myndighed – for så vidt som en beredskabsplan er nødvendig
– også fastsætte bestemmelser om oplysning af offentligheden.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at direktivets artikel 14, litra b), første afsnit, første punktum, vedrører den gruppe af personer,
som kan blive berørt af et uheld, og i tredje punktum offentligheden, altså en større gruppe, som også omfatter nævnte gruppe.
Første punktum medfører en forpligtelse til at underrette de pågældende personer, uden at de har anmodet om det. Efter ordlyden
af tredje punktum skal de omhandlede oplysninger ligeledes stilles til rådighed for offentligheden, der således skal kunne
konsultere dem.
Ved direktiv 98/81 er direktivets artikel 14, litra b), første afsnit, første punktum, blevet ændret, således at den tilsvarende
bestemmelse ikke længere vedrører personer, men organer og myndigheder, der kan blive berørt af et uheld.
Det følger af fast retspraksis, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, skal vurderes på baggrund af forholdene
i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse (jf. bl.a. dom af 31.3.1992, sag C-362/90, Kommissionen
mod Italien, Sml. I, s. 2353, præmis 10).
Direktiv 98/81 skulle være gennemført senest den 5. juni 2000 og dermed inden udløbet af den frist, der var fastsat i Kommissionens
begrundede udtalelse til Den Franske Republik. I hvert fald fra den dato var den pågældende medlemsstat ikke længere forpligtet
til at gennemføre direktivets artikel 14, litra b), første afsnit, første punktum.
Den Franske Republik bør derfor frifindes med hensyn til denne bestemmelse i direktivet (jf. i denne retning dom af 31.3.1992,
Kommissionen mod Italien, præmis 13).
Hvad angår klagepunktet vedrørende forpligtelsen til at stille oplysninger vedrørende sikkerhedsforanstaltninger og korrekt
adfærd i tilfælde af uheld til rådighed for offentligheden, som foreskrevet i direktivets artikel 14, litra b), første afsnit,
tredje punktum, må det fastslås, at denne forpligtelse er gentaget ved direktiv 98/81, for så vidt som det pålægger at stille
oplysninger vedrørende beredskabsplaner til rådighed for offentligheden, herunder oplysninger om relevante sikkerhedsforanstaltninger,
der skal gennemføres. Kommissionen har med rette gjort gældende, at disse planer ikke nødvendigvis er stillet til rådighed
for offentligheden i alle tilfælde, således som det også fremgår af den franske regerings egne bemærkninger. Desuden forudsætter
en effektiv gennemførelse af den omhandlede bestemmelse, at beredskabsplanerne er stillet til rådighed for offentligheden
som sådan. Muligheden for at gennemse dokumenter, der indeholder forskelligartede oplysninger, der således kræver en eftersøgning
af beredskabsplanerne, såsom forskrifter, som anlæg kan være omfattet af, kan ikke anses for at være en effektiv gennemførelse
af denne bestemmelse.
Søgsmålet bør derfor anses for begrundet, for så vidt som det vedrører direktivets artikel 14, litra b), første afsnit, tredje
punktum.
Klagepunktet vedrørende direktivets artikel 14, litra b), andet afsnit, artikel 15, stk. 2, og artikel 16, stk. 1
Parternes argumenter
Kommissionen har gjort gældende, at den direkte karakter af forpligtelserne i henhold til direktivets artikel 14, litra b),
andet afsnit, artikel 15, stk. 2, og artikel 16, stk. 1, som påhviler de franske myndigheder, ikke bevirker, at de fritages
for at skabe en minimumsramme for gennemførelsen på nationalt plan. Denne ramme skal navnlig udpege de kompetente myndigheder,
der har beføjelse til at udsende oplysninger til de øvrige medlemsstater, eller fastlægge de nærmere regler for en sådan handling.
Det er så meget desto mere nødvendigt, at forpligtelserne indirekte har til formål at beskytte offentlighedens interesser
i andre medlemsstater.
Kommissionen har hævdet, at uden en sådan minimumsramme kan direktivets artikel 14, litra b), andet afsnit, artikel 15, stk. 2,
og artikel 16, stk. 1, ikke betragtes som gennemført.
Ifølge den franske regering er disse bestemmelser kendetegnet ved, at de ikke har nogen virkning i medlemsstaternes interne
retsorden. De fastlægger kun reglerne om konsultation mellem medlemsstaterne eller mellem en medlemsstat og Fællesskabets
institutioner. Dette fremgår navnlig af direktivets artikel 14, litra b), andet afsnit, som henviser til de »bilaterale forbindelser«
mellem medlemsstaterne.
For at begrunde dette klagepunkt skulle Kommissionen have godtgjort, at direktivets fulde virkning ikke kunne sikres uden
gennemførelse af bestemmelser i den interne franske retsorden. Kommissionen har imidlertid kun bekræftet nødvendigheden af
en minimumsramme for gennemførelse, der navnlig skal udpege kompetente myndigheder eller fastlægge visse gennemførelsesregler.
Den franske regering har anført, at der ikke bør træffes foranstaltninger i den franske retsorden med henblik på at sikre
de omhandlede bestemmelsers fulde virkning.
De forpligtelser, som følger af bestemmelserne, opfyldes inden for rammerne af de bilaterale kontakter med de tilgrænsende
medlemsstater og med Fællesskabets institutioner. Disse relationer reguleres af et samlet regelsæt, der overlader ansvaret
for forbindelser med fremmede stater til Udenrigsministeriet og ansvaret for forbindelser med Fællesskabets institutioner
til et tværministerielt organ under premierministeren, nemlig Generalsekretariatet for Tværministeriel Koordinering med hensyn
til det europæiske økonomiske samarbejde. Disse generelle regler præciserer, hvilke myndigheder der i givet fald er ansvarlige
for videregivelse af de omhandlede oplysninger. For så vidt som de omtvistede bestemmelser hverken regulerer forholdet mellem
staten og borgerne eller forholdet mellem borgerne, tjener det ikke noget formål at udstede en specifik retsakt i den franske
interne retsorden.
Endvidere kunne de samme bestemmelser have været fastsat i en EF-forordning eller beslutning og ikke i et direktiv. Såfremt
det havde været tilfældet, ville det ikke have været nødvendigt at træffe foranstaltninger i intern ret for at sikre disse
bestemmelsers fulde virkning.
Domstolens bemærkninger
Det fremgår af Domstolens retspraksis, at en bestemmelse, der kun vedrører forholdet mellem medlemsstaterne og Kommissionen,
i princippet ikke skal gennemføres. Da medlemsstaterne imidlertid er forpligtet til sikre, at fællesskabsretten overholdes
fuldt ud, har Kommissionen mulighed for at godtgøre, at overholdelsen af en bestemmelse i et direktiv, der regulerer dette
forhold, kræver vedtagelse af særlige gennemførelsesforanstaltninger i den nationale retsorden (jf. i denne retning dom af
24.6.2003, sag C-72/02, Kommissionen mod Portugal, Sml. I, s. 6597, præmis 19 og 20).
Såfremt en medlemsstat har valgt ikke udtrykkeligt at fastlægge de retlige rammer, inden for hvilke de nationale myndigheder
skal holde sådanne forhold, er den ansvarlig for den eventuelle tilsidesættelse af fællesskabsretlige forpligtelser på området.
I det foreliggende tilfælde vedrører direktivets artikel 14, litra b), andet afsnit, artikel 15, stk. 2, og artikel 16, stk. 1,
alle kun forholdet mellem en medlemsstat og Kommissionen eller andre medlemsstater.
Hvad angår Kommissionens argument om, at en minimumsramme for gennemførelsen af disse bestemmelser skal fastsættes i den interne
retsorden, bemærkes, at Kommissionen ikke har hævdet, at de franske kompetente myndigheder er forhindret i at gennemføre nævnte
bestemmelser og sikre deres fulde virkning.
Kommissionen har i øvrigt ikke godtgjort, at overholdelsen af disse bestemmelser kræver vedtagelse af særlige gennemførelsesforanstaltninger
i den nationale retsorden. Den har fastholdt sit klagepunkt selv i de tilfælde, hvor direktivets artikel 15, stk. 2, er overholdt
i praksis. Kommissionen har heller ikke påberåbt sig argumenter med henblik på at godtgøre, at de franske myndigheders praksis
var i strid med forpligtelserne i direktivets artikel 14, litra b), andet afsnit, og artikel 16, stk. 1.
Derfor bør sagsøgte frifindes for Kommissionens påstand, for så vidt som det vedrører direktivets artikel 14, litra b), andet
afsnit, artikel 15, stk. 2, og artikel 16, stk. 1.
Klagepunktet vedrørende direktivets artikel 19, stk. 2 og 3
Parternes argumenter
Efter Kommissionens opfattelse er det ikke i de franske bestemmelser præciseret, at i tilfælde, hvor anmelderen ønsker en
fortrolig behandling af oplysningerne i ansøgningen om godkendelse, skal denne vedlægges en verificerbar begrundelse.
Direktivets artikel 19, som klart har til formål at pålægge anmelderen forpligtelser og give offentligheden en ret til oplysning
vedrørende anvendelsen af GMMO, kan ikke anses for at være gennemført ved generelle bestemmelser, der ikke i detaljer gengiver
den mekanisme, der er fastsat i fællesskabsbestemmelsen.
Der er heller ikke nogen konkret henvisning, hvorved det præciseres, at den kompetente myndighed, inden den træffer en beslutning,
skal høre anmelderen og underrette denne om sin beslutning.
Ifølge den franske regering fastlægger artikel 2 i dekret nr. 77-1133 for så vidt angår godkendelsespligtige anlæg indholdet
af den ansøgning om godkendelse, der tjener som anmeldelse for disse anlæg i direktivets forstand. Regeringen har endvidere
med hensyn til de fremstillingsprocesser, som ansøgeren gennemfører, præciseret, at »[a]nsøgeren kan i givet fald i et enkelt
eksemplar ved en særskilt skrivelse fremsende de oplysninger, der efter dennes opfattelse ville indebære en afsløring af fabrikshemmeligheden«.
Ingen anden bestemmelse end dekretets artikel 2 og 3 fastsætter en sådan mulighed.
Den franske regering har tilføjet, at nævnte dekrets artikel 27 fastlægger reglerne for offentliggørelse af den anmeldelse,
der også tjener som anmeldelse for anmeldelsespligtige anlæg i direktivets forstand. Den har navnlig henvist til bestemmelsens
sidste afsnit.
Hvad angår anlæg, der anvendes til undervisnings- og forskningsformål, bestemmer artikel 2, stk. 2, sidste punktum, i dekret
nr. 93-773, at det i ansøgningen om godkendelse skal anføres, hvilke oplysninger der efter ansøgerens opfattelse skal behandles
fortroligt.
For de tre anlægskategorier, der berøres af direktivets gennemførelse, har anmelderen således mulighed for at anmode om, at
visse af de oplysninger, som han har vedlagt sin ansøgning om godkendelse, sin erklæring eller sin anmeldelse, behandles fortroligt.
Den kompetente forvaltningsmyndighed er ikke forpligtet til at behandle en oplysning fortroligt, blot fordi en anmelder anmoder
herom. Den omstændighed, at anmodningen ikke binder den pågældende myndighed, fremgår af ordlyden af de omhandlede nationale
bestemmelser, f.eks. af anvendelsen af konditionalis i bestemmelserne vedrørende miljøbeskyttelsesanlæg eller tilføjelsen
af præciseringen »efter ansøgerens opfattelse« i bestemmelserne vedrørende anlæg, der anvendes til undervisnings- og forskningsformål.
Det er derfor ufornødent at præcisere, at den kompetente myndighed bestemmer, hvilke oplysninger der faktisk betragtes som
fortrolige, da dette med tilstrækkelig klarhed følger af den omstændighed, at anmelderens ret er begrænset til at oplyse,
hvilke oplysninger der efter hans opfattelse bør behandles fortroligt.
Af samme grund er det ufornødent at præcisere, at anmodninger om, at oplysninger behandles fortroligt, skal vedlægges en begrundelse.
Da det nemlig ikke er tilstrækkeligt at anmode om, at oplysningerne behandles som fortrolige, til at imødekomme anmodningen,
må anmelderen nødvendigvis vedlægge en begrundelse, for at hans anmodning skal imødekommes. Da en fortrolig behandling udgør
en undtagelse, er det ifølge den franske regering en selvfølge, at anmodningen om fortrolig behandling skal være begrundet.
Domstolens bemærkninger
Det følger af fast retspraksis, at med henblik på gennemførelsen af et direktiv i en medlemsstats retssystem skal de pågældende
nationale retsforskrifter give en sikker hjemmel for, at direktivet efterleves fuldt ud, at retstilstanden med hjemmel i nævnte
retsforskrifter er tilstrækkelig bestemt og klar, og at de af direktivet omfattede sættes i stand til at få fuldt kendskab
til deres rettigheder (jf. bl.a. dom af 23.3.1995, sag C-365/93, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 499, præmis 9, og
af 12.6.2003, sag C-97/01, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 5797, præmis 32).
I denne forbindelse må det fastslås, at det hverken i artikel 2 i dekret nr. 77-1133, for så vidt angår godkendelsespligtige
anlæg, eller i nævnte dekrets artikel 27, for så vidt angår anmeldelsespligtige anlæg, eller i artikel 2, stk. 2, sidste punktum,
i dekret nr. 93-773 med hensyn til anlæg, der anvendes til undervisnings- og forskningsformål, er klart og utvetydigt præciseret,
at ansøgeren skal vedlægge en verificerbar begrundelse, således som det kræves i henhold til direktivets artikel 19, stk. 2,
andet punktum.
Det kan i denne forbindelse ikke gøres gældende, at da en fortrolig behandling udgør en undtagelse, skal en anmodning herom
være begrundet. Selv om det er rigtigt, at almindelige forfatnings- eller forvaltningsretlige retsgrundsætninger kan overflødiggøre
en gennemførelse af direktivets normer ved særlige bestemmelser, som er fastsat ved lov eller administrativt, forholder det
sig ikke desto mindre således, at anvendelsen af en grundsætning som den, der af blevet påberåbt af den franske regering i
det foreliggende tilfælde, ikke sikrer, at direktivets artikel 19, stk. 2, andet punktum, gennemføres fuldt ud på en tilstrækkelig
klar og præcis måde. Anmelderen skal af de nationale bestemmelsers ordlyd kunne udlede de krav, der betinger en fortrolig
behandling, herunder kravet om en verificerbar begrundelse.
Hvad angår klagepunktet vedrørende forpligtelsen i henhold til direktivets artikel 19, stk. 3, til at høre anmelderen, har
den franske regering ikke fremført modargumenter.
Hvad angår forpligtelsen i samme bestemmelse til at underrette anmelderen om den beslutning, som den kompetente myndighed
har truffet med hensyn til oplysninger, der skal behandles fortroligt, har regeringen ikke henvist til nogen bestemmelse i
fransk forvaltningsret, der udtrykkeligt bestemmer, at forvaltningen skal underrette om en sådan beslutning.
Søgsmålet bør derfor anses for begrundet, for så vidt som det vedrører direktivets artikel 19, stk. 2 og 3.
Klagepunktet vedrørende direktivets artikel 19, stk. 4
Parternes argumenter
Ifølge Kommissionen er der ingen bestemmelser i den franske lovgivning, som gør det muligt at konkludere, at der er sket en
korrekt gennemførelse af direktivets artikel 19, stk. 4.
Hvad angår godkendelsespligtige anlæg har den franske regering anført, at alle oplysninger opregnet i direktivets artikel
19, stk. 4, skal anføres i ansøgningen om godkendelse, således at de kan meddeles offentligheden ved hjælp af en offentlig
undersøgelse, og dermed kan de ikke under nogen omstændigheder behandles fortroligt.
Hvad angår anlæg, der anvendes til undervisnings- og forskningsformål, i hvilke der anvendes GMMO fra gruppe II, klasse 3
og 4, er de forpligtet til i overensstemmelse med artikel 7, afsnit I, i dekret nr. 93-773, at  »stille et informationsblad
til rådighed for offentligheden, som indeholder alle relevante oplysninger vedrørende inddelingen af genetisk modificerede
organismer, som kan gennemføres i anlægget«, samt  »den udtalelse, som udvalget for genteknik har afgivet vedrørende ansøgningen«,
hvilket sikrer gennemførelsen af forpligtelsen til at påse, at vurderingen af forudsigelige virkninger af påtænkte forskningsforsøg
ikke kan behandles fortroligt.
Den franske regering har ikke afvist, at det er nødvendigt i hvert fald at foretage visse tilpasninger af de franske bestemmelser
for at sikre, at direktivets artikel 19, stk. 4, gennemføres fuldt ud med hensyn til anmeldelsespligtige anlæg eller anlæg,
der anvendes til undervisnings- eller forskningsformål på indeslutningsniveau i gruppe I, klasse 1, eller gruppe II, klasse
2.
Domstolens bemærkninger
Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at fastslå, at den franske regering har medgivet, at de franske bestemmelser vedrørende
anmeldelsespligtige anlæg samt visse anlæg, der anvendes til undervisnings- og forskningsformål, skal tilpasses for at sikre
den fulde virkning af direktivets artikel 19, stk. 4. Gennemførelsen af denne bestemmelse skal derfor betragtes som ufuldstændig.
Søgsmålet bør derfor anses for begrundet, for så vidt som det vedrører direktivets artikel 19, stk. 4.
Klagepunktet vedrørende manglende gennemførelse af direktivet for visse indesluttede anvendelser, der foretages af Forsvarsministeriet
Den franske regering har i svarskriftet medgivet, at visse anlæg, der henhører under Forsvarsministeriet, ikke er omfattet
af nogen foranstaltninger til gennemførelse af direktivet.
Det må derfor fastslås, at søgsmålet bør anses for begrundet, for så vidt som det vedrører gennemførelse af direktivet for
visse indesluttede anvendelser, der foretages af Forsvarsministeriet.
Henset til det ovenfor anførte må det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet,
idet den hverken korrekt eller fuldstændigt har gennemført direktivets artikel 14, litra a) og b), første afsnit, tredje punktum,
og artikel 19, stk. 2-4, og idet den ikke har gennemført nævnte direktivs bestemmelser for visse indesluttede anvendelser,
der foretages af Forsvarsministeriet.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. I henhold til artikel 69, stk. 3, kan Domstolen dog fordele sagens omkostninger eller bestemme,
at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter.
Da hver part i denne sag delvis har tabt sagen, bør det bestemmes, at de hver bærer deres egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1)
Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 90/219/EØF af 23. april 1990 om indesluttet
anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer, som ændret ved Kommissionens direktiv 94/51/EF af 7. november 1994 om
tilpasning til den tekniske udvikling af direktiv 90/219, idet den hverken korrekt eller fuldstændigt har gennemført direktivets
artikel 14, litra a) og b), første afsnit, tredje punktum, og artikel 19, stk. 2-4, og idet den ikke har gennemført nævnte
direktivs bestemmelser for visse indesluttede anvendelser, der foretages af Forsvarsministeriet.
2)
I øvrigt frifindes Den Franske Republik.
3)
Hver part bærer sine omkostninger.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken
Colneric
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 27. november 2003.
R. Grass
V. Skouris
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: fransk.