CELEX: 62005CJ0001
Asutamisvabadus
EÜ artikkel 43
Direktiiv 73/148/EMÜ
Liikmesriigi kodanik, kes on teises liikmesriigis kasutanud asutamisvabadust
Abikaasa üleneja sugulase riigis elamise õigus, kui nad mõlemad on kolmanda riigi kodanikud
Selle üleneja sugulase kohustus viibida seaduslikult ühes liikmesriigis ajal, mil ta ühineb oma perekonnaga selle elukohaliikmesriigis
Tõendid, mis tuleb esitada, et olla käsitletud kui ülalpeetav üleneja sugulane

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 21. mai 1973. aasta direktiivi liikmesriikide kodanikele seoses asutamise ja teenuste osutamisega seatavate liikumis- ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires (
EÜT L 172, lk 14
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 167) ja EÜ artikli 43 tõlgendamist.
Taotlus esitati pensionärist Hiina kodaniku Y. Jia ja Migrationsverketi (migratsiooniamet) vahelises vaidluses seoses sellega, et viimane jättis rahuldamata Y. Jia taotluse saada Rootsis pikaajaline elamisluba.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Direktiivi 73/148 artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid kaotavad käesolevas direktiivis ettenähtud korras järgmiste isikute liikumis- ja elamispiirangud:
a)
liikmesriigi kodanikud, kes elavad teises liikmesriigis või soovivad teise liikmesriiki elama asuda, et tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana või osutada selles riigis teenuseid;
[…]
d)
sellise kodaniku ja tema abikaasa ülalpeetavad ülenejad ja alanejad sugulased sõltumata nende kodakondsusest.”
Direktiivi artikkel 3 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid lubavad artiklis 1 nimetatud isikutel oma territooriumile siseneda kehtiva isikutunnistuse või passi esitamisel.
2.   Isikutelt, välja arvatud pereliikmetelt, kellel ei ole ühegi liikmesriigi kodakondsust, ei või nõuda sissesõiduviisat ega esitada neile muid samaväärseid nõudeid. Liikmesriigid tagavad sellistele isikutele kõik võimalused vajalike viisade saamiseks.”
Direktiivi artikli 4 lõige 3 sätestab:
„Pereliikmele, kes ei ole ühegi liikmesriigi kodanik, väljastatakse elamisõigust tõendav dokument, mis kehtib võrdselt kodanikule, kelle ülalpeetav ta on, väljastatud dokumendiga.”
Direktiivi artikkel 6 sätestab:
„Liikmesriik võib isikult, kes taotleb elamisluba või riigi territooriumil viibimise õigust, nõuda üksnes järgmisi dokumente:
a)
isikutunnistus või pass, mille alusel ta on liikmesriigi territooriumile sisenenud;
b)
tõendus selle kohta, et isik kuulub ühte artiklites 1 ja 4 nimetatud isikute kategooriatest.”
Direktiivi 73/148 artikkel 8 näeb ette:
„Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi sätetest kõrvale kalduda üksnes avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides.”
Siseriiklik õigus
Eelotsusetaotlusest selgub, et Rootsi välismaalasi käsitlev õigus koosneb peamiselt välismaalaste seadusest 1989:529 (utlänningslagen, edaspidi „seadus”) ja dekreedist 1989:547 välismaalaste kohta (utlänningsförordningen, edaspidi „dekreet”). Nende kohta on eelotsusetaotluses toodud järgmine teave.
Seaduse peatükk 1 näeb ette, et Rootsi saabuval või seal elaval välismaalasel peab olema viisa, kui tal ei ole elamisluba või kui ta ei ole mõne Põhjamaa kodanik. Valitsus võib ette näha teisi viisanõudest tehtavaid erandeid. Välismaalasel, kes elab Rootsis üle kolme kuu, peab olema elamisluba, v.a juhul, kui ta on mõne Põhjamaa kodanik.
Seaduse peatüki 2 artikli 4 lõike 1 punkt 3 sätestab, et elamisloa võib anda välismaalasele, kes on Rootsis elava või elamisloa saanud isiku lähedane pereliige, kes elab selle isikuga koos. Sama peatüki artikli 5 kohaselt peab Rootsis elada sooviv välismaalane saama elamisloa enne riiki sisenemist. Pärast Rootsi territooriumile sisenemist esitatavat elamisloa taotlust vastu ei võeta. Olles juba Rootsi saabunud, võib asjaomane välismaalane elamisloa siiski saada, eelkõige siis, kui tal on sama seaduse peatüki 2 artikli 4 lõike 1 punkti 3 tähenduses otsene side Rootsis elava isikuga ja kui ei ole mõistlik nõuda, et see välismaalane pöörduks tagasi teise riiki, et esitada seal elamisloa taotlus.
Seaduse peatüki 2 artikli 14 kohaselt võib valitsus vastu võtta õigusnorme, mis näevad ette, et elamisloa taotluse võib vastu võtta, kui see tuleneb välisriigiga sõlmitud kokkuleppest. Dekreedis on niisugused normid peatüki 3 artiklites 5a, 5b ja 7a.
Dekreedi peatüki 3 artikkel 7a näeb ette, et kui välismaalane on Euroopa Majanduspiirkonna liikmesriigi (edaspidi „EMP”) või Šveitsi kodanik, võib tema elamisloa taotluse vastu võtta isegi siis, kui see on esitatud või seda menetletakse ajal, mil see välismaalane on Rootsis. Dekreedi peatüki 3 artikli 5b kohaselt on see nii ka siis, kui taotluse on esitanud selle välismaalase pereliige. Dekreedi peatüki 3 artikli 5a kohaselt antakse elamisluba EMP liikmesriigi või Šveitsi kodanikust välismaalasele, kelle puhul on täidetud sama artikli punktides 2–7 või 10 loetletud tingimused ja kes esitab kehtiva passi või isikutunnistuse. Punkti 2 kohaselt võib füüsilisest isikust ettevõtja, kes saab seda staatust dokumendiga tõendada, saada viieaastase pikendatava elamisloa. Dekreedi peatüki 3 artikli 5b kohaselt antakse elamisluba välismaalasele, kes on EMP liikmesriigi kodaniku pereliige nimetatud artikli punktide 1–5 tähenduses.
Eelotsusetaotluse kohaselt antakse EMP kodanikuga samadel tingimustel elamisluba ka temaga seotud välismaalasele, kui ta esitab kehtiva passi või isikutunnistuse, sugulustõendi või dokumendi, mis tõendab, et ta on EMP liikmesriigi kodaniku või tema abikaasa ülalpeetav. Mitmel juhul peab välismaalane täitma dokumendid või esitama tõendid sugulussideme olemasolu kohta EMP kodanikuga dekreedi peatüki 3 artikli 5b punktide 1–5 tähenduses. Selle artikli punkt 1 näeb ette, et välismaalane peab selleks, et teda käsitataks füüsilisest isikust ettevõtja pereliikmena, tõendama, et ta on EMP kodanikuga mõni järgmistest sugulussidemetest: abikaasa, alla 21­aastane või ülalpeetav laps või EMP liikmesriigi kodaniku või tema abikaasa ülalpidamisel olev vanem (vahetu üleneja).
Seaduse peatüki 4 artikli 1 lõike 1 punkti 2 alusel võidakse välismaalane riigist välja saata, kui tal ei ole viisat, elamisluba või mõnda muud Rootsi saabumiseks, seal elamiseks või töötamiseks nõutavat dokumenti.
Eelotsusetaotlusest selgub veel, et seaduse peatüki 4 artikkel 6 näeb ette, et kui elamisloa taotlus jäetakse rahuldamata või kui elamisluba võetakse ära välismaalase Rootsis viibimise ajal, siis tehakse samal ajal, v.a erandjuhtudel, ka isiku väljasaatmise otsus.
Vaidlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
Y. Jia poeg Shezhi Li, kes on samuti Hiina kodanik, elab alates 1995. aastast Rootsis oma abikaasa Svanja Schallehni juures. Saksamaa kodanik Svanja Schallehn tegutseb Rootsis füüsilisest isikust ettevõtjana. Tal on 3. juulini 2006 kehtiv elamisluba, mis anti talle kui liikmesriigi kodanikule. Shenzhi Lile kui ühenduse kodaniku abikaasale anti sama kehtivusajaga elamisluba, kui on tema abikaasal.
2. mail 2003 andis Rootsi saatkond Pekingis Y. Jiale 21. augustini 2003 kehtiva turismiviisa Schengeni alale sisenemiseks ja seal viibimiseks kuni 90 päeva jooksul. Y. Jia sisenes Schengeni alale Stockholmi lennujaama kaudu 13. mail 2003. Sama aasta 7. augustil taotles ta Migrationsverketilt elamisluba, viidates oma sugulussidemele liikmesriigi kodanikuga.
Et seda elamisluba saada, esitas Y. Jia muu hulgas järgmised argumendid: ta saab Hiina Rahvavabariigilt pensioni 1166 Rootsi krooni kuus ja tema abikaasa Yupu Li saab pensioni 1000 Rootsi krooni kuus, tema ja ta abikaasa elavad Hiinas väga rasketes tingimustes, nad ei suuda ilma poja ja tema abikaasa majandusliku abita oma vajadusi rahuldada, neil ei ole õigust mingisugusele Hiina ametiasutuste majanduslikule abile. Oma taotluse põhjendamiseks esitas Y. Jia Beijing Notary Public Office’i väljastatud tõendi suguluse kohta Schenzhi Liga ja tõendi oma endiselt avaliku sektori tööandjalt China Forestry Publishing House’ilt selle kohta, et ta on oma pojast ja miniast majanduslikult sõltuv.
7. aprillil 2004 otsustas Migrationsverket lükata Y. Jia taotluse tagasi põhjusel, et majanduslik sõltuvus ei olnud piisavalt tõendatud, ja saata ta tagasi oma päritoluriiki, kui ta ei tõenda, et mõni muu riik on valmis teda vastu võtma. 14. mail 2004 kaebas Y. Jia enda suhtes tehtud otsuse Utlänningsnämndenile (välismaalaste edasikaebe komisjon) edasi.
Eelotsusetaotlusest selgub veel, et Migrationsverket andis 3. septembril 2003 Yupu Lile siseriikliku viisa ühekordseks Rootsi sisenemiseks viibimisajaga kuni 180 päeva. 10. märtsil 2004 esitas viimane elamisloa taotluse samadel põhjustel nagu Y. Jia. 17. septembril 2004 tehtud otsusega, mille Yupu Li Utlänningsnämndenile edasi kaebas, jättis Migrationsverket selle taotluse rahuldamata. Eelotsusetaotluse kohaselt ei olnud Utlänningsnämnden eelotsusetaotluse esitamise ajal veel Yupu Li taotlust menetlema asunud.
Migrationsverketi sõnul tähendab sõltumine ühenduse kodanikust (või tema abikaasast) seda, et on olemas tegelik rahalise või muu toetuse vajadus, mida liikmesriigis elavad pereliikmed regulaarselt rahuldavad. Seega ei saa arvesse võtta vaid juhuslikku vajadust või toetust, mis ei ole asjaomase isiku toimetulekuks tegelikult vajalik. Samuti on oluline võtta arvesse toetuse vajadus päritoluriigis, mitte see vajadus, mis tuvastatakse võimaliku liikmesriiki emigreerumise käigus. Peale selle peab sõltuvus olema dokumentaalselt tõendatud ning ühenduse õigusega ei ole vastuolus nõuda sõltuvuse olemasolu kohta tõendeid. Ei ole tingimata vaja, et huvitatud isik peaks sõltuvuse kohta esitama päritoluriigi ametiasutuste väljastatud tõendi, niisugune tõend on vaid näide dokumentidest, millega võib majandusliku sõltuvuse olemasolu tõendada. Siiski ei ole ühenduse kodaniku või tema abikaasa võetud kohustus hoolitseda oma vanemate vajaduste rahuldamise eest piisav, et tunnistada elamisloa andmiseks nõutav sõltuvus olemasolevaks.
Utlänningsnämnden märgib muu hulgas, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt (18. juuni 1987. aasta otsus kohtuasjas
316/85: Lebon, EKL 1987, lk 2811
, punktid 20–22) on sõltuvusseisundi tõendamisel otsustava tähtsusega asjaolu, et ühenduse kodanik rahuldab oma pereliikme vajadusi, ilma et oleks vaja kindlaks teha selle sõltuvuse põhjused. Samas ei saa sõltuvusseisundit täpselt kindlaks määrata. Kui ühenduse kodaniku pereliige vajab soovitud elatustaseme säilitamiseks selle kodaniku majanduslikku toetust, tuleb eeldada, et niisugune seisund on olemas või tunnistada, et sõltuvusseisund tekib sellest, et ilma nimetatud majandusliku toetuseta ei oleks pereliikmel võimalik saavutada rahuldavat elatustaset oma päritoluriigis või selles riigis, kus ta tavaliselt elab.
Peale selle saab Utlänningsnämndeni sõnul vastavalt direktiivi 73/148 artiklile 6 nõuda vaid seda, et elamisloa taotleja esitaks dokumendi, mille alusel ta asjaomase liikmesriigi territooriumile saabus, ja tõendi, et ta kuulub nimetatud direktiivi artiklites 1 ja 4 loetletud isikute kategooriasse. Selles kontekstis tekib küsimus, kas peale sugulustõendi võib nõuda ka tõendit sõltuvusseisundi kohta. Ei saa olla kindel, et huvitatud isiku või ühenduse kodaniku esitatud tõendit saab käsitleda tõendina sõltuvusseisundi olemasolust.
Utlänningsnämnden otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised küsimused:
„1.
a)
Kas kohtuasjas
C­109/01 [23. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas Akrich, EKL 2003, lk I­9607
] tehtud Euroopa Kohtu otsust arvestades tuleb nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (
EÜT L 257, lk 2
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15) artiklit 10 tõlgendada selliselt, et kolmanda riigi kodanik, kes on töötaja pereliige, nagu antud juhul, peab ühenduses viibima seaduslikult, selleks et omandada õigus selle töötajaga koos elada? Kas ka direktiivi 73/148 artiklit 1 tuleb tõlgendada selliselt, et sellise kolmanda riigi kodaniku õigus riigis elada, kes on liidu kodaniku pereliige, sõltub tema seaduslikust viibimisest ühenduses?
b)
Kui direktiivi 73/148 tuleb tõlgendada selliselt, et liidu kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanik saab toetuda õigusele riigis elada direktiivi tähenduses tingimusel, et ta viibib seaduslikult ühenduses, siis kas see tähendab, et nimetatud isikul peab olema kehtiv elamisluba, mis lubab või võib tal lubada elada ühes liikmesriikidest? Kas elamisloa puudumisel piisab muul alusel antud riigis lühemat või pikemat aega viibimise õiguse olemasolust või — nagu Utlänningsnämndeni menetluses olevas asjas — kas piisab, kui elamisluba taotleval isikul on kehtiv viisa?
c)
Kui liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust pereliige ei saa direktiivi 73/148 alusel toetuda õigusele riigis elada, kuna ta ei viibi seaduslikult ühenduses, siis kas talle elamisloa väljastamisest keeldumine kujutab endast EÜ artiklist 43 tuleneva liidu kodaniku asutamisõiguse piiramist?
d)
Kui liidu kodaniku kolmanda riigi kodanikust pereliige ei saa toetuda õigusele riigis elada direktiivi 73/148 alusel, kuna ta ei viibi seaduslikult ühenduses, siis kas tema väljasaatmine põhjusel, et siseriikliku elamisloa taotlust ei saa vastu võtta pärast Rootsi sisenemist, kujutab endast EÜ artiklist 43 tuleneva liidu kodaniku asutamisõiguse piiramist?
2.
a)
Kas direktiivi 73/148 artikli 1 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada selliselt, et väljendiga „[tema] ülalpeetav […] [olema]” peetakse silmas asjaolu, et liidu kodaniku pereliige on sellest kodanikust majanduslikult sõltuv, et saavutada rahuldav elatustase oma päritoluriigis või selles riigis, kus ta tavaliselt elab?
b)
Kas direktiivi 73/148 artikli 6 lauset b tuleb tõlgendada selliselt, et liikmesriigid võivad nõuda, et liidu kodaniku pereliige, kes väidab, et ta on selle kodaniku või tema abikaasa ülalpeetav, esitaks lisaks liidu kodaniku antud kinnitusele muid dokumente, mis tõendavad sellise sõltuvusseisundi tegelikku olemasolu?”
Eelotsuse küsimused
Esimese küsimuse punktid a–d
Selle küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sisuliselt seda, kas eespool viidatud kohtuotsust Akrich arvestades kohustab ühenduse õigus liikmesriike seadma liikumisvabadust kasutanud ühenduse kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikule elamisloa andmise tingimuseks, et see pereliige viibiks eelnevalt seaduslikult mõnes teises liikmesriigis.
Eespool viidatud kohtuotsuses Akrich otsustas Euroopa Kohus, et selleks, et saada niisugustel asjaoludel, nagu olid selle kohtuasja aluseks, kasutada määruse nr 1612/68 artiklis 10 ette nähtud õigusi, peab liidu kodaniku abikaasast kolmanda riigi kodanik viibima ühes liikmesriigis seaduslikult ajal, mil ta suundub teise liikmesriiki, kuhu liidu kodanik elama asub või kus ta elab.
Nimetatud kohtuotsusele viidates soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada konkreetselt seda, kas eespool mainitud eelneva seadusliku viibimise tingimus kehtib ka Y. Jia olukorras.
Sellele küsimusele vastamiseks on vaja meelde tuletada eespool nimetatud kohtuasja Akrich aluseks olnud faktilist raamistikku.
Selles kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohtusse pöörduti hagiga Ühendkuningriigi ametiasutuste keeldumise peale anda riigis elamise õigus Ühendkuningriigi kodanikuga abielus olevale kolmanda riigi kodanikule H. Akrichile. Kuna H. Akrichil ei olnud Ühendkuningriigis elamise luba, siis nõustus ta enda väljasaatmisega Iirimaale, kus ta asus elama oma abikaasa juurde, kes oli hiljuti sinna kolinud. Paaril oli kavatsus ühenduse õigusele tuginedes Ühendkuningriiki naasta, nii et H. Akrich võiks riiki saabuda kui liikumisvabadust kasutanud liidu kodaniku abikaasa.
Selles olukorras küsis eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, milliseid meetmeid võivad liikmesriigid võtta, et võidelda nende ühenduse kodaniku pereliikmete käitumise vastu, kes ei täida siseriiklikus õiguses liikmesriiki sisenemiseks ja elamiseks sätestatud tingimusi.
Käesolevas põhikohtuasjas ei heideta kõnealusele pereliikmele ette ebaseaduslikku viibimist liikmesriigis ega ka püüdu siseriiklikest migratsiooninormidest kõrvale hiilida. Vastupidi, kui Y. Jia viibis oma taotluse esitamise ajal seaduslikult Rootsis ja Rootsi õigus ei välistanud sellises olukorras nagu põhikohtuasjas huvitatud isikule pikaajalise elamisloa andmist tingimusel, et väidetav majanduslik sõltuvus on piisavalt tõendatud.
Sellest järeldub, et eespool viidatud kohtuotsuses Akrich sõnastatud eelneva teises liikmesriigis seaduslikult viibimise tingimust ei saa käesolevasse kohtuasja üle võtta ja seega ei saa seda niisuguses olukorras kohaldada.
Seetõttu tuleb esimese küsimuse punktidele a–d vastata, et eespool viidatud kohtuotsust Akrich arvestades ei kohusta ühenduse õigus liikmesriike seadma liikumisvabadust kasutanud ühenduse kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikule elamisloa andmise tingimuseks, et see pereliige viibiks eelnevalt seaduslikult mõnes teises liikmesriigis.
Teise küsimuse punktid a ja b
Direktiivi 73/148 artikli 1 lõike 1 punkti d kohaldatakse vaid niisuguse liikmesriigi kodaniku, kes elab füüsilise isikuna tegutsemise eesmärgil teises liikmesriigis, abikaasa ülenejate sugulaste suhtes, kes on „[tema] ülalpeetavad”.
Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et pereliikme ülalpeetavus tuleneb faktilisest olukorrast, mida iseloomustab asjaolu, et pereliikme materiaalse toetuse tagab liikumisvabadust kasutanud ühenduse kodanik või tema abikaasa (vt määruse nr 1612/68 artikli 10 ja nõukogu 28. juuni 1990. aasta direktiivi 90/364/EMÜ elamisõiguse kohta (
EÜT L 180, lk 26
; ELT eriväljaanne 20/01, lk 3) artikli 1 kohta eespool viidatud kohtuotsus Lebon, punkt 22, ning 19. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C­200/02: Zhu ja Chen, EKL 2004, lk I­9925
, punkt 43).
Euroopa Kohus on otsustanud ka seda, et ülalpeetava pereliikme staatus ei eelda õigust toidule, kuna muidu sõltuks see staatus siseriiklikust õigusest, mis on riigiti erinev (eespool viidatud kohtuotsus Lebon, punkt 21). Euroopa Kohus on seisukohal, et ei ole vaja teha kindlaks toetuse vajamise põhjusi ega küsida, kas huvitatud isik suudab oma vajadusi rahuldada tasustatava tegevusega. Sellist tõlgendust nõuab eriti põhimõte, mille kohaselt töötajate vaba liikumist käsitlevaid õigusnorme, mis on osa ühenduse alustest, tuleb tõlgendada laialt (eespool viidatud kohtuotsus Lebon, punktid 22 ja 23).
Et teha kindlaks, kas ühenduse kodaniku abikaasa ülenejad sugulased on tema ülalpidamisel, peab liikmesriik nende majanduslikke ja sotsiaalseid tingimusi arvestades hindama, kas nad on ise võimelised oma põhivajadusi rahuldama. Materiaalse toetuse vajadus peab olemas olema nende ülenejate sugulaste päritoluriigis või riigis, kust nad tulevad, sel ajal, mil nad taotlevad õigust asuda elama nimetatud ühenduse kodaniku juurde.
Selline järeldus tuleneb nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta direktiivi 68/360/EMÜ liikmesriikide töötajate ja nende perekondade liikumis- ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires (
EÜT L 257, lk 13
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 27) artikli 4 lõikest 3, mille kohaselt tõend töötaja või tema ülalpeetava üleneja sugulase staatuses olemise kohta määruse nr 1612/68 artikli 10 tähenduses on asendatud „päritoluriigi või riigi, kust [t]a[…] tuli[…]” pädevate asutuste väljastatud dokumendiga, mis tõendab, et ta on nimetatud töötaja või tema abikaasa ülalpeetav. Vaatamata sellele, et ei ole täpsustatud, mil moel on lubatud tõendada huvitatud isiku kuulumine ühte direktiivi 73/148 artiklites 1 ja 4 nimetatud kategooriatest, ei õigusta miski seda, et ülalpeetava üleneja sugulase staatust hinnataks erinevalt sõltuvalt sellest, kas on tegemist töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja pereliikmega.
Vastavalt direktiivi 73/148 artikli 6 punktile b võib vastuvõttev liikmesriik nõuda taotlejalt vaid tõendit selle kohta, et ta kuulub ühte kategooriatest, mis on nimetatud muu hulgas selle direktiivi artiklis 1.
Liikmesriigid peavad teostama oma pädevust selles valdkonnas, arvestades nii EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabadusi kui ka nende direktiivide normide kasulikku mõju, mis näevad ette meetmed liikmesriikidevaheliste isikute vaba liikumise takistuste kaotamiseks, et lihtsustada Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete elamisõiguse kasutamist kõikide liikmesriikide territooriumil (vt analoogia alusel 25. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-424/98: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2000, lk I­4001
, punkt 35).
Seoses direktiivi 73/148 artikliga 6 on Euroopa Kohus otsustanud, et kui pole täpsustatud, mil moel on lubatud tõendada huvitatud isiku kuulumine ühte nimetatud artiklites 1 ja 4 nimetatud kategooriatest, tuleb järeldada, et selline tõendamine võib toimuda kõigi sobivate vahenditega (vt eelkõige 5. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-363/89: Roux, EKL 1991, lk I­1273
, punkt 16, ja 17. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-215/03: Oulane, EKL 2005, lk I­1215
, punkt 53).
Järelikult ei saa dokument, mille on väljastanud pädevad asutused päritoluriigis või selles riigis, kust asjaomane isik tuli, ja mis tõendab sõltuvusseisundi olemasolu — kuigi see võib näida tõendamiseks eriti sobiv — olla elamisloa väljastamise tingimus, samuti nagu ühenduse kodaniku või tema abikaasa võetud kõnealuse pereliikme ülalpidamise kohustust ei pea käsitlema kui tõendit selle pereliikme tegeliku sõltuvusseisundi olemasolu kohta.
Nendel tingimustel tuleb teise küsimuse punktidele a ja b vastata, et direktiivi 73/148 artikli 1 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada selliselt, et väljendiga „[tema] ülalpeetav[…] [olema]” peetakse silmas, et EÜ artikli 43 tähenduses teises liikmesriigis asutamisvabadust kasutanud ühenduse kodaniku pereliige vajab selle kodaniku või tema abikaasa materiaalset tuge, et rahuldada oma põhivajadusi oma päritoluriigis või riigis, kust ta tuleb, sel ajal, mil ta taotleb nimetatud kodaniku juurde elama asumise õigust. Sama direktiivi artikli 6 punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et materiaalse toetuse vajaduse tõendamine võib toimuda kõigi sobivate vahenditega, kuid ühenduse kodaniku või tema abikaasa võetud kõnealuse pereliikme ülalpidamise kohustust ei pea käsitlema kui tõendit selle pereliikme tegeliku sõltuvusseisundi olemasolu kohta.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
23. septembri 2003. aasta kohtuotsust C­109/01: Akrich arvestades ei kohusta ühenduse õigus liikmesriike seadma liikumisvabadust kasutanud ühenduse kodaniku pereliikmest kolmanda riigi kodanikule elamisloa andmise tingimuseks, et see pereliige viibiks eelnevalt seaduslikult mõnes teises liikmesriigis.

2.
Nõukogu 21. mai 1973. aasta direktiivi 73/148/EMÜ liikmesriikide kodanikele seoses asutamise ja teenuste osutamisega seatavate liikumis- ja elamispiirangute kaotamise kohta ühenduse piires artikli 1 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada selliselt, et väljendiga „[tema] ülalpeetav[…] [olema]” peetakse silmas, et EÜ artikli 43 tähenduses teises liikmesriigis elama asunud ühenduse kodaniku pereliige vajab selle kodaniku või tema abikaasa materiaalset tuge, et rahuldada oma põhivajadusi oma päritoluriigis või riigis, kust ta tuleb, sel ajal, mil ta taotleb nimetatud kodaniku juurde elama asumise õigust. Sama direktiivi artikli 6 punkti b tuleb tõlgendada selliselt, et materiaalse toetuse vajaduse tõendamine võib toimuda kõigi sobivate vahenditega, kuid ühenduse kodaniku või tema abikaasa võetud kõnealuse pereliikme ülalpidamise kohustust ei pea käsitlema kui tõendit selle pereliikme tegeliku sõltuvusseisundi olemasolu kohta.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rootsi.