CELEX: 62000CJ0466
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Immigration Adjudicator
Spojené kráľovstvo

Uznesením z 19. decembra 2000, doručeným Súdnemu dvoru 27. decembra 2000, Immigration Adjudicator v súlade s článkom 234 ES
položil dve prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu všeobecných právnych zásad, ktoré upravujú konanie pred Súdnym dvorom,
ako aj článku 7 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva
(Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15).
Tieto otázky boli položené v rámci sporu medzi pánom Kabom a Secretary of State for the Home Department, ktorý mu odmietol
udeliť povolenie na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Článok 7 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1612/68 stanovuje:
„1. S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej
príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä
odmeňovanie, prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania.
2.      Takýto pracovník požíva rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.“
Článok 10 ods. 1 uvedeného nariadenia je formulovaný takto:
„Spolu s pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom jedného členského štátu a je zamestnaný na území iného členského štátu,
majú bez ohľadu na svoju štátnu príslušnosť právo usadiť sa:
a)      jeho manželka/jej manžel a potomkovia, ak majú menej ako 21 rokov alebo sú závislými osobami,
b)      závislí príbuzní pracovníka/pracovníčky a jeho manželky/manžela vo vzostupnej línii.“
Článok 4 ods. 4 smernice Rady z 15. októbra 1968 o odstránení prekážok pohybu a pobytu pracovníkov členských štátov a ich
rodín v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 13; Mim. vyd. 05/001, s. 27) stanovuje:
„Rodinnému príslušníkovi, ktorý nie je štátnym príslušníkom žiadneho členského štátu, bude vydaný doklad o pobyte, ktorý bude
mať rovnakú platnosť ako povolenie vydané pracovníkovi, na ktorom je závislý.“

Vnútroštátna právna úprava
Príslušnými ustanoveniami vnútroštátneho práva sú Immigration Act 1971 (zákon z roku 1971 o imigrácii), Immigration (European
Economic Area) Order 1994 (nariadenie z roku 1994 o imigrácii z Európskeho hospodárskeho priestoru, ďalej len „EEA Order“)
a United Kingdom Immigration Rules (House of Commons paper 395) (imigračné pravidlá prijaté Parlamentom Spojeného kráľovstva
v roku 1994, ďalej len „Immigration Rules“), v znení platnom v čase skutkových okolností vo veci samej. Tieto ustanovenia
upravujú povoľovanie vstupu do Spojeného kráľovstva a pobyt v ňom.
EEA Order bolo zrušené prostredníctvom Immigration (European Economic Area) Regulations 2000 (nariadenia z roku 2000 o imigrácii
z Európskeho hospodárskeho priestoru). Ich ustanovenia sa však neuplatňujú vo veci samej.
Bod 255 Immigration Rules ustanovoval:
„Štátnemu príslušníkovi EHP [Európskeho hospodárskeho priestoru] (inému ako študentovi) alebo rodinnému príslušníkovi takejto
osoby, ktorý dostal povolenie na pobyt alebo iný dokument umožňujúci pobyt [s] platnosťou päť rokov, a ktorý mal v súlade
s ustanoveniami EEA Order 1994 pobyt v Spojenom kráľovstve počas štyroch rokov a naďalej sa tam zdržiava, možno na jeho žiadosť
vyznačiť v jeho povolení na pobyt alebo prípadne v inom dokumente umožňujúcom pobyt zmienku o tom, že má povolenie na trvalý
pobyt na území Spojeného kráľovstva.“
Bod 287 Immigration Rules je formulovaný takto:
„Na to, aby manžel/manželka osoby prítomnej a usadenej v Spojenom kráľovstve získal/a povolenie na trvalý pobyt, je potrebné:
i)      aby bol žiadateľ pred vydaním tohto povolenia prijatý na územie Spojeného kráľovstva alebo aby mu bol predĺžený pobyt na dobu
dvanástich mesiacov a aby dovŕšil obdobie dvanástich mesiacov ako manžel/manželka osoby prítomnej a usadenej v Spojenom kráľovstve
a
ii)      aby žiadateľ bol stále manželom/manželkou osoby, nasledovanie ktorej mu bolo povolené, alebo vzhľadom na ktorú dostal predĺženie
pobytu a aby manželstvo naďalej existovalo a
iii)      aby mali obe strany úmysel žiť trvalo spolu ako manželia.“
Podľa článku 33 ods. 2A Immigration Act 1971 „odkazy na osobu usadenú v Spojenom kráľovstve znamenajú, že táto osoba tam má
obvyklé bydlisko, bez toho, aby sa na ňu vzťahovalo na základe imigračných zákonov akékoľvek obmedzenie týkajúce sa doby,
počas ktorej sa môže zdržiavať na území Spojeného kráľovstva.
Na základe príslušnej vnútroštátnej judikatúry nie je migrujúci pracovník, štátny príslušník členského štátu Európskej únie,
ktorý má bydlisko v Spojenom kráľovstve, „usadený“ v zmysle tohto ustanovenia len na základe tejto samotnej skutočnosti.
Na základe formulácie článku 2 ods. 1 EEA Order je štátnym príslušníkom EHP štátny príslušník štátu, ktorý je zmluvnou stranou
dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992 (Ú. v. ES., 1994, L 1, s. 3), iného ako Spojené kráľovstvo Veľkej
Británie a Severného Írska.
Podľa článku 4 ods. 1 EEA Order mala „kvalifikovaná osoba“ právo na pobyt v Spojenom kráľovstve dovtedy, kým si zachovala
tento status, pričom toto právo bolo článkom 4 ods. 2 EEA Order rozšírené aj na jej rodinných príslušníkov vrátane manžela/manželky.
Podľa článku 6 EEA Order bol za „kvalifikovanú osobu“ považovaný najmä štátny príslušník členského štátu EHP, ktorý vykonával
v Spojenom kráľovstve činnosť pracovníka.
Článok 7 ods. 1 Immigration Act 1988 stanovuje:
„Na účely základnej právnej úpravy [Immigration Act 1971] nebude sa vyžadovať povolenie na vstup do Spojeného kráľovstva alebo
na pobyt v ňom od osoby, ak je na to oprávnená uplatniteľnými ustanoveniami práva Spoločenstva alebo akýmkoľvek ustanovením
vykonávajúcim článok 2 odsek 2 European Communities Act 1972 [zákon z roku 1972 o Európskych spoločenstvách].“
Na základe článku 3 ods. 4 Immigration Act z roku 1971 povolenie na vstup alebo pobyt zvyčajne zanikne okamihom, keď jeho
držiteľ opustí „common travel area“ (čo znamená Spojené kráľovstvo, Írsko, anglicko-normandské ostrovy a ostrov Man).
Bod 18 Immigration Rules však stanovuje:
„Osoba, ktorá žiada o povolenie na vstup do Spojeného kráľovstva ako osoba, ktorá sa vracia do krajiny svojho bydliska, môže
byť prijatá na toto územie... na účely usadenia sa, ak je imigračný úradník presvedčený, že žiadateľ spĺňa nasledujúce podmienky:
i)      bol držiteľom povolenia na vstup do Spojeného kráľovstva alebo na trvalý pobyt v ňom, keď opustil jeho územie poslednýkrát;
ii)      neopustil Spojené kráľovstvo na obdobie dlhšie ako dva roky;
iii)      nevyužil verejné fondy na pokrytie výdavkov na [svoj] odchod zo Spojeného kráľovstva;
iv)      v súčasnosti žiada o prijatie na účely usadenia.“

Skutkové okolnosti a spor vo veci samej
Pán Kaba, juhoslovanský štátny príslušník, prišiel do Spojeného kráľovstva 5. augusta 1991. Jeho žiadosť o povolenie vstupu
na územie tohto členského štátu na jeden mesiac ako turista bola zamietnutá, ale Spojené kráľovstvo neopustil. Vo februári
1992 bola v jeho mene podaná žiadosť o azyl.
Dňa 4. mája 1994 sa pán Kaba oženil so slečnou Michonneau, francúzskou štátnou príslušníčkou, s ktorou sa zoznámil v roku
1993, keď pracovala v Spojenom kráľovstve. Pár žil spolu od svadby. Pani Michonneau sa prechodne vrátila do Francúzska, v januári
1994 prišla späť do Spojeného kráľovstva ako uchádzačka o zamestnanie a v apríli 1994 si našla zamestnanie. V novembri 1994
získala päťročné povolenie na pobyt platné do 2. novembra 1999. Pán Kaba získal povolenie na pobyt na území Spojeného kráľovstva
na rovnaké obdobie ako manžel príslušníčky Spoločenstva požívajúcej v Spojenom kráľovstve práva, ktoré jej vyplývajú zo zmluvy ES.
Dňa 23. januára 1996 pán Kaba podal žiadosť o povolenie na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva.
Jeho žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím Secretary of State for the Home Department z 9. septembra 1996. Listom z 3. októbra
1996 tento vysvetlil, že pán Kaba nespĺňal podmienky vyžadované bodom 255 Immigration Rules, pretože jeho manželka začala
mať v Spojenom kráľovstve pobyt v súlade s ustanoveniami EEA Order len pred rokom a desiatimi mesiacmi.
Dňa 15. septembra 1996 sa pán Kaba voči tomuto rozhodnutiu odvolal na Immigration Adjudicator, pričom tvrdil, že ustanovenia
Immigration Rules vzťahujúce sa na osoby „prítomné a usadené“ v Spojenom kráľovstve sú priaznivejšie ako tie, ktoré sa vzťahujú
naňho a na jeho manželku.
Za týchto okolností Immigration Adjudicator uznesením z 25. septembra 1998 (ďalej len „prvé uznesenie o postúpení“) rozhodol
prvýkrát prerušiť konanie a Súdnemu dvoru položiť nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.      Je právo žiadať o povolenie na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva a právo na preskúmanie tejto žiadosti „sociálnou
výhodou“ v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia (EHS) č. 1612/68?
2.      Je povinnosť uložená manželom/manželkám príslušníkov Spoločenstva mať pobyt v Spojenom kráľovstve aspoň štyri roky predtým,
ako budú môcť požiadať o povolenie na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva a mať právo na preskúmanie tejto žiadosti
(pozri pod 255 Immigration Rules, House of Commons Paper 395), v porovnaní s povinnosťou dvanásťmesačného pobytu uloženou
manželom/manželkám britských štátnych príslušníkov a manželom/manželkám osôb prítomných a usadených v Spojenom kráľovstve
(bod 287 Immigration Rules, House of Commons Paper 395), protiprávnou diskrimináciou v rozpore s článkom 7 ods. 2 nariadenia
(EHS) č. 1612/68?“
Pojednávanie na Súdnom dvore sa uskutočnilo 15. júna 1999 a generálny advokát predniesol svoje návrhy 30. septembra 1999 (ďalej
„prvé návrhy“). Ich anglická verzia bola zaslaná pánovi Kabovi 27. januára 2000.
Faxom z 3. februára 2000 pán Kaba oznámil Súdnemu dvoru svoje pochybnosti o presnosti určitých bodov skutkového stavu, na
ktorých sa zjavne zakladali prvé návrhy. Keďže tieto nepresnosti podľa neho zakladali výnimočný dôvod na nové začatie ústneho
konania, oznámil, že predloží doplnkové pripomienky.
Faxom zo 16. marca 2000 pán Kaba predložil svoje písomné doplnkové pripomienky, ktorých záver bol formulovaný takto:
„Predchádzajúce úvahy sa opierajú o dokumenty, ktoré boli Súdnemu dvoru už predložené. Ak by však tento považoval za potrebné
nanovo začať ústne konanie, aby zabezpečil úplné pochopenie rozhodujúcich hľadísk a opravenie chybných záverov generálneho
advokáta, poradcovia pána Kab[u] sú na to plne pripravení.“
Listom z 31. marca 2000 tajomník Súdneho dvora potvrdil prijatie týchto doplnkových písomných pripomienok a do pozornosti
pána Kabu dal upresnenie, že rokovací poriadok Súdneho dvora neumožňoval podanie písomných pripomienok po skončení ústneho
konania. Za týchto podmienok uvedené pripomienky neboli vzaté do úvahy a neboli pripojené do spisového materiálu vedeného
na Súdnom dvore.
Vo svojom rozsudku z 11. apríla 2000, Kaba (C‑356/98, Zb. s. I‑2623), tak ako bol opravený uznesením zo 4. mája 2001 (neuverejneným
v Zbierke), Súdny dvor rozhodol:
„Úprava členského štátu, ktorá ukladá manželom/manželkám migrujúcich pracovníkov, príslušníkov iných členských štátov, povinnosť
mať bydlisko počas štyroch rokov na území tohto členského štátu predtým, než budú môcť požiadať o povolenie na trvalý pobyt
na jeho území a mať právo na preskúmanie tejto žiadosti, zatiaľ čo táto úprava ukladá len povinnosť dvanásťmesačného pobytu
manželom/manželkám osôb usadených na tomto území, pričom sa na nich nevzťahuje žiadne obmedzenie obdobia, počas ktorého môžu
na ňom mať pobyt, nezakladá diskrimináciu v rozpore s článkom 7 odsek 2 nariadenia [?] č. 1612/68[?].“
V dôsledku tohto rozsudku pán Kaba pred Immigration Adjudicator zdôraznil, že prvé návrhy boli založené na zlom pochopení
skutkového stavu, tak ako bol opísaný v prvom uznesení o postúpení, a príslušného vnútroštátneho práva.
Pán Kaba totiž usudzuje, že v prvom rade Súdny dvor nesprávne posúdil povolenie na trvalý pobyt v Spojenom kráľovstve ako
podstatne istejšie alebo stabilnejšie ako status, ktorý majú príslušníci Spoločenstva v tomto členskom štáte. Táto kvalifikácia
mohla byť podľa Immigration Adjudicator ovplyvnená uvedenými návrhmi pána generálneho advokáta, ktorý vyložil pripomienky
vlády Spojeného kráľovstva v tom zmysle, že poskytovali odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania medzi osobou ako pán Kaba a manželom/manželkou
osoby „prítomnej a usadenej“ v Spojenom kráľovstve. No tieto pripomienky boli v skutočnosti založené na porovnateľnosti situácií.
Otázka odôvodnenia nebola počas konania pred Súdnym dvorom nastolená.
V druhom rade pán Kaba tvrdí, že generálny advokát rekvalifikoval skutkové okolnosti veci samej. Immigration Adjudicator sa
pripája k tejto argumentácii v tom zmysle, že podľa neho bola v prvom uznesení o postúpení jediným problematickým bodom rozdielnosť
dôb pobytu vyžadovaných pre dané dve kategórie dotknutých osôb.
Immigration Adjudicator zdôrazňuje, že ak k povoleniu na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva nemôže byť pripojená výslovná
podmienka týkajúca sa doby jeho platnosti, rovnako to musí byť aj v prípade práva na pobyt pracovníka, ktorý je príslušníkom
členského štátu. Domnieva sa okrem iného, že ak osoba, ktorá má povolenie na trvalý pobyt, opustí Spojené kráľovstvo, platnosť
povolenia zanikne na základe článku 3 ods. 4 Immigration Act z roku 1971 a musí získať nové povolenie na vstup, na ktoré sa
vzťahujú podmienky stanovené v bode 18 Immigration Rules. Uviedol tiež, že ako držitelia povolenia na trvalý pobyt v Spojenom
kráľovstve, tak aj pracovníci, ktorí sú príslušníkmi Spoločenstva, môžu byť vyhostení z tohto členského štátu z dôvodu verejného
poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia.
Pán Kaba sa okrem iného odvoláva na zaužívanú prax riaditeľstva štátnej príslušnosti Home Office (ministerstvo vnútra), ktoré
považuje príslušníkov členských štátov za usadených v Spojenom kráľovstve, čo zakladá doplňujúcu skutočnosť, ktorá smeruje
k preukázaniu toho, že manželia/manželky príslušníkov Spoločenstva sa nachádzajú v situácii porovnateľnej so situáciou manželov/manželiek
britských štátnych príslušníkov a osôb usadených v Spojenom kráľovstve. Pokiaľ ide o tento posledný bod, Immigration Adjudicator
sa ďalej nevyjadruje, keďže k tomuto nemá kompletné podklady.
Po tretie Immigration Adjudicator konštatuje, že generálny advokát prehlásil v bode 3 prvých návrhov, že EEA Order sa netýkal
britských príslušníkov alebo ich rodinných príslušníkov. No toto tvrdenie je nepresné v tom smere, že EEA Order sa uplatňuje
v súlade s rozsudkom zo 7. júla 1992, Singh (C‑370/90, Zb. s. I‑4265), na všetkých britských štátnych príslušníkov a ich rodinných
príslušníkov, ktorí sa vracajú do Spojeného kráľovstva po tom, ako v inom členskom štáte vykonávali svoje práva, ktoré im
vyplývajú zo zmluvy.
Za týchto podmienok si Immigration Adjudicator kladie otázku o zlučiteľnosti priebehu konania pred Súdnym dvorom s článkom
6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).
Z tohto pohľadu zdôrazňuje, že konanie pred Súdnym dvorom tvorí tiež neoddeliteľnú súčasť konania pred ním samým, a preto
je sám zodpovedný za akékoľvek porušenie uvedeného článku 6. V tomto ohľade odkazuje na uznesenie zo 4. februára 2000, Emesa
Sugar (C‑17/98, Zb. s. I‑665).
Immigration Adjudicator zaznamenal tiež určité pochybnosti týkajúce sa odpovede danej na prejudiciálne otázky v už citovanom
rozsudku Kaba.
Za týchto okolností sa Immigration Adjudicator rozhodol po druhýkrát prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
otázky:
„1.      a)     Aké mechanizmy majú k dispozícii vnútroštátny súdny orgán, alebo účastníci konania (pred vnútroštátnym súdnym orgánom, a pred
Súdnym dvorom) na zabezpečenie toho, aby bolo celé konanie v súlade s povinnosťami vyplývajúcimi [z] článku 6 EDĽP a aby sa
následne zabezpečilo to, že nepríde k porušeniu článku 6 EDĽP, za dodržiavanie ktorého zodpovedá so zreteľom na vnútroštátne
právo v oblasti ľudských práv alebo pred Európskym súdom pre ľudské práva?
b)      Bolo konanie, ktoré prebehlo v tomto prípade, v súlade s požiadavkami článku 6 EDĽP a, v prípade negatívnej odpovede, aké
dôsledky má táto situácia na platnosť prvého rozsudku?
2.      Immigration Adjudicator konštatujúc, že so žiadateľom na jednej strane a s manželom/manželkou osoby prítomnej a usadenej v Spojenom
kráľovstve na strane druhej sa zaobchádzalo (sa malo zaobchádzať) rozdielne v tom zmysle, že:
a)      žiadateľ/ka, ktorý vstúpil na územie Spojeného kráľovstva ako manžel/manželka občana Európskej únie, ktorý vykonáva svoje
práva voľného pohybu, sa musel/a nachádzať v Spojenom kráľovstve počas štyroch rokov predtým, ako mohol/la požiadať povolenie
na trvalý pobyt v Spojenom kráľovstve,
b)      kým manžel/manželka osoby prítomnej a usadenej v Spojenom kráľovstve (ktorá je buď britským príslušníkom alebo jej bol povolený
trvalý pobyt v Spojenom kráľovstve) by mala možnosť po jednom roku získať povolenie na trvalý pobyt v Spojenom kráľovstve;
vnútroštátnemu súdnemu orgánu nebol poskytnutý žiadny dôkaz (alebo argumentácia) týkajúce sa odôvodnenia tohto rozdielneho
zaobchádzania medzi žiadateľom a takýmto manželom/manželkou osoby prítomnej a usadenej, a to ani počas pojednávania, ktoré
viedlo k uzneseniu o postúpení z 25. septembra 1998, ani v rámci písomných alebo ústnych pripomienok uvedených odporcom pred
Súdnym dvorom alebo počas pojednávania, ktoré viedlo k tomuto uzneseniu o postúpení, a to napriek žiadosti Adjudicator o kompletnú
argumentáciu, Immigration Adjudicator kladie tieto otázky:
i)      Nech je odpoveď na prvú vyššie uvedenú otázku akákoľvek, musí byť rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom 11. apríla 2000 v tejto
veci (C‑356/98) vykladaný v tom zmysle, že sa vyslovuje, že za týchto okolností došlo k diskriminácii v rozpore s článkom
39 ES a/alebo článkom 7 odsek 2 nariadenia č. 1612/68?
ii)      Konštatuje po novom posúdení skutkových okolností, že došlo k diskriminácii v rozpore s článkom 39 ES a/alebo článkom 7 odsek
2 nariadenia č. 1612/68?“

O prejudiciálnych otázkach
Aby mohla byť vnútroštátnemu súdnemu orgánu daná potrebná odpoveď, je vhodné začať skúmaním druhej položenej otázky.

O druhej otázke
Druhou otázkou sa vnútroštátny súdny orgán v podstate pýta, či by odpoveď na prejudiciálne otázky daná Súdnym dvorom v už
citovanom rozsudku Kaba bola iná, ak by bol Súdny dvor vzal do úvahy to, že na jednej stane situácia vo vnútroštátnom práve
manžela/manželky migrujúceho pracovníka, štátneho príslušníka členského štátu iného ako Spojené kráľovstvo, a situácia manžela/manželky
osoby „prítomnej a usadenej“ v Spojenom kráľovstve sú porovnateľné vo všetkých bodoch okrem doby predchádzajúceho pobytu vyžadovanej
na účely udelenia povolenia na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva a že na druhej strane príslušné orgány Spojeného
kráľovstva neuviedli žiadny argument odôvodňujúci takéto rozdielne zaobchádzanie.
Na úvod je vhodné pripomenúť, že právna sila, ktorú má rozsudok vydaný v prejudiciálnej veci, nie je prekážkou toho, aby vnútroštátny
sudca, adresát tohto rozsudku, mohol považovať za nevyhnutné znova sa obrátiť na Súdny dvor predtým, než rozhodne spor vo
veci samej. Takýto postup môže byť odôvodnený tým, že vnútroštátny sudca narazí na ťažkosti s porozumením alebo pri aplikácii
rozsudku, ak kladie Súdnemu dvoru novú právnu otázku, alebo ešte ak mu predloží na zhodnotenie nové skutočnosti, ktoré môžu
viesť Súdny dvor k odlišnej odpovedi na otázku, ktorá už bola položená (uznesenie z 5. marca 1986, Wünsche, 69/85, Zb. s. 947,
bod 15).
Ďalej, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že keďže možnosť určiť otázky, ktoré položí, má výhradne vnútroštátny
sudca, potom účastníci konania nemôžu zmeniť ich obsah (rozsudky z 15. júna 1972, Grassi, 5/72, Zb. s. 443, bod 4, a z 21. marca
1996, Bruyère a i., C‑297/94, Zb. s. I‑1551, bod 19).
Z toho vyplýva, že Súdny dvor musí v zásade obmedziť svoje skúmanie na tie skutočnosti, ktoré mu podľa svojho rozhodnutia
predložil vnútroštátny súdny orgán. Pokiaľ ide o uplatňovanie príslušného vnútroštátneho práva, Súdny dvor sa preto musí pridŕžať
situácie, ktorú tento vnútroštátny súdny orgán považuje za preukázanú, a nie je viazaný hypotézami vyjadrenými jedným z účastníkov
konania vo veci samej, pričom vnútroštátny súdny orgán sa obmedzil len na ich zopakovanie bez toho, že by k nim zaujal stanovisko.
Pokiaľ ide o otázku, či sa manžel/manželka migrujúceho pracovníka, ktorý je príslušníkom členského štátu iného ako Spojené
kráľovstvo, nachádza v situácii vo všetkých bodoch porovnateľnej so situáciou manžela/manželky osoby „prítomnej a usadenej“
v Spojenom kráľovstve na účely udelenia povolenia na trvalý pobyt na jeho území, vnútroštátny súdny orgán uvádza, že podľa
jeho vlastného posúdenia sa tieto dve situácie líšia len odlišnými vyžadovanými dobami pobytu pre dve dotknuté kategórie osôb.
Je však vhodné upresniť, že otázka, či článok 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 bráni vnútroštátnej právnej úprave, pretože táto
vnútroštátna úprava je diskriminujúca, je otázkou výkladu práva Spoločenstva.
Preto aj otázka, či sa dve kategórie osôb nachádzajú v porovnateľnej situácii a musia preto požívať sociálne výhody za rovnakých
podmienok, je rovnako otázkou výkladu práva Spoločenstva.
Z toho vplýva, že tvrdenie vnútroštátneho súdu, podľa ktorého sa dve kategórie osôb nachádzajú v porovnateľnej situácii z pohľadu
vnútroštátneho práva, nemôže zabrániť Súdnemu dvoru, aby sa prípadne domnieval, že medzi týmito dvoma kategóriami osôb sú
rozdiely vzhľadom na právo Spoločenstva.
V prejednávanej veci Súdny dvor v bode 30 už citovaného rozsudku Kaba konštatoval, že za súčasného stavu práva Spoločenstva
právo príslušníkov jedného členského štátu na pobyt na území iného členského štátu nie je bezpodmienečné. Z tohto pohľadu
sa odvolal na jednej strane na ustanovenia v oblasti voľného pohybu osôb obsiahnuté v oddieli III tretej časti zmluvy a na
ustanovenia sekundárneho práva, ktoré ich vykonávajú, a na druhej strane na ustanovenia druhej časti zmluvy, najmä na článok
8 A Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 18 ES), ktoré popri priznaní práva na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov občanom
Únie výslovne odkazujú na medze a podmienky stanovené zmluvou a ustanoveniami, ktoré ju vykonávajú.
Pokiaľ ide presnejšie o situáciu migrujúceho pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, je na mieste dodať,
že jeho právo na pobyt nie je bezpodmienečné v tom zmysle, že je podriadené tomu, aby si zachoval status pracovníka alebo
prípadne osoby hľadajúcej zamestnanie (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 26. februára 1991, Antonissen, C‑292/89, Zb. s. I‑745),
okrem prípadu, ak mu toto právo vyplýva z iných ustanovení práva Spoločenstva.
Naopak, z informácií poskytnutých Súdnemu dvoru týkajúcich sa predmetnej vnútroštátnej úpravy veci samej vyplýva, že na osobu
„prítomnú a usadenú“ v Spojenom kráľovstve sa nevzťahuje žiadne obmedzenie týkajúce sa obdobia, počas ktorého môže mať pobyt
na území tohto členského štátu, a že počas svojho pobytu nemusí spĺňať žiadnu podmienku porovnateľnú s tými, ktoré upravujú
ustanovenia práva Spoločenstva uvedené v bode 46 tohto rozsudku.
Z toho vyplýva, že právo na pobyt, ktoré priznávajú posledné uvedené ustanovenia štátnym príslušníkom iných členských štátov,
nie je vo všetkých bodoch porovnateľné s tým, ktoré požíva osoba „prítomná a usadená“ v Spojenom kráľovstve na základe právnej
úpravy tohto členského štátu.
Keďže právo na pobyt týchto dvoch kategórií osôb nie je vo všetkých bodoch porovnateľné, rovnaká je aj situácia ich manželov/manželiek,
obzvlášť pokiaľ ide o otázku, aká je dĺžka doby pobytu, po uplynutí ktorej im môže byť priznané právo na trvalý pobyt na území
Spojeného kráľovstva.
Vnútroštátny súdny orgán sa však odvoláva na rôzne skutočnosti, na základe ktorých chce preukázať, že predmetné situácie sú
porovnateľné.
V prvom rade podotýka, že ani k povoleniu na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva, ani k právu na pobyt migrujúceho
pracovníka nie je pripojená výslovná podmienka týkajúca sa doby ich platnosti. V druhom rade by povolenie na trvalý pobyt
zaniklo, len čo by jeho držiteľ opustil Spojené kráľovstvo. V treťom rade by držitelia povolenia na trvalý pobyt v Spojenom
kráľovstve mohli byť, presne tak ako migrujúci pracovníci z iných členských štátov, vyhostení z dôvodov verejného poriadku,
verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia. V štvrtom rade sa EEA Order uplatňuje nielen na príslušníkov členských štátov
iných ako Spojené kráľovstvo, ale rovnako aj na britských príslušníkov a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa vracajú do Spojeného
kráľovstva po tom, ako v inom členskom štáte vykonávali svoje práva, ktoré im vyplývajú zo zmluvy.
Je potrebné konštatovať, že žiadna z týchto skutočností nevyvracia opodstatnenosť výkladu, podľa ktorého dané situácie nie
sú vo všetkých bodoch porovnateľné, keďže migrujúci pracovník, štátny príslušník členského štátu iného ako Spojené kráľovstvo,
musí naďalej spĺňať určité podmienky, aby si zachoval svoje právo na pobyt, pričom tieto nie sú vyžadované od osoby „prítomnej
a usadenej“ v Spojenom kráľovstve.
Z tohto hľadiska pritom nie je podstatná ani skutočnosť, že tieto podmienky nepozostávajú z výslovného obmedzenia trvania
pobytu v čase, ani skutočnosť, že povolenie na trvalý pobyt môže za určitých okolností prestať byť účinné. Okolnosť, že EEA
Order sa môže uplatniť aj na britských príslušníkov, je tiež z tohto hľadiska irelevantná.
Nakoniec z uvedeného vyplýva, že úvaha, ktorú sledoval Súdny dvor vo svojom už citovanom rozsudku Kaba, je založená na nemožnosti
porovnateľnosti predmetných situácií, a nie na odôvodnení rozdielneho zaobchádzania medzi manželom/manželkou migrujúceho pracovníka,
štátneho príslušníka členského štátu iného ako Spojené kráľovstvo, a manželom/manželkou osoby „prítomnej a usadenej“ v Spojenom
kráľovstve, keďže situácie upravené článkami 255 a 287 Immigration Rules nie sú porovnateľné.
Preto treba na druhú otázku odpovedať tak, že odpoveď daná Súdnym dvorom na prejudiciálne otázky v jeho už citovanom rozsudku
Kaba by nebola iná, keby bol Súdny dvor prihliadol na to, že vo vnútroštátnom práve sú podľa vnútroštátneho súdneho orgánu
situácia manžela/manželky migrujúceho pracovníka, štátneho príslušníka členského štátu iného ako Spojené kráľovstvo, a situácia
manžela/manželky osoby „prítomnej a usadenej“ v Spojenom kráľovstve porovnateľné vo všetkých bodoch okrem doby predchádzajúceho
pobytu vyžadovanej na účely udelenia povolenia na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva. Z dôvodu nemožnosti porovnateľnosti
situácií v práve Spoločenstva je otázka, či môže byť takéto rozdielne zaobchádzanie odôvodnené, z tohto hľadiska irelevantná.

O prvej otázke
Tým, že Súdny dvor preskúmal druhú položenú otázku, odpovedal zároveň aj na pochybnosti, ktoré viedli vnútroštátny súdny orgán
k položeniu novej prejudiciálnej otázky.
Za týchto podmienok nie je potrebné odpovedať na prvú otázku.

O trovách
Trovy konania, ktoré vznikli vláde Spojeného kráľovstva a holandskej vláde, ako aj Komisii, ktoré predložili pripomienky Súdnemu
dvoru, nemôžu byť nahradené. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR
o otázkach, ktoré mu predložil Immigration Adjudicator uznesením z 19. decembra 2000, rozhodol takto:
Odpoveď, ktorú dal Súdny dvor na prejudiciálne otázky vo svojom rozsudku z 11. apríla 2000, Kaba (C‑356/98), by nebola iná,
keby bol Súdny dvor prihliadol na to, že vo vnútroštátnom práve sú podľa vnútroštátneho súdneho orgánu situácia manžela/manželky
migrujúceho pracovníka, štátneho príslušníka členského štátu iného ako Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a severného Írska,
a situácia manžela/manželky osoby „prítomnej a usadenej“ v Spojenom kráľovstve porovnateľné vo všetkých bodoch okrem doby
predchádzajúceho pobytu vyžadovanej na účely udelenia povolenia na trvalý pobyt na území Spojeného kráľovstva. Z dôvodu nemožnosti
porovnateľnosti situácií v práve Spoločenstva je otázka, či môže byť takéto rozdielne zaobchádzanie odôvodnené, z tohto hľadiska
irelevantná.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Edward
Jann
Macken
Colneric
von Bahr

Cunha Rodrigues
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. marca 2003.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: angličtina.