CELEX: 62007CJ0198
Odvolanie
Správa o služobnom postupe
Žaloba o neplatnosť
Záujem na konaní
Úradník postihnutý úplnou trvalou invaliditou

Pán Gordon vo svojom odvolaní navrhuje zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev zo 7. februára 2007, Gordon/Komisia (T-175/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, ďalej len „napadnutý rozsudok“), v ktorom tento súd jednak rozhodol o zastavení konania týkajúceho sa žaloby o neplatnosť podanej odvolateľom proti rozhodnutiu Komisie Európskych spoločenstiev z 11. decembra 2003 (ďalej len „sporné rozhodnutie“), ktorým sa zamieta sťažnosť proti rozhodnutiu z 28. apríla 2003potvrdzujúcemu správu o služobnom postupe (ďalej len „SSP“) odvolateľa za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002 z dôvodu neexistencie záujmu na konaní, a jednak zamietol návrh odvolateľa na náhradu škody, ktorú utrpel, ako neprípustný.
Právny rámec
Ustanovenia o hodnotení úradníkov
Podľa článku 43 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev v jeho znení platnom v čase sporných okolností (ďalej len „služobný poriadok“) spôsobilosť, výkonnosť a správanie v službe každého úradníka, s výnimkou úradníkov v platových triedach A 1 a A 2, sú predmetom pravidelnej správy vypracovanej aspoň raz za dva roky za podmienok stanovených každou inštitúciou podľa ustanovení článku 110 služobného poriadku.
Dňa 26. apríla 2002 prijala Komisia rozhodnutie o všeobecných vykonávacích ustanoveniach článku 43 služobného poriadku (ďalej len „všeobecné vykonávacie ustanovenia“) a rozhodnutie o všeobecných vykonávacích ustanoveniach článku 45 služobného poriadku. Takto bol zavedený nový systém hodnotenia. Podľa prechodného ustanovenia v článku 4 ods. 1 týchto ustanovení prvé hodnotené obdobie vykonané podľa nového systému pokrývalo interval od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002.
Podľa článku 5 ods. 3 všeobecných vykonávacích ustanovení článku 45 služobného poriadku je úradník v zásade povýšený vtedy, keď súčet zásluhových bodov zodpovedajúcich hodnoteniu vyplývajúcemu zo SSP a z prednostných bodov pridelených podľa článkov 6, 7 a 9 týchto ustanovení a zhromaždených počas jedného alebo viacerých hodnotených období prekročí „hranicu povýšenia“.
Postup hodnotenia úradníkov, vytvorenie SSP, ako aj jej napadnutie sú upravené najmä v článkoch 7 a 8 všeobecných vykonávacích ustanovení.
Článok 7 ods. 2 týchto ustanovení uvádza, že „pri príležitosti formálneho stretnutia s úradníkom na konci hodnoteného obdobia hodnotiteľ preskúma výkonnosť, spôsobilosť, ktorú preukázal, a správanie v službe; diskutuje s ním o jeho potrebách v oblasti vzdelávania a o ďalšom vývoji jeho služobného postupu… Toto formálne uskutočnenie rozhovoru predstavuje základnú úlohu hodnotiteľa“ [
neoficiálny preklad
].
Podľa článku 7 ods. 5 týchto ustanovení, „ak úradník nie je spokojný s obsahom správy, okamžite o tom informuje hodnotiteľa a v časti správy určenej na ‚komentár‘ uvedie svoje želanie stretnúť sa s overovateľom, pričom poukáže na dôvody svojej žiadosti. Overovateľ zorganizuje v rámci lehoty 5 pracovných dní rozhovor s dotknutou osobou, s cieľom dosiahnuť dohodu, pričom po jeho ukončení overovateľ buď správu zmení, alebo ju potvrdí a následne ju opäť zašle dotknutej osobe. Tá v lehote 5 pracovných dní správu podpíše/parafuje na znak súhlasu a odovzdá ju hodnotiteľovi, ktorý je okamžite podpíše/parafuje…“ [
neoficiálny preklad
].
Odsek 6 uvedeného článku 7 spresňuje, že „ak úradník nie je spokojný s rozhodnutím overovateľa, môže ho v lehote 5 pracovných dní požiadať, aby vec predložil spoločnému hodnotiacemu výboru uvedenému v článku 8“ [
neoficiálny preklad
].
Článok 8 ods. 5 všeobecných vykonávacích ustanovení uvádza, že „hoci výbor nemôže nahrádzať hodnotiteľov pri posúdení práce dotknutej osoby, ubezpečí sa, že správa bola vypracovaná spravodlivo, objektívne a v súlade s normami riadneho hodnotenia. Overí tiež, či boli dodržané postupy (pokiaľ ide o rozhovor/rozhovory, lehoty atď.). V tejto súvislosti uskutoční debaty, ktoré pokladá za užitočné“ [
neoficiálny preklad
].
Článok 8 ods. 7 týchto ustanovení stanovuje, že „stanovisko hodnotiaceho výboru oznámené úradníkovi, ako aj hodnotiteľovi a overovateľovi sa zašle revíznemu hodnotiteľovi. V rámci lehoty 3 pracovných dní revízny hodnotiteľ správu pred jej zaslaním dotknutej osobe buď potvrdí, alebo zmení. Keď sa revízny hodnotiteľ odchýli od odporúčaní uvedených v stanovisku spoločného hodnotiaceho výboru, je povinný svoje rozhodnutie odôvodniť. Kópia správy sa zašle spoločnému hodnotiacemu výboru. Správa sa tým považuje za definitívnu“ [
neoficiálny preklad
].
Ustanovenia o úradníkoch uznaných za invalidných
Článok 53 služobného poriadku znie:
„Ak posudková komisia zistí, že na úradníka sa uplatňujú ustanovenia článku 78, tento úradník automaticky odíde do dôchodku v posledný deň mesiaca, v ktorom menovací orgán uzná jeho trvalú neschopnosť plniť si svoje povinnosti.“
Článok 78 služobného poriadku stanovuje:
„Úradník má spôsobom uvedeným v článkoch 13 až 16 prílohy VIII nárok na invalidný dôchodok v prípade úplnej trvalej invalidity, ktorá mu bráni v plnení povinností zodpovedajúcich pracovnému miestu v jeho profesijnej kategórii.
…“
Príloha VIII služobného poriadku stanovuje systém dôchodkového zabezpečenia. Články 13 až 16 v kapitole 3 s názvom „Invalidný dôchodok“ znejú takto:
„
Článok 13
Pokiaľ článok 1 ods. 1 neustanovuje inak, úradník, ktorý nedovŕšil 65 rokov veku, ktorý kedykoľvek počas obdobia, v ktorom získaval práva na dôchodok, je uznaný posudkovou komisiou za osobu trpiacu úplnou trvalou invaliditou, ktorá mu bráni v plnení povinností zodpovedajúcich pracovnému miestu v jeho profesijnej kategórii, a ktorý musí z týchto dôvodov prerušiť svoju službu v Spoločenstvách, má počas trvania tejto práceneschopnosti nárok na invalidný dôchodok, uvedený v článku 78 služobného poriadku. Invalidný dôchodok a starobný dôchodok sa nevyplácajú súbežne.
Článok 14
Nárok na platbu invalidného dôchodku vznikne od prvého dňa kalendárneho mesiaca nasledujúceho po odchode úradníka do dôchodku podľa článku 53 služobného poriadku.
Ak bývalý úradník prestane spĺňať požiadavky pre platbu dôchodku, musí byť opätovne dosadený na prvé pracovné miesto zodpovedajúce jeho profesijnej kategórii, ktoré sa uvoľní v jeho kategórii alebo službe, ak spĺňa požiadavky na toto miesto. Ak odmietne ponúknuté miesto, zachová si právo na opätovné dosadenie, keď sa uvoľní ďalšie pracovné miesto zodpovedajúce jeho profesijnej kategórii, v jeho kategórii alebo službe za rovnakých podmienok; ak odmietne druhý raz, môžu ho požiadať, aby odstúpil z funkcie; v tom prípade sa uplatnia ustanovenia článku 16 prílohy VIII.
Ak bývalý úradník poberajúci invalidný dôchodok zomrie, nárok na dôchodok zanikne po uplynutí kalendárneho mesiaca, počas ktorého zomrel.
Článok 15
Kým bývalý úradník poberajúci invalidný dôchodok nedovŕši vek 60 rokov, inštitúcia ho môže pravidelne podrobovať lekárskym vyšetreniam, aby zistila, či ešte spĺňa požiadavky pre platbu dôchodku.
Článok 16
Ak bývalý úradník, ktorý čerpal invalidný dôchodok, bude opätovne dosadený na pracovné miesto vo svojej inštitúcii alebo v inej inštitúcii Spoločenstiev, obdobie, počas ktorého dostával invalidný dôchodok, sa vezme do úvahy na účely výpočtu jeho starobného dôchodku, bez platby nedoplatkov na príspevkoch zo strany úradníka.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Relevantné okolnosti sú v napadnutom rozsudku opísané v bodoch 7 až 12 týmto spôsobom:
„7
Žalobca bol v čase podania žaloby úradníkom platovej triedy LA 5 prideleným ku generálnemu riaditeľstvu (GR) Komisie ‚Preklad‘.
Večer 11. marca 2003 bola žalobcovi odovzdaná SSP, ktorá sa na neho vzťahovala za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002. Ráno 12. marca 2003 oznámil overovateľovi svoje želanie stretnúť sa s ním v zmysle článku 7 ods. 5 [všeobecných vykonávacích ustanovení]. V ten istý deň si počnúc popoludním vzal na dva a pol dňa dovolenku. Overovateľ v rovnaký deň uvedenú SSP potvrdil, pričom v nej uviedol poznámku, že ‚nebolo možné zorganizovať [stretnutie požadované žalobcom], keďže dotknutá osoba si vzala od popoludnia 12. [marca] 2003 dovolenku‘.
Žalobca sa 25. marca 2003 stretol s overovateľom. V rovnaký deň a na návrh žalobcu bola vec predložená spoločnému hodnotiacemu výboru. Tento výbor predniesol 11. apríla 2003 svoje stanovisko. V ňom ‚[spoločný hodnotiaci výbor] konštatuje, že formálny rozhovor sa neuskutočnil, [a] preto odporúča revíznemu hodnotiteľovi, aby overovateľa požiadal o jeho uskutočnenie‘. Žalobca sa s overovateľom stretol ešte 14. apríla 2003.
Dňa 25. apríla 2003 sa medzi žalobcom a revíznym hodnotiteľom uskutočnilo stretnutie. Revízny hodnotiteľ prijal svoje rozhodnutie 28. apríla 2003. Potvrdil dotknutú SSP a uviedol jednak, že ‚bolo spresnené, že [žalobca] požiadal o formálny rozhovor 12. marca [2003], ale tento rozhovor sa neuskutočnil z dôvodu dovolenky, o ktorú dotknutá osoba požiadala… a vzhľadom na pôvodný termín uzavretia hodnoteného obdobia (15. marca 2003)‘, a jednak, že ‚následne sa uskutočnili dve stretnutia s overovateľom, a to 25. marca 2003 a 14. apríla 2003‘. V zázname z rovnakého dňa revízny hodnotiteľ oznámil svoje rozhodnutie predsedovi [spoločného hodnotiaceho výboru]. V uvedenom zázname poukázal na dôvody, pre ktoré sa formálny rozhovor, o ktorý žalobca žiadal, nemohol uskutočniť, a dodal, že ‚poznámky overovateľa boli formulované… pri zohľadnení týchto skutočností, dôvodov uvedených dotknutou osobou a po vypočutí priameho nadriadeného‘. Okrem toho uviedol, že ‚boli zorganizované dve formálne stretnutia s overovateľom, a to 25. marca 2003… a 14. apríla 2003‘.
Žalobca podal 25. júla 2003 proti rozhodnutiu z 28. apríla 2003 potvrdzujúceho SSP, ktorá sa na neho vzťahuje, sťažnosť podľa článku 90 služobného poriadku. Táto sťažnosť bola [menovacím orgánom] zamietnutá [sporným rozhodnutím], ktoré bolo žalobcovi oznámené 2. februára 2004…
Po tom, ako posudková komisia vo svojich návrhoch z 1. februára 2005 konštatovala, že žalobca je ‚postihnutý úplnou trvalou invaliditou, ktorá mu bráni v plnení povinností zodpovedajúcich pracovnému miestu v jeho platovej triede‘, menovací orgán rozhodnutím z 15. februára 2005 rozhodol, že žalobca ‚odíde do dôchodku a získa nárok na invalidný dôchodok stanovený v súlade s ustanoveniami článku 78 [tretieho] odseku… služobného poriadku‘. Toto rozhodnutie nadobudlo účinnosť 28. februára 2005.“
Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 7. mája 2004 podal odvolateľ žalobu o neplatnosť proti spornému rozhodnutiu a návrh na náhradu škody.
Komisia podala 1. marca 2005 návrh na zastavenie konania týkajúceho sa žaloby odvolateľa o neplatnosť z dôvodu jeho odchodu do dôchodku, pričom tvrdila, že úradník, ktorý odišiel do dôchodku z dôvodu stavu úplnej trvalej invalidity, nemá záujem na konaní namierenom proti SSP, ktorá sa na neho vzťahuje, keďže podľa judikatúry jediným účelom tejto správy je slúžiť ako základ na budúce rozhodnutia týkajúce sa jeho služobného postupu. Komisia tiež napadla prípustnosť návrhu na náhradu škody. Uznesením Súdu prvého stupňa z 10. júna 2005 bolo konanie o návrhu na zastavenie konania spojené s konaním vo veci samej, pričom o trovách konania sa rozhodne v konaní vo veci samej.
V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol o žalobe o neplatnosť sporného rozhodnutia, ako aj o návrhu odvolateľa na náhradu škody a napokon o opatreniach na zabezpečenie priebehu konania, o ktoré odvolateľ požiadal.
Rozhodnutie Súdu prvého stupňa o žalobe o neplatnosť
Súd prvého stupňa rozhodol, že konanie o žalobe o neplatnosť je potrebné zastaviť, a to z týchto dôvodov uvedených v bodoch 27 až 39 napadnutého rozsudku:
„27
V prvom rade treba pripomenúť, že hoci záujem na konaní, od ktorého závisí prípustnosť žaloby, sa posudzuje v čase jej podania (rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1963, Forges de Clabecq/Vysoký úrad,
14/63, Zb. s. 719
, 748, a uznesenie [Súdu prvého stupňa z 30. novembra 1998], N/Komisia, [
T-97/94, Zb. VS s. I-A-621 a II-1879
,] bod 23), nemôže to brániť Súdu prvého stupňa, aby zastavil konanie o žalobe v prípade, keď žalobca, ktorý pôvodne mal záujem na konaní, stratil akýkoľvek osobný záujem na zrušení [sporného] rozhodnutia v dôsledku udalosti, ktorá nastala po podaní žaloby. Aby totiž žalobca mohol pokračovať v konaní o žalobe smerujúcej k zrušeniu rozhodnutia, treba, aby si zachovával osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia (rozsudky Súdu prvého stupňa z 24. apríla 2001, Torre a i./Komisia,
T-159/98, Zb. VS s. I-A-83 a II-395
, bod 30; z 31. mája 2005, Dionyssopoulou/Rada,
T-105/03, [Zb. VS s. I-A-137 a II-621
,] bod 18, a z 8. decembra 2005, Rounis/Komisia,
T-274/04, [Zb. VS s. I-A-407 a II-1849
,] body 21 a 22). Navyše podľa ustálenej judikatúry musí žalobca odôvodniť vzniknutý a trvajúci záujem na zrušení napadnutého aktu, takže ak sa záujem, na ktorý sa odvoláva, týka budúcej právnej situácie, musí preukázať, že narušenie tejto situácie sa už javí isté (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. septembra 1992, NBV a NVB/Komisia,
T-138/89, Zb. s. II-2181
, bod 33; zo 14. apríla 2005, Sniace/Komisia,
T-141/03, Zb. s. II-1197
, bod 26, a uznesenie Súdu prvého stupňa zo 17. októbra 2005, First Data a i./Komisia,
T-28/02, [Zb. s. II-4119
,] body 42 a 43).
V druhom rade, pokiaľ ide o žalobu smerujúcu k zrušeniu SSP, treba pripomenúť, že SSP je interným dokumentom, ktorého prvoradou úlohou je zabezpečiť správnemu orgánu pravidelnú informáciu o tom, ako jeho úradníci vykonávajú svoju službu (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 3. júla 1980, Grassi/Rada,
6/79 a 97/79, Zb. s. 2141
, bod 20, a Súdu prvého stupňa z 28. mája 1997, Burban/Parlament,
T-59/96, Zb. VS s. I-A-109 a II-331
, bod 73), a ktorý teda z hľadiska úradníka zohráva dôležitú úlohu v jeho služobnom postupe, najmä pokiaľ ide o preloženie a povýšenie. Z toho vyplýva, že SSP sa v zásade dotýka záujmu hodnotenej osoby iba vtedy, pokiaľ má táto osoba pred sebou ešte služobný postup, čiže do definitívneho ukončenia výkonu služby. V dôsledku toho po tomto ukončení úradník nemá záujem na podaní alebo na pokračovaní v konaní o žalobe proti svojej SSP, okrem prípadu, ak preukáže existenciu osobitnej okolnosti odôvodňujúcej osobný a trvajúci záujem na požadovanom zrušení (pozri v tomto zmysle uznesenie N/Komisia, už citované, bod 26, a rozsudok Dionyssopoulou/Rada, už citovaný, bod 20).
V tomto prípade Komisia tvrdí, že keďže žalobca odišiel do dôchodku podľa článku 78 služobného poriadku z dôvodu úplnej trvalej invalidity, definitívne ukončil výkon svojej služby a v súlade s vyššie uvedenou judikatúrou stratil záujem na konaní o svojej žalobe. Žalobca sa však domnieva, že uvedená judikatúra sa v tomto prípade neuplatní z dvoch dôvodov. Po prvé v tomto prípade nejde o definitívne ukončenie výkonu služby, keďže v súlade s článkom 14 prílohy VIII služobného poriadku žalobca môže byť opätovne dosadený do služby, len čo mu to umožní jeho zdravotný stav. Po druhé jeho odchod do dôchodku bol povinný a došlo k nemu po podaní prejednávanej žaloby. Žalobca sa domnieva, že za týchto okolností musí jeho právo na súdnu ochranu prevážiť nad inými hľadiskami a musí mu umožniť získať rozsudok o zákonnosti napadnutej SSP. V dôsledku toho si myslí, že ešte stále má osobný a trvajúci záujem na zrušení uvedenej SSP.
Pokiaľ ide po prvé o otázku definitívnej povahy ukončenia výkonu služby v prípade odchodu do dôchodku z dôvodu úplnej trvalej invalidity, treba uviesť, že hoci článok 14 prílohy VIII služobného poriadku ráta s možnosťou opätovného dosadenia úradníka, ktorému bol priznaný invalidný dôchodok, úplná trvalá invalidita bola koncipovaná zákonodarcom ako ukončenie služobného postupu dotknutého úradníka. Článok 53 služobného poriadku stanovuje, že ‚ak posudková komisia zistí, že na úradníka sa uplatňujú ustanovenia článku 78, tento úradník automaticky odíde do dôchodku v posledný deň mesiaca, v ktorom menovací orgán uzná jeho trvalú neschopnosť plniť si svoje povinnosti‘ [
neoficiálny preklad
]. Článok 47 služobného poriadku zase zaraďuje každý odchod do dôchodku, vrátane toho, ktorý vyplýva z úplnej trvalej invalidity, medzi dôvody definitívneho ukončenia výkonu služby. Zákonodarca tak vníma uvedenú invaliditu, pokiaľ ide o definitívnu alebo nedefinitívnu povahu ukončenia výkonu služby, ktoré so sebou prináša, rovnako ako ostatné spôsoby ukončenia výkonu služby, ktorých definitívna povaha nevyvoláva pochybnosť, ako je napríklad odstúpenie z funkcie, prepustenie pre nespôsobilosť alebo odvolanie z funkcie.
Z toho vyplýva, že v systéme služobného poriadku sa odchod do dôchodku z dôvodu úplnej trvalej invalidity v zmysle článkov 53 a 78 v zásade považuje za ukončenie služobného postupu úradníka. Líši sa tak od nemocenskej dovolenky upravenej v článku 59 služobného poriadku, ktorá neovplyvňuje priebeh služobného postupu úradníka, ktorý si dočasne nemôže plniť svoje povinnosti.
Súd prvého stupňa sa teda domnieva, že v súlade s vyššie uvedenou judikatúrou odchod žalobcu do dôchodku podľa článku 78 služobného poriadku ovplyvňuje jeho záujem na zrušení napadnutej SSP, keďže jeho služobný postup v rámci jeho inštitúcie bol v zásade definitívne prerušený.
Tento záver nevyvracia tvrdenie žalobcu založené na prípadnom opätovnom dosadení do služby podľa článku 14 prílohy VIII služobného poriadku. Treba totiž pripomenúť, že žalobca musí odôvodniť vzniknutý a trvajúci záujem na zrušení napadnutého aktu, a že ak sa záujem, na ktorý sa odvoláva, týka budúcej právnej situácie, musí preukázať, že narušenie tejto situácie sa už javí isté. Treba však uviesť, že opätovné dosadenie žalobcu do služby Komisie je iba možnou udalosťou, ktorej uskutočnenie je v súčasnosti iba neisté. Ide tak len o hypotetický záujem, ktorý nepostačuje na konštatovanie, že právna situácia žalobcu je ovplyvnená tým, že nedôjde k zrušeniu napadnutej SSP (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 21. januára 1987, Stroghili/Dvor audítorov,
204/85, Zb. s. 389
, bod 11).
Pokiaľ ide po druhé o skutočnosť, že odchod žalobcu do dôchodku bol povinný a že k nemu došlo po podaní prejednávanej žaloby, treba v prvom rade uviesť, že Súd prvého stupňa už mal príležitosť rozhodnúť, že úradník, ktorý ukončil výkon svojej služby z dôvodu prepustenia pre nespôsobilosť alebo odvolania z funkcie, ktoré sa stali po podaní súdnej žaloby definitívnymi, nemá záujem na zrušení svojho hodnotenia (uznesenie N/Komisia, už citované, bod 27, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. februára 2006, V/Komisia,
T-200/03 a T-313/03, [Zb. VS s. I-A-2-00015
a
II-A-2-00057
,] bod 184). Z judikatúry tak vyplýva, že dobrovoľná alebo nedobrovoľná povaha ukončenia výkonu služby je pri posúdení existencie záujmu na konaní irelevantná. V druhom rade, pokiaľ ide o čas odchodu do dôchodku vo vzťahu k dátumu podania žaloby, je namieste pripomenúť, že z judikatúry uvedenej v bode 27 vyššie vyplýva, že skutočnosť, že k zániku záujmu na konaní došlo po podaní žaloby, nemôže zabrániť Súdu prvého stupňa, aby zastavil konanie o žalobe (rozsudky [Súdu prvého stupňa z 13. decembra 1990], Moritz/Komisia, [
T-20/89, Zb. s. II-769
,] bod 16, a rozsudky Dionyssopoulou/Rada, už citovaný, bod 18, a Rounis/Komisia, už citovaný, bod 21).
S prihliadnutím na uvedené je namieste konštatovať, že zmena napadnutej SSP, ktorú požaduje žalobca, nemá v zásade žiadny dosah na jeho služobný postup, ktorý sa 28. februára 2005 skončil. Je teda povinnosťou žalobcu preukázať existenciu osobitnej okolnosti odôvodňujúcej zachovanie osobného a trvajúceho záujmu na podaní žaloby o neplatnosť (uznesenie N/Komisia, už citované, body 26 a 27).
Treba uviesť, že žalobca pri spochybňovaní definitívnej povahy ukončenia výkonu služby neuvádza žiadnu osobitnú okolnosť v zmysle už citovaného uznesenia N/Komisia. Naopak, tvrdí, že jeho záujem požadovať zrušenie napadnutej SSP treba uznať preto, aby bolo garantované dodržanie jeho práva na účinnú súdnu ochranu.
V tejto súvislosti stačí uviesť, že právo na účinnú súdnu ochranu zahŕňa právo predložiť súdu iba tie akty inštitúcií Spoločenstva, ktoré tým, že sa dotýkajú záujmov žalobcu, spôsobujú mu ujmu (pozri v tomto zmysle uznesenia Súdneho dvora z 1. októbra 2004, Pérez Escolar/Komisia, C-379/03 P, … body 41 a 42, a Súdu prvého stupňa z 2. júna 2003, Forum 187/Komisia,
T-276/02, Zb. s. II-2075
, bod 50). V tomto prípade však treba konštatovať, že z dôvodu žalobcovho odchodu do dôchodku mu ani napadnuté rozhodnutie, ani napadnutá SSP v súčasnosti nespôsobujú ujmu, a to až dovtedy, kým nie je opätovne dosadený do služby. Z toho vyplýva, že bez toho, aby bolo potrebné v tomto štádiu rozhodnúť o relevancii tvrdenia žalobcu, ak by bolo uplatnené na podporu eventuálnej žaloby v prípade opätovného dosadenia žalobcu do služby, sa treba domnievať, že právo na účinnú súdnu ochranu mu nemôže priznávať právo, aby Súd prvého stupňa rozhodol o prejednávanom návrhu na zrušenie.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobca nepredložil dôkaz vzniknutého a trvajúceho záujmu na konaní. Je teda namieste zastaviť konanie o návrhoch na zrušenie spornej SSP.
Pokiaľ ide o návrhy smerujúce k tomu, aby Súd prvého stupňa vyslovil nezákonnosť všeobecných vykonávacích ustanovení a sprievodcu na prechodné obdobie, alebo v súčasnosti účinných ustanovení, treba poznamenať, ako to uvádza samotný žalobca, že tieto návrhy sú námietkami nezákonnosti vznesenými v rámci návrhu na zrušenie. Z tohto dôvodu netreba v tejto súvislosti rozhodnúť.“
Rozhodnutie Súdu prvého stupňa o návrhu na náhradu škody
Súd prvého stupňa zamietol návrh na náhradu škody ako neprípustný z nasledujúcich dôvodov uvedených v bodoch 42 až 45 napadnutého rozsudku:
„42
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 21 Štatútu Súdneho dvora, ktorý sa na základe článku 53 prvého odseku tohto štatútu uplatní na konanie pred Súdom prvého stupňa, a článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa musí každá žaloba obsahovať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená. Na splnenie týchto požiadaviek musí žaloba o náhradu škody údajne spôsobenej inštitúciou Spoločenstva obsahovať skutočnosti, ktoré umožňujú identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, pre ktoré sa domnieva, že existuje príčinná súvislosť medzi konaním a ujmou, ktorú, ako tvrdí, utrpel, ako aj povahu a rozsah tejto ujmy. Naopak, návrh smerujúci k získaniu ľubovoľného odškodnenia nie je dostatočne presný, a treba ho preto považovať za neprípustný (rozsudok Súdneho dvora z 2. decembra 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Rada,
5/71, Zb. s. 975
, bod 9, uznesenia Súdu prvého stupňa z 1. júla 1994, Osório/Komisia,
T-505/93, Zb. VS s. I-A-179 a II-581
, bod 33, a [z 15. februára 1995,] Moat/Komisia, [
T-112/94, Zb. VS s. I-A-37 a II-135
,] bod 32).
V tomto prípade sa žalobca obmedzil na to, že požaduje odškodnenie ako náhradu ujmy spôsobenej jeho služobnému postupu, jeho zdraviu a jeho spokojnosti bez toho, aby vyčíslil jej sumu, a bez toho, aby s dostatočnou presnosťou uviedol skutočnosti umožňujúce určiť jej rozsah. Jeho žaloba totiž v tejto súvislosti neobsahuje iné spresnenia okrem toho, že ‚zjavne nesprávne posúdenie a zneužitie právomoci, ktorých sa dopustil overovateľ, vážne poškodili perspektívy služobného postupu žalobcu‘ a že ‚táto situácia poškodila jeho duševný stav a zdravie, čo je ujma, ktorú treba pridať k ujme spôsobenej jeho perspektívam služobného postupu‘.
Aj keď Súd prvého stupňa už uznal, že za osobitných okolností nie je nevyhnutné spresniť v žalobe presný rozsah ujmy a vyčísliť sumu požadovanej náhrady (rozsudky Súdu prvého stupňa z 10. júla 1990, Automec/Komisia,
T-64/89, Zb. s. II-367
, body 75 až 77, a z 20. septembra 1990, Hanning/Parlament,
T-37/89, Zb. s. II-463
, bod 82), v tomto prípade treba uviesť, že žalobca ani nepreukázal, ani netvrdil existenciu takýchto okolností (pozri v tomto zmysle uznesenia Osório/Komisia, už citované, bod 35, a Moat/Komisia, už citované, bod 37).
Pokiaľ ide o nemajetkovú ujmu, treba navyše zdôrazniť, že okrem toho, že vôbec neexistuje odhad tejto ujmy, žalobca Súdu prvého stupňa ani neumožnil posúdiť jej rozsah a povahu. Bez ohľadu na to, či sa odškodnenie nemajetkovej ujmy požaduje v symbolickej výške, alebo na účely získania skutočného odškodnenia, je povinnosťou žalobcu, aby spresnil povahu údajnej nemajetkovej ujmy so zreteľom na konanie vytýkané Komisii a ďalej aby spresnil, hoci iba približne, odhad celej tejto ujmy (uznesenie Moat/Komisia, už citované, bod 38, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. januára 1998, Affatato/Komisia,
T-157/96, Zb. VS s. I-A-41 a II-97
, bod 38).“
Rozhodnutie Súdu prvého stupňa v súvislosti s návrhom na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania podaným odvolateľom
Súd prvého stupňa usúdil, že žiadosť odvolateľa, aby mu Komisia predložila rôzne dokumenty, a to zápisnicu zo zasadnutí spoločného hodnotiaceho výboru, dve najpriaznivejšie a dve najmenej priaznivé SSP vzťahujúce sa na úradníkov jeho oddelenia za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002, ako aj dokument týkajúci sa oficiálnych kvantitatívnych noriem prekladacích oddelení na uvedené obdobie, nemá pre vyriešenie sporu žiaden význam, a preto sa musí zamietnuť.
Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok a rozhodol vo veci samej,
—
potvrdil vlastný záujem odvolateľa, pokiaľ ide o jeho SSP, a to nezávisle od záujmu správneho orgánu v tejto súvislosti,
—
uznal, že invalidita je stav, ktorý je vo svojej podstate napraviteľný, a že lekárska služba Komisie ju má za takú považovať a takto s ňou zaobchádzať,
—
priznal odvolateľovi právo na súdnu ochranu v súvislosti s jeho SSP,
—
vyhovel jeho návrhu na náhradu škody a v tejto súvislosti mu priznal 1,5 milióna eur,
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje odvolanie zamietnuť a zaviazať odvolateľa na náhradu všetkých trov konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania uvádza odvolateľ štyri dôvody. Prvé tri odvolacie dôvody sa vzťahujú na rozhodnutie Súdu prvého stupňa týkajúce sa žaloby o neplatnosť, štvrtý odvolací dôvod sa vzťahuje na rozhodnutie Súdu prvého stupňa týkajúce sa návrhu na náhradu škody.
O odvolacích dôvodoch týkajúcich sa rozhodnutia Súdu prvého stupňa o žalobe o neplatnosť podanej proti spornému rozhodnutiu
Argumentácia účastníkov konania
Odvolateľ tvrdí, že napadnutý rozsudok je poznačený nesprávnym právnym posúdením, keďže Súd prvého stupňa usúdil, po prvé, že SSP má pre hodnoteného úradníka význam, len ak má tento úradník pred sebou pokračovanie svojho služobného postupu, po druhé, že odchod do dôchodku z dôvodu trvalej invalidity sa rovná stálemu ukončeniu výkonu služby, a po tretie, že z práva na účinnú súdnu ochranu, ktoré sa uplatňuje v prípade choroby z povolania, nevyplýva právo na podanie žaloby proti spornému rozhodnutiu.
Odvolateľ v prvom rade uvádza, že Súd prvého stupňa sa tým, že nezohľadnil presnú úlohu SSP, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Poukazuje na to, že judikatúra, z ktorej vychádza Súd prvého stupňa v bode 28 napadnutého rozsudku, už nie je relevantná, keďže sa vzťahuje na starý systém hodnotenia, platný pred rokom 2003, v rámci ktorého hodnotenie malo pri povyšovaní len doplňujúcu úlohu. Súčasný systém hodnotenia však zahŕňa aritmetickú väzbu na povýšenie alebo prepustenie a oveľa významnejší manévrovací priestor, pokiaľ ide o zrýchlenie alebo spomalenie služobného postupu. Podľa odvolateľa nie je v rámci tohto nového systému vhodné označiť dokument, ktorý má významný objektívny dosah, za „interný“. Okrem toho úloha úradníka v rámci postupu hodnotenia nemôže byť v porovnaní s úlohou správneho orgánu degradovaná na sekundárnu úroveň.
V druhom rade odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia dôsledkov invalidity. Posúdil totiž invaliditu ako definitívny stav. Z článku 14 prílohy VIII služobného poriadku pritom jasne vyplýva, že invalidita je napraviteľná, čo sa odráža i v praxi, podľa ktorej sú prípady invalidity bežne opätovne preskúmavané lekárskou službou Komisie každé dva roky.
Okrem toho odvolateľ zdôrazňuje, že hoci rozhodnutie z 15. februára 2005 o jeho odchode do dôchodku bolo prijaté na dva roky, jeho obnovenie uskutočnené v priebehu roka 2007 lekárskou službou Komisie bolo obmedzené na rok, čo poukazuje na to, že jeho opätovné dosadenie do služby nie je len hypotetické, takže jeho záujem na zrušení sporného rozhodnutia vznikol a je trvajúci.
V treťom rade odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa nezohľadnil okolnosti všeobecnej zásady účinnej súdnej ochrany.
Odvolateľ tvrdí, že v prejednávanej veci lekári nevylúčili hypotézu, podľa ktorej jeho invalidita vyplýva z jeho povolania. Posudková komisia si však pred rozhodnutím o tejto otázke chcela vypočuť názor príslušných orgánov, teda podľa odvolateľa stanovisko Súdu prvého stupňa. Skutočnosť, že Súd prvého stupňa vo veci samej nerozhodol, znamená, že situácia je zablokovaná tak z pohľadu odvolateľa, ako aj z pohľadu lekárskej služby Komisie a posudkovej komisie.
Rozhodnutie o otázke, či invalidita vyplýva z povolania, by pritom určilo buď spôsob, na základe ktorého by odvolateľ mohol byť opätovne dosadený na svoje pracovné miesto, alebo v opačnom prípade úroveň jeho invalidného dôchodku. Za týchto okolností odvolateľ tvrdí, že nemožno tvrdiť, že jeho záujem na konaní je len hypotetický a že o tejto otázke by bolo potrebné rozhodnúť iba v prípade opätovného dosadenia.
Odvolateľ tvrdí, že keďže účinná súdna ochrana predstavuje základné právo, dotknutá právna úprava a právne skutočnosti nemôžu byť uplatňované reštriktívne.
Pokiaľ ide o prvý odvolací dôvod, Komisia spochybňuje tvrdenie odvolateľa o tom, že odôvodnenie Súdu prvého stupňa v bode 28 napadnutého rozsudku nie je relevantné, pretože odkazuje na systém hodnotenia, ktorý sa uplatňoval pred rokom 2003, a nie na aktuálny systém.
Komisia predovšetkým uvádza, že dotknutá SSP sa týka obdobia pred rokom 2003, teda obdobia medzi 1. júlom 2001 a 31. decembrom 2002. Preto predpokladá, že odvolateľ sa zameriava skôr na systém hodnotenia zavedený od júla 2001.
Komisia tvrdí, že vždy existovala spojitosť medzi hodnotením úradníkov a ich povýšením. Tak je to aj v súčasnosti, keďže relevantné ustanovenia nového služobného poriadku prijatého v priebehu roka 2004 sa aj naďalej nachádzajú v kapitole nazvanej „Hodnotenie, postup do vyššieho stupňa a povýšenie“. Podľa Komisie by bolo hodnotenie zbytočné bez vzťahu medzi hodnotením a povýšením úradníkov. Domnieva sa, že odvolateľ nepredložil nijaké seriózne tvrdenie ani nepoukázal na akúkoľvek údajne významnú zmenu v pravidlách, ani necitoval na podporu svojho stanoviska nové vývojové tendencie v judikatúre.
Pokiaľ ide o druhý odvolací dôvod týkajúci sa dôsledkov rozhodnutia o odchode do dôchodku z dôvodu invalidity, Komisia uvádza, že odvolateľ sa obmedzuje na uvedenie článku 14 prílohy VIII služobného poriadku bez toho, aby akokoľvek poukazoval na jeho články 53 a 78. Ako pritom vyplýva z napadnutého rozsudku, uvedený článok 14 sa nemôže vnímať izolovane. Služobný poriadok totiž zavádza jednoznačný rozdiel medzi dočasnou invaliditou (článok 59) na jednej strane a trvalou invaliditou (článok 53) na strane druhej. Kým dočasná invalidita prináša právo na nemocenskú dovolenku, trvalá invalidita vedie k odchodu dotknutého úradníka do dôchodku.
Komisia sa domnieva, že skutočnosť, že lekárska služba svoje rozhodnutie o invalidite odvolateľa obnovila na jeden rok, a nie na dva roky, nie je na účely posúdenia významu invalidity relevantná. Interval medzi lekárskymi vyšetreniami totiž nemožno považovať za kritérium určenia, či je invalidita úradníka dočasná, alebo trvalá. Ak prípad invalidity spadá do rámca pôsobnosti článku 78 služobného poriadku, mala by sa považovať za trvalú. Okrem toho bez ohľadu na článok 14 prílohy VIII služobného poriadku by sa invalidita mala za trvalú považovať počas jej trvania.
Pokiaľ ide o tretí odvolací dôvod týkajúci sa nerešpektovania práva na účinnú súdnu ochranu, Komisia tvrdí, že je založený na chybnom predpoklade. V rozpore s tvrdením odvolateľa Súdu prvého stupňa neprináleží rozhodovať o pôvode invalidity, ktorá bola v súvislosti s ním konštatovaná. Komisia tvrdí, že ide o lekárske rozhodnutie, ktoré spadá do pôsobnosti lekárskeho orgánu, teda do pôsobnosti lekára menovacieho orgánu alebo lekárskeho konzília podľa článku 19 a nasl. vykonávacích pravidiel článku 73 služobného poriadku. Z toho vyplýva, že keď posudková komisia odložila rozhodnutie o pôvode tejto invalidity, kým prijmú stanovisko „príslušné orgány“, mala tým na mysli stanovisko lekárskych orgánov, a nie napadnutý rozsudok.
Komisia dopĺňa, že odvolateľ mal stále možnosť podať návrh na začatie konania podľa článku 73 služobného poriadku, aby sa určilo, či uvedená invalidita vyplýva z povolania. Takto by nebol pripravený o súdnu ochranu v tejto súvislosti.
Okrem toho Komisia tvrdí, že Súd prvého stupňa nepripravil odvolateľa o súdnu ochranu ani v súvislosti s dotknutou SSP, keďže úplne nevylúčil možnosť, že by odvolateľ mohol mať záujem túto správu napadnúť neskôr, v prípade, že by bol opätovne dosadený na svoje pracovné miesto.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod je potrebné zdôrazniť, že Komisia, tak ako všetky inštitúcie Spoločenstva, má osobitnú povinnosť transparentnosti, pokiaľ ide o hodnotenie, postup a povýšenie jej zamestnancov, pričom rešpektovanie tejto povinnosti je zabezpečené formálnym konaním na základe článkov 43 a 46 služobného poriadku.
V tejto súvislosti je SSP podstatným dokumentom pri hodnotení osôb zamestnaných inštitúciami, pretože umožňuje posúdiť spôsobilosť, výkonnosť a správanie úradníka, ako to uvádza článok 43 služobného poriadku. Táto správa sa vypracováva najmenej raz za dva roky za podmienok, ktoré určí každá inštitúcia v súlade s článkom 110 služobného poriadku.
Okrem toho, ako uviedol generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, SSP predstavuje hodnotenie zo strany hierarchicky nadriadených, týkajúce sa spôsobu, akým hodnotený úradník plní povinnosti, ktoré mu boli zverené, a jeho správania v službe počas dotknutého obdobia.
V prvom rade treba uviesť, že SSP predstavuje nezávisle od svojho budúceho použitia písomný a úradný dôkaz o kvalite práce úradníka. Takéto hodnotenie nespočíva len v opise úloh vykonávaných počas dotknutého obdobia, ale obsahuje aj posúdenie ľudských kvalít, ktoré hodnotená osoba preukázala pri výkone svojho zamestnania.
Preto má každý úradník právo, aby jeho práca bola schválená správnym a spravodlivým posúdením. Z toho v súlade s právom na účinnú súdnu ochranu vyplýva, že úradníkovi musí byť v každom prípade priznané právo na napadnutie SSP, ktorá sa na neho vzťahuje, a to z dôvodov jej obsahu alebo preto, lebo nebola vypracovaná v súlade s pravidlami služobného poriadku.
V druhom rade, aj keď je pravda, že úradník, v súvislosti s ktorým posudková komisia uznala, že sa nachádza v stave úplnej trvalej práceneschopnosti, odchádza automaticky do dôchodku v zmysle článkov 53 a 78 služobného poriadku, situácia takého úradníka sa líši od situácie úradníka, ktorý dosiahne dôchodkový vek, odstúpi z funkcie alebo je prepustený, lebo ide o napraviteľnú situáciu.
Úradník postihnutý takouto invaliditou môže jedného dňa opäť začať vykonávať svoje funkcie v rámci inštitúcie Spoločenstva podľa článku 16 prílohy VIII služobného poriadku. V tejto súvislosti musí byť všeobecné ustanovenie článku 53 služobného poriadku vnímané spolu s osobitnými ustanoveniami článkov 13 až 15 prílohy VIII služobného poriadku. Činnosť úradníka, ktorý bol vyhlásený za invalidného, je len prerušená, pričom vývoj jeho situácie v rámci inštitúcie podmieňuje pretrvávanie podmienok odôvodňujúcich túto invaliditu, ktoré môže byť kontrolované v pravidelných intervaloch.
V prejednávanej veci nebolo na strane odvolateľa považované splnenie všetkých podmienok požadovaných na odôvodnenie automatického odchodu do dôchodku pre úplnú trvalú invaliditu v súlade s článkom 13 prílohy VIII služobného poriadku za definitívne. To podporuje aj skutočnosť, že lekárska služba Komisie poverená preskúmaním invalidity odvolateľa obnovila 31. januára 2007 vyhlásenie o jeho invalidite len na ďalší rok, a nie na dva roky, ako to bolo v prípade pôvodného rozhodnutia posudkovej komisie z 1. februára 2005. Z toho vyplýva, že možnosť opätovného dosadenia odvolateľa nie je len hypotetická, ale reálna.
Ak úradník uznaný za postihnutého úplnou trvalou invaliditou pritom môže byť opätovne dosadený do služby v inštitúciách, má rovnaké právo ako aktívny úradník nazrieť do svojej SSP, ktorá bola vypracovaná spravodlivo, objektívne a v súlade s normami riadneho hodnotenia.
Za predpokladu opätovného dosadenia by mala mať SSP význam pre postup úradníka v rámci jeho služby alebo v rámci inštitúcií Spoločenstva. Mala by predstavovať konkrétny a úradný dôkaz o jeho kompetentnosti a o jeho skúsenostiach v rámci inštitúcie, na ktorý sa môže odvolávať. Mala by tiež umožniť nadriadenému porovnať zásluhy kandidátov na prípadné povýšenie alebo preloženie.
Z toho vyplýva, že je potrebné sa domnievať, že úradník v stave úplnej trvalej invalidity podľa článkov 53 a 78 služobného poriadku si zachováva záujem na napadnutí SSP.
Keďže z vyhlásenia o trvalej invalidite pána Gordona nemožno vyvodiť, že by sa jedného dňa nemohol vrátiť do inštitúcií Spoločenstva, nemožno vylúčiť, že by sa po prípadnom návrate v rámci týchto inštitúcií mohol odvolať na dotknutú SSP.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba považovať prvé dva odvolacie dôvody za dôvodné. Z toho vyplýva, že je potrebné napadnutý rozsudok zrušiť v rozsahu, v akom z neho vyplýva, že konanie o návrhu na zrušenie sporného rozhodnutia sa zastavuje, a to bez toho, aby bolo treba skúmať tretí odvolací dôvod, z ktorého by nemohlo vyplývať zrušenie v širšom rozsahu.
O odvolacom dôvode týkajúcom sa rozhodnutia Súdu prvého stupňa o návrhu na náhradu škody
Argumentácia účastníkov konania
Odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa sa dopustil chyby, keď z dôvodu nespresnenia povahy a rozsahu ujmy rozhodol o neprípustnosti jeho návrhu na náhradu škody. Uvádza totiž, že podľa judikatúry Súdu prvého stupňa citovanej v samotnom napadnutom rozsudku nie je za osobitných okolností nevyhnutné v návrhu spresniť presný rozsah ujmy ani vyčísliť sumu požadovanej náhrady škody.
Odvolateľ tiež tvrdí, že nikdy neočakával ani nepožadoval rozhodnutie o ujme bez rozhodnutia o žalobe o neplatnosť. Spresňuje, že vo svojej replike pred Súdom prvého stupňa si výslovne vyhradil právo na začatie konania s cieľom získať náhradu utrpenej ujmy v zmysle očakávaného rozsudku Súdu prvého stupňa.
Odvolateľ sa domnieva, že z dôvodu osobitných okolností a komplexnosti jeho situácie by sa o ujme malo rozhodnúť až po tom, ako Súdny dvor rozhodne o žalobe o neplatnosť.
Tvrdí však, že ak Súdny dvor konštatuje, že skutočne bol obeťou nespravodlivého hodnotenia, ako aj závažnej nespravodlivosti a že z toho dôvodu jeho služobný postup naozaj utrpel nenapraviteľnú ujmu, náhrada škody vo výške 1,5 milióna eur nie je neprimerane vysoká.
Komisia tvrdí, že možnosť oslobodenia od povinnosti spresnenia presného rozsahu utrpenej ujmy v návrhu je len výnimkou. Z bodu 44 napadnutého rozsudku vyplýva, že Súd prvého stupňa usúdil, že prípad odvolateľa do rámca tejto výnimky nespadá. Podľa Komisie odvolateľ pred Súdom prvého stupňa neuviedol ani len najmenšiu okolnosť svojho prípadu, ktorá by mu mohla umožniť výnimku zo všeobecného pravidla. Okrem toho odvolateľ vo svojom odvolaní neuviedol, v čom sa Súd prvého stupňa mýlil pri uplatnení tohto pravidla. Preto Komisia z toho vyvodila záver, že tvrdenie odvolateľa je vystavené novej námietke neprípustnosti z dôvodu neexistencie argumentácie na podporu jeho stanoviska.
Komisia okrem toho spochybňuje tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého Súd prvého stupňa nemal rozhodovať o otázke ujmy z dôvodu, že odvolateľ signalizoval svoj zámer neskôr začať osobitné konanie s cieľom získať náhradu údajne spôsobenej ujmy. Toto tvrdenie totiž nemá oporu v spise veci v prvostupňovom konaní.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné konštatovať, že Súd prvého stupňa zamietol návrhy na náhradu škody ako neprípustné, keďže odvolateľ sa jednak obmedzil na požadovanie náhrady škody vyplývajúcej z ujmy spôsobenej na jeho služobnom postupe, zdraví a spokojnosti bez toho, aby vyčíslil jej výšku, a bez toho, aby dostatočne presne určil prvky, na základe ktorých by bolo možné stanoviť jej rozsah, a jednak v súvislosti s nemajetkovou ujmou, okrem úplnej neexistencie jej odhadu, neumožnil Súdu prvého stupňa posúdiť jej rozsah a povahu.
V tejto súvislosti postačuje uviesť, že otázka, či odvolateľ dostatočne odôvodnil sumu požadovanej náhrady škody, vyžaduje skutkové posúdenie, ktoré je mimo rozsahu právomoci Súdneho dvora, keďže jeho posúdenie sa vzťahuje iba na dodržanie právnych noriem napadnutým rozsudkom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. februára 1996, Buralux a i./Rada,
C-209/94 P, Zb. s. I-615
, bod 21).
Okrem toho, ako uviedol generálny advokát v bode 78 svojich návrhov, návrh na priznanie sumy 1,5 milióna eur z dôvodu odškodnenia pre prípad, že Súdny dvor vecne preskúma spor, je navyše novým návrhom v zmysle článku 113 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorý musí byť vyhlásený za neprípustný.
Z toho vyplýva, že odvolanie, ktoré podal odvolateľ, je potrebné zamietnuť ako neprípustné v rozsahu, v akom napáda zamietnutie jeho návrhu na náhradu škody Súdom prvého stupňa.
O žalobe pred Súdom prvého stupňa
Podľa článku 61 prvého odseku druhej vety Štatútu Súdneho dvora, ak tento súd zruší rozhodnutie Súdu prvého stupňa, môže vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje. O takýto prípad ide v prejednávanej veci, pokiaľ ide žalobu o neplatnosť.
Tvrdenia účastníkov konania
Odvolateľ v prvom rade navrhuje zrušenie sporného rozhodnutia, ktorým sa zamieta jeho sťažnosť proti rozhodnutiu z 28. apríla 2003 potvrdzujúceho SSP, ktorá sa na neho vzťahovala za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002.
Na podporu svojej žaloby uviedol tri dôvody, pričom prvý sa týka porušenia podstatných formálnych náležitostí a práva na obranu.
V tejto súvislosti odvolateľ tvrdí, že v rámci interného opravného konania proti SSP vznikli viaceré nezrovnalosti. Tvrdí najmä, že nebola dodržaná druhá etapa tohto konania spočívajúca v tom, že spoločný hodnotiaci výbor skontroluje formálne a materiálne podmienky tejto SSP.
Preskúmanie, ktoré vykonal tento výbor, sa obmedzilo na procesné hľadisko a netýkalo sa merita veci. Keďže sa totiž nekonal formálny rozhovor s overovateľom SSP, uvedený výbor odporučil, aby sa tento rozhovor uskutočnil. Spis odvolateľa však nebol následne zaslaný tomuto výboru, aby sa aj ten mohol vyjadriť k otázke, či SSP bola vypracovaná spravodlivo, objektívne a v súlade s normami riadneho hodnotenia, ako to predpisuje článok 8 ods. 5 všeobecných vykonávacích ustanovení.
Podľa odvolateľa táto medzera predstavuje vážnu nezrovnalosť, ktorá poznamenáva interné opravné konanie. Spoločný hodnotiaci výbor je totiž vzhľadom na svoje zloženie jediným odvolacím orgánom, v rámci ktorého zamestnanci vykonávajúci rovnaké funkcie ako on mohli preskúmať jeho hodnotenie. Navyše stanovisko výboru má vysokú hodnotu, pretože v prípade, ak sa ním revízny hodnotiteľ odmietne riadiť, je povinný odôvodniť svoje rozhodnutie.
Komisia tvrdí, že odvolateľ nemôže vyvodzovať žiadne tvrdenie z toho, že spoločný hodnotiaci výbor sa obmedzil na to, že konštatoval, že formálny rozhovor s overovateľom SSP sa nekonal, lebo on sám neinformoval tento výbor, že uvedený rozhovor sa uskutočnil 25. marca 2003.
Posúdenie Súdnym dvorom
Zo spisu vyplýva, že spoločný hodnotiaci výbor nerozhodol o obsahu dotknutej SSP, hoci je jeho povinnosťou tak urobiť, ak mu bol, tak ako v prejednávanej veci, predložený opravný prostriedok. Tento výbor totiž vo svojom stanovisku zaslanom revíznemu hodnotiteľovi 11. apríla 2003 iba konštatoval, že formálny rozhovor s overovateľom sa neuskutočnil, čo je v rozpore s článkom 7 všeobecných vykonávacích ustanovení.
Preto revízny hodnotiteľ nemohol vo svojom rozhodnutí z 28. apríla 2003 rozhodnúť o internom opravnom prostriedku odvolateľa, pokiaľ spoločný hodnotiaci výbor neprijal vlastné stanovisko o obsahu dotknutej SSP, z čoho vyplýva, že SSP nebola definitívna.
Ako zdôraznil generálny advokát v bode 96 svojich návrhov, tým, že sa revízny hodnotiteľ vo svojom rozhodnutí z 28. apríla 2003 vyjadril tak, ako to urobil, zaobchádzal s právom odvolateľa na opravný prostriedok pred spoločným hodnotiacim výborom ako s čisto formálnou etapou. Pokiaľ je však vec prednesená tomuto výboru, preskúmanie obsahu SSP predstavuje podstatnú formálnu záležitosť, lebo po prvé uvedený výbor je jediným orgánom zúčastňujúcim sa na hodnotení, ktorého členmi sú zástupcovia zamestnancov, a po druhé jeho stanovisko musí revízny hodnotiteľ zohľadniť.
Zdá sa teda, že skutočnosť, že spoločný hodnotiaci výbor sa nevyjadril k obsahu dotknutej SSP v súlade s článkom 8 všeobecných vykonávacích ustanovení, predstavuje podstatné porušenie postupu vypracovania SSP, ktoré zasahuje do práv odvolateľa.
Preto bez toho, aby bolo treba rozhodnúť o ostatných dôvodoch na podporu žaloby o neplatnosť, je potrebné sporné rozhodnutie zrušiť.
O trovách
Podľa článku 122 rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 uvedeného rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže pán Gordon navrhol zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v oboch stupňoch.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev zo 7. februára 2007, Gordon/Komisia (T-175/04), sa zrušuje v rozsahu, v akom Súd prvého stupňa vyhlásil, že konanie o žalobe o neplatnosť podanej pánom Gordonom sa zastavuje.

2.
Odvolanie sa musí zamietnuť ako neprípustné v rozsahu, v akom napáda zamietnutie žaloby o náhradu škody v uvedenom rozsudku Súdu prvého stupňa.

3.
Rozhodnutie Komisie Európskych spoločenstiev z 11. decembra 2003, ktorým sa zamieta sťažnosť pána Gordona proti rozhodnutiu z 28. apríla 2003 potvrdzujúcemu správu o služobnom postupe, ktorá sa na neho vzťahuje za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002, sa zrušuje.

4.
Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania pána Gordona pred Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev a pred Súdom prvého stupňa Európskych spoločenstiev.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.