CELEX: 62002CJ0103
Fördragsbrott
Direktiven 75/442/EEG och 91/689/EEG
Begreppet avfallsmängder
Undantag från tillståndsplikten

Europeiska gemenskapernas kommission har väckt talan om fastställelse av att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla
sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 9, 10 och 11 i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (EGT L 194,
s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238), i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991
(EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 66) (nedan kallat direktiv 75/442), och artikel 3 i rådets
direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall (EGT L 377, s. 20; svensk specialutgåva, område 15, volym 10,
s. 199), genom att anta dekret av den 5 februari 1998 om fastställande av sådant icke‑farligt avfall som omfattas av förenklade
förfaranden för återvinning enligt artiklarna 31 och 33 i lagstiftningsdekret nr 22 av den 5 februari 1997, genom vilket
–
inrättningar och företag som återvinner icke‑farligt avfall, i strid med artiklarna 10 och 11.1 andra stycket i direktiv 75/442,
kan undantas från tillståndsplikten, utan att detta undantag är underställt 1) kravet att högsta tillåtna avfallsmängd skall
ha fastställts på förhand och 2) de krav som ställs i artikel 4 i direktiv 75/442 och som rör de avfallsmängder som behandlas
av de företag som undantas från tillståndsplikten,
–
det, i strid med artikel 11.1 andra stycket första strecksatsen i direktiv 75/442, inte görs någon exakt definition av de
typer av avfall som omfattas av undantaget från tillståndsplikten, vilket medför att inrättningar eller företag som återvinner
vissa typer av farligt avfall kan undantas från denna skyldighet på grundval av de mindre strikta kriterier som fastslagits
för icke‑farligt avfall, då dekretet i fråga saknar klarhet och precision, vilket innebär en överträdelse även av artikel 3
i direktiv 91/689,
–
vissa bortskaffningsförfaranden, i strid med artiklarna 9 och 11, jämförda med artikel 1 e och 1 f i direktiv 75/442 och bilagorna IIA
och IIB till detta i deras lydelse enligt kommissionens beslut 96/350/EG av den 24 maj 1996 (EGT L 135, s. 32), definieras
som förfaranden för ”miljöåtervinning”, vilket medför att inrättningar och företag som ombesörjer andra bortskaffningsförfaranden
än bortskaffande av sitt eget avfall på den plats där det uppkommer kan undantas från tillståndsplikten på samma sätt som
om de ombesörjde återvinning.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Direktiv 75/442
Syftet med direktiv 75/442 är att säkerställa att avfall bortskaffas och återvinns samt att åtgärder vidtas för att begränsa
avfallsmängderna, särskilt genom att främja ren teknik och sådana produkter som kan återvinnas och återanvändas.
I artikel 1 i sagda direktiv definieras bland annat innebörden av ”avfall”, ”bortskaffande” och ”återvinning”.
I artikel 4 i detta direktiv anges följande:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att avfall återvinns eller bortskaffas utan fara för
människors hälsa och utan att processer eller metoder används som kan skada miljön, och särskilt
–
utan risker för vatten, luft, jord eller växter och djur,
–
utan att medföra olägenheter genom buller eller lukt,
–
utan att negativt påverka landskapet och områden av särskilt intresse.
Medlemsstaterna skall även vidta de åtgärder som krävs för att förbjuda övergivande, dumpning och okontrollerat bortskaffande
av avfall.”
I artiklarna 9–11 i direktiv 75/442 fastslås när det krävs ett tillstånd av den behöriga myndigheten för förfaranden för bortskaffande
och återvinning av avfall. Dessa förfaranden återfinns i bilagorna IIA och IIB till detta direktiv, i deras lydelse enligt
beslut 96/350.
I artikel 9.1 i direktiv 75/442 anges att varje inrättning eller företag som tillämpar de förfaranden som avses i bilaga IIA
för genomförandet av artikel 4 måste erhålla ett tillstånd från den behöriga myndigheten.
”Ett sådant tillstånd skall omfatta
–
mängd och slag av avfall,
–
tekniska krav,
–
de säkerhetsåtgärder som skall vidtas,
–
platsen för bortskaffandet,
–
behandlingsmetoden.”
I artikel 9.2 i direktiv 75/442 anges följande:
”Tillstånd kan beviljas för en bestämd period. Tillstånden kan utformas så att de skall förnyas och så att de innefattar villkor
och förpliktelser. Särskilt om den avsedda bortskaffningsmetoden inte är godtagbar från miljöskyddssynpunkt kan tillstånd
vägras.”
Artikel 10 i detta direktiv, vilken rör de återvinningsförfaranden som anges i bilaga IIB, har följande lydelse:
”För genomförandet av artikel 4 skall tillståndsplikt gälla för varje inrättning eller företag som tillämpar de förfaranden
som avses i bilaga [II]B.”
I artikel 11 i samma direktiv föreskrivs en möjlighet till undantag från tillståndsplikten som är tillämplig på samtliga avfallstyper,
med undantag av farligt avfall som regleras av särskilda bestämmelser:
”1.

… undantag från tillståndsplikten i artikel 9 och artikel 10 [kan] tillämpas i fråga om
a)
inrättningar eller företag som själva bortskaffar sitt avfall på den plats där detta uppkommer, och
b)
inrättningar eller företag som återvinner avfall.
–
Denna undantagsbestämmelse får endast tillämpas
–
om de behöriga myndigheterna har beslutat om allmänna regler för varje typ av verksamhet och fastställt för vilka typer av
avfall och avfallsmängder samt enligt vilka villkor verksamheten i fråga kan befrias från tillståndsplikten, och
–
om bestämmelserna i artikel 4 är uppfyllda med avseende på avfallsslag och -mängder samt metoderna för bortskaffande eller
återvinning.
2. De inrättningar eller företag som avses i [punkt] 1 skall registreras hos de behöriga myndigheterna.
3. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om de allmänna regler som de antagit enligt [punkt]1.”
Direktiv 91/689
I artikel 3.1 och 3.2 i direktiv 91/689 om farligt avfall föreskrivs följande:
”1. Det i artikel 11.1 a i direktiv 75/442/EEG avsedda undantaget från kravet på tillstånd för inrättningar eller företag
som själva bortskaffar sitt avfall, gäller inte farligt avfall som omfattas av det här direktivet.
2. I enlighet med artikel 11.1 b i direktiv 75/442/EEG får en medlemsstat frångå artikel 10 i det direktivet beträffande inrättningar
och företag som återvinner avfall som omfattas av det här direktivet
–
om medlemsstaten inför allmänna bestämmelser med angivande av avfallstyp och avfallsmängd samt de särskilda villkor (gränsvärden
för innehållet av farliga ämnen i avfallet, gränsvärden för utsläpp, typ av aktivitet) och andra krav som skall uppfyllas
vid olika typer av återvinning, och
–
om avfallstyperna eller avfallsmängderna och återvinningsmetoderna är sådana att det är säkerställt att villkoren i artikel
4 i direktiv 75/442/EEG är uppfyllda.”
Den nationella lagstiftningen
Genom dekret av Ministero dell’Ambiente av den 5 februari 1998 om fastställande av sådant icke‑farligt avfall som omfattas
av förenklade förfaranden för återvinning enligt artiklarna 31 och 33 i lagstiftningsdekret nr 22 av den 5 februari 1997 (ordinarie
tillägg nr 72 till GURI nr 88 av den 16 april 1998) (nedan kallat dekretet) införlivas direktiven 91/156 och 91/689 med den
nationella rättsordningen.
I artikel 5.1 i sagda dekret, som har rubriken ”Miljöåtervinning” föreskrivs följande:
”De verksamheter för miljöåtervinning som anges i bilaga 1 består i sanering av skadade områden för produktionsändamål eller
sociala ändamål genom morfologiska omstruktureringsåtgärder.”
Artikel 7 i samma dekret, som har rubriken ”Mängder” har följande lydelse:
”1.
Utan att det påverkar tillämpningen av de särskilda bestämmelserna i bilagorna skall de högsta årliga avfallsmängder som kan
användas i samband med återvinning enligt detta dekret fastställas utifrån den årliga hanteringskapaciteten i den anläggning
i vilken verksamheten utförs, efter avdrag för den råvara som eventuellt använts, varvid det skall tillses att verksamheten
inte utgör någon fara för människors hälsa eller för miljön.
…
2.
När det gäller den energiåtervinning som anges i bilaga 2 skall den högsta avfallsmängden fastställas i förhållande till avfallets
värmevärde, till den nominella termiska effekten i den anläggning i vilken energiåtervinningen äger rum och till för varje
återvinningsanläggning uppskattad driftslängd.
3.
De årliga avfallsmängder som avses återvinnas skall anges i meddelandet om att verksamheten inleds. Det skall därvid särskilt
anges att villkoren i denna artikel följs.”
Det administrativa förfarandet
Genom formell underrättelse av den 28 februari 2000 informerade kommissionen de italienska myndigheterna om att Republiken
Italien hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 1, 9, 10 och 11 i direktiv 75/442 och artikel 3 i
direktiv 91/689 genom att anta dekretet.
I enlighet med artikel 226 i EG-fördraget anmodade kommissionen de italienska myndigheterna att till kommissionen ge in sina
eventuella synpunkter inom två månader från delgivningen av den formella underrättelsen.
Dessa myndigheter svarade genom två skrivelser av den 3 respektive den 26 maj 2000.
Kommissionen ansåg att de svar som de italienska myndigheterna hade ingivit inte var tillfredsställande på vissa punkter,
och skickade därför den 11 april 2001 ett motiverat yttrande till den italienska regeringen, i vilket den anmodade denna att
vidta nödvändiga åtgärder för att följa detsamma, inom två månader från delgivningen.
De italienska myndigheterna svarade genom en skrivelse av den 17 augusti 2001.
Kommissionen ansåg inte att svaret var tillfredsställande, och beslutade därför att väcka förevarande talan.
Första anmärkningen: Den högsta avfallsmängd som kan undantas från tillståndsplikten
Parternas argument
Kommissionen har hävdat att artikel 7 i dekretet står i strid med artikel 11 i direktiv 75/442 genom att det i den förstnämnda
inte fastslås vilken som är den för återvinning avsedda högsta avfallsmängd som kan undantas från tillståndsplikten, utan
det tvärtom anges en mängd som beror på den årliga behandlingskapaciteten i varje anläggning i fråga.
Genom Republiken Italiens tolkning ifrågasätts det syfte att skydda människors hälsa och miljön som anges i artikel 4 i direktiv 75/442,
då återvinningsföretag kan undantas från tillståndsplikten även om de behandlar avsevärda mängder avfall. Ett sådant tillvägagångssätt
leder till att det ordinarie tillståndsförfarandet i praktiken inte kommer att tillämpas alls.
Den italienska regeringen har å sin sida hävdat att medlemsstaterna inte är skyldiga att fastställa absoluta högsta tillåtna
mängder. Artikel 11 i direktiv 75/442 innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse med den innebörden.
Denna regering har tvärtom gjort gällande att det enligt artikel 11.1 andra stycket är tillräckligt, för att ha rätt till
undantag, att ett av de två villkor som återfinns i var och en av de två strecksatserna i sagda stycke är uppfyllda. Enligt
det andra villkoret måste medlemsstaterna definiera antingen avfallstyp eller avfallsmängd i fråga, för att säkerställa att
de i artikel 4 i direktiv 75/442 uppställda kraven på hälso‑ och miljöskydd säkerställs. Ordet eller* i ledet ”avfallsslag
[eller] ‑mängder” bekräftar denna analys. [* I den svenska versionen av direktivet används ordet och. Övers. anm.]
När detta villkor är uppfyllt och de krav som ställs i artikel 4 i direktiv 75/442 alltså iakttas, är det enligt den italienska
regeringen inte nödvändigt att uppfylla det första villkoret i den första strecksatsen i artikel 11.1 andra stycket i samma
direktiv. Dessa två villkor avser två olika situationer och skall alltså anses vara alternativa för medlemsstaterna och inte
kumulativa.
Den italienska regeringen har betonat att bestämmelserna i dekretet sammantaget, och särskilt de som rör fastslående av relativa
högsta tillåtna mängder, åsyftar ett högt miljöskydd och uppfyller denna målsättning bättre än en absolut högsta tillåtna
mängd. Att göra det omöjligt för de inrättningar som har stor kapacitet att återvinna avfall över en absolut tröskel, och
en skyldighet för dem att bortskaffa avfallet skulle till och med, enligt denna regering, strida mot de allmänna principerna
i direktiv 75/442.
Domstolens bedömning
För att fastställa huruvida Republiken Italien har tillämpat direktiv 75/442 korrekt, skall domstolen kontrollera huruvida
medlemsstaterna genom detta åläggs en skyldighet att fastställa absoluta högsta mängder av avfall för återvinning som kan
undantas från tillståndsplikten, eller om medlemsstaterna kan föreskriva relativa mängder beroende på varje anläggnings behandlingskapacitet.
I detta syfte skall domstolen undersöka ordalydelsen i artikel 11.1 andra stycket i direktiv 75/442.
För det första framgår det av denna bestämmelses ordalydelse att undantaget från tillståndsplikten är tillämpligt under förutsättning
att två villkor är uppfyllda. Eftersom vart och ett av dessa båda villkor föregås av ett streck och de två villkoren förbinds
med den samordnande konjunktionen ”och”, föreligger det inga tvivel om att de två villkoren är kumulativa och inte alternativa,
tvärtemot vad den italienska regeringen har hävdat.
Vidare skall omfattningen av skyldigheten att fastställa en mängd, vilken återfinns i det första villkoret, avgränsas, eftersom
medlemsstaterna åläggs denna skyldighet på samma sätt som det andra villkoret.
I detta första villkor anges uttryckligen att de behöriga myndigheterna för varje typ av verksamhet skall ha fastställt för
”vilka typer av avfall och avfallsmängder samt enligt vilka villkor” verksamheten i fråga kan befrias från tillståndsplikten.
Även om uttrycket ”absoluta högsta tillåtna mängder” inte uttryckligen används, framgår det av bestämmelsens ordalydelse att
mängdbegreppet avser en högsta gräns som är tillämplig för varje avfallstyp, och över vilken gräns återvinningsförfarandena
inte omfattas av undantagsreglerna, utan måste underställas tillståndsförfarandet.
Dessutom talar systematiken i direktiv 75/442 i dess helhet för denna tolkning. Genom detta direktiv inrättas nämligen ett
ordinarie förfarande som innefattar en skyldighet att erhålla det tillstånd som nämns i artiklarna 9 och 10. Genom direktivets
artikel 11 inrättas ett förenklat förfarande, genom att det däri under vissa förutsättningar föreskrivs ett undantag från
denna skyldighet. Detta förfarande är av undantagskaraktär och måste vara så lätt som möjligt att tillämpa och att kontrollera,
vilket inte vore fallet om avfallsmängderna kunde variera från en anläggning till en annan.
Den italienska regeringens argument att bestämmelserna i dekretet bättre motsvarar miljöskyddssyftet än bestämmelserna i direktiv 75/442
är inte relevant.
Såsom domstolen tidigare har fastslagit kan skyldigheten att säkerställa ett direktivs fulla verkan i enlighet med målsättningen
med det inte tolkas så, att medlemsstaterna är befriade från att vidta införlivandeåtgärder om de anser att de nationella
bestämmelserna är bättre än de aktuella gemenskapsbestämmelserna och att de nationella bestämmelserna av detta skäl är mer
ändamålsenliga för att säkerställa att målsättningen med direktivet uppnås. Införlivande genom särskilda lagar och andra författningsåtgärder
blir enligt domstolens rättspraxis överflödigt endast när redan befintliga nationella bestämmelser verkligen säkerställer
att direktivet tillämpas fullt ut av nationella myndigheter (se, bland annat, dom av den 29 april 2004 i mål C‑194/01, kommissionen
mot Österrike, REG 2004, s. I‑0000, punkt 39). Följaktligen kan inte medlemsstaterna i förevarande fall avvika från de regler
som åläggs genom direktiv 75/442, genom att ersätta den högsta tillåtna mängden avfall, per avfallstyp, som kan återvinnas
utan tillstånd med relativa mängder beroende på kapaciteten i varje återvinningsanläggning.
Vidare är det inkorrekt att, såsom den italienska regeringen gjort, hävda att kommissionens tolkning strider mot målsättningen
med direktivet på så sätt att den skulle leda till att stora anläggningar bara kan återvinna små avfallsmängder, som motsvarar
den högsta tillåtna mängden, och att de måste bortskaffa resten. Det finns nämligen inget som hindrar dessa företag att återvinna
större avfallsmängder än den högsta tillåtna mängden, under förutsättning att de gör det i enlighet med tillståndsreglerna.
Följaktligen konstaterar domstolen att Republiken Italien har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artiklarna 10
och 11.1 i direktiv 75/442, genom att inte i dekretet fastslå de högsta mängder avfall, per avfallstyp, som kan återvinnas
i enlighet med reglerna om undantag från avtalsplikten.
Andra anmärkningen: Vag definition av vilka avfallstyper som omfattas av undantaget från tillståndsplikt
Parternas argument
Kommissionen har framfört kritik i två avseenden. För det första anges i vissa rubriker till de tekniska normer som anges
i bilagorna 1 och 2 till dekretet en mycket vag definition av avfallstyperna. För det andra anges sällan koderna i Europeiska
avfallskatalogen (nedan kallade EAK-koderna), och när de anges motsvarar de inte den definition som anges i rubrikerna till
de tekniska normerna. Härav framgår att visst farligt avfall kan inkluderas i kategorin icke‑farligt avfall, vilket gör att
inrättningarna och företagen som behandlar detta kan undantas från tillståndsplikten, då de kan åberopa de mindre strikta
krav som föreskrivs för icke‑farligt avfall.
Kommissionen har illustrerat sin invändning genom att nämna tre fall.
Inledningsvis anger kommissionen, som exempel, att det i den tekniska normen 5.9 i bilaga 1 till dekretet, vilken avser ”bitar
av täckt fiberoptisk kabel av dielektrisk, semielektrisk och metallisk typ”, saknas hänvisning till EAK‑koderna.
Vidare åtföljs den tekniska normen 7.8 i bilaga 1 till dekretet, i vilken det hänvisas till ”förbrukade eldfasta material,
förbrukade eldfasta material från ugnar för processer vid hög temperatur”, av ett antal EAK‑koder. Det är inte möjligt att
utifrån dessa fastslå huruvida förbrukad infodring från metallurgiska aluminiumprocesser skall hänföras till denna norm, vilket
medför en sammanblandning av icke‑farligt avfall och farligt avfall.
Slutligen hänförs den tekniska normen 3.10 i bilaga 1 till dekretet, vilken hänvisar till ”urladdade silveroxidbatterier”,
felaktigt till EAK‑koden 160605, som avser kategorin ”andra batterier och ackumulatorer”, vilken ingår i kategorin icke‑farligt
avfall, i stället för att, med hänsyn till kvicksilverinnehållet, hänföras till EAK‑koden 160603, som avser ”kvicksilverhaltiga
torrbatterier” och som alltså ingår i kategorin farligt avfall. Kommissionen har i detta hänseende påpekat att rubriken till
kod 160603 har ändrats genom kommissionens beslut 2000/532/EG av den 3 maj 2000 (EGT L 226, s. 3), då begreppet kvicksilverhaltiga
batterier infördes.
Den italienska regeringen har gjort gällande att de tre fall som kommissionen har undersökt är isolerade fall, och att kommissionen
på grundval av dessa felaktigt har förutsatt att det generellt saknas en definition av vilka avfallstyper som omfattas av
undantaget från tillståndsplikten eller att denna är felaktig.
Vad beträffar den tekniska normen 3.10 rörande urladdade silveroxidbatterier, har den italienska regeringen hävdat att beskrivningen
av normen och EAK‑koden som den hänförs till måste läsas samtidigt som avfallets ursprung och dess kemiska och fysiska egenskaper
undersöks. Att i detta särskilda fall hänföra avfallet i fråga till den EAK‑kod som gäller för icke‑farligt avfall, motsvarade
fullt ut de kemiska och fysiska egenskaper som angavs i dekretet, nämligen ”hölje i stål som innehåller mer än 1 procent oxider
och/eller silversalter, mindre än 9 procent zink och mindre än 55 procent nickel”.
Domstolens bedömning
Genom denna andra anmärkning har kommissionen allmänt sett klandrat Republiken Italien för att inte ha gjort en exakt definition
av de typer av icke‑farligt avfall som skall återvinnas enligt det förenklade förfarandet. De tekniska normer som hänför sig
till dessa avfallstyper anges enligt kommissionen på ett mycket vagt sätt, och EAK‑koderna har antingen utelämnats eller angivits
på ett felaktigt sätt. Kommissionen har hänvisat till tre tekniska normer som stöd för sin invändning.
I detta hänseende konstaterar domstolen att kommissionen endast har nämnt tre precisa fall och inte har ingivit någon bevisning
som gör det möjligt för domstolen att kontrollera huruvida anmärkningen är välgrundad i den mån den hänför sig till samtliga
tekniska normer i dekretet. Undersökningen av anmärkningen måste följaktligen begränsas till de tre nämnda fallen.
Vad gäller den tekniska normen 5.9 påpekar domstolen att den italienska regeringen som svar på den formella underrättelsen
och på det motiverade yttrandet inledningsvis påpekade för kommissionen att den hade för avsikt att införa en EAK‑kod, och
att den därefter i sitt svaromål påpekade att EAK‑koderna verkligen hade antagits enligt beslut 2000/532/EG.
Även om den italienska regeringen har hävdat att de EAK‑koder som den antog var tänkta att motsvara de koder som anges i beslut
2000/532/EG, vilket medlemsstaterna måste införliva senast den 1 januari 2002, det vill säga ett datum som inföll efter det
att de påtalade omständigheterna hade infallit, konstaterar domstolen att denna regering inte har förnekat att den borde ha
antagit en EAK‑kod avseende avfallet i fråga före detta datum, i enlighet med bestämmelserna i direktiv 75/442.
Domstolen konstaterar att eftersom Republiken Italien fortfarande inte hade tilldelat norm 5.9 en EAK‑kod vid utgången av
den frist som fastställts i det motiverade yttrandet, är det fördragsbrott som kommissionen har påtalat avseende denna norm
styrkt.
Vad gäller kommissionens invändning avseende den tekniska normen 7.8, påpekar domstolen att den italienska regeringen i sitt
svaromål angav att EAK‑koderna skulle ändras så fort som möjligt. Härav följer att den italienska regeringen inte har bestridit
att de tillämpade koderna inte är förenliga med kraven i direktiv 75/442, och det fördragsbrott som kommissionen har påtalat
skall fastställas i den del det rör denna norm.
Det tredje fallet rör den tekniska normen 3.10. I detta hänseende erinrar domstolen om att den italienska regeringen inte
har bemött kommissionens påstående om att batterierna i fråga innehöll kvicksilver. Den har endast gjort gällande att kvicksilver
inte nämndes i beskrivningen i dekretet av produktens tekniska egenskaper, vilket den anser motiverade att EAK‑koden för icke‑farligt
avfall tillämpades.
Domstolen anser att kommissionen, i den mån batterierna i fråga innehöll kvicksilver, kunde anse att det rörde sig om farligt
avfall och att den passande EAK‑koden var kod 160603, som var tillämplig på kvicksilverhaltiga torrbatterier, och inte kod 160605,
som avser andra batterier och ackumulatorer och som avser icke‑farligt avfall. Icke desto mindre ankom det på kommissionen
att visa att batterierna i fråga innehöll kvicksilver, vilket inte framgår av de handlingar som har ingivits till domstolen.
I avsaknad av sådan bevisning kan talan inte vinna bifall i den del som avser kommissionens anmärkning rörande norm 3.10.
Med hänsyn till ovanstående konstaterar domstolen att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt
artikel 11.1 i direktiv 75/442 och artikel 3 i direktiv 91/689, genom att inte göra en exakt definition av de avfallstyper
som hänförs till de tekniska normerna 5.9 och 7.8 i bilaga 1 till dekretet.
Den tredje anmärkningen: Definition av vissa bortskaffningsförfaranden som återvinningsförfaranden
Parternas argument
Kommissionen har klandrat Republiken Italien för att ha framställt bortskaffningsförfaranden som återvinningsförfaranden och
därigenom ha åsidosatt artiklarna 9 och 11 i direktiv 75/442, rörande tillståndsreglerna, jämförda med artikel 1 e och 1 f
i samma direktiv och bilagorna IIA och IIB till samma direktiv, i vilka dessa förfaranden beskrivs.
Förfarandena i fråga nämns i artikel 5 i dekretet. De avser sanering av skadade områden för produktionsändamål och sociala
ändamål genom morfologiska omstruktureringsåtgärder och omfattar täckning av avfallsupplag.
Kommissionen anser att förfarandet avseende sanering av skadade områden för produktionsändamål och sociala ändamål genom morfologiska
omstruktureringsåtgärder, felaktigt klassificerades i kategori R 10 i bilaga IIB till direktiv 75/442. Denna kategori åsyftar
markspridning som medför agrikulturella eller ekologiska fördelar och avser snarare, enligt kommissionen, utnyttjandet av
slam inom jordbruket.
Vad gäller täckningen av avfallsupplag, som helt enkelt består i att deponera avfall på redan existerande avfall, har kommissionen
hävdat att sådan täckning inte utgör återanvändning eller återvinning i egentlig mening som kan ingå i punkt R 5 i bilaga IIB
till direktiv 75/442, såsom Republiken Italien felaktigt har klassificerat den. Täckning av avfallsupplag omfattas enligt
kommissionen av punkt D 1 i bilaga IIA till samma direktiv, som rör bortskaffningsförfaranden och som avser ”Deponering på
eller under markytan (t.ex. på avfallsupplag etc.)”.
Den italienska regeringen har däremot hävdat att det är korrekt att placera förfaranden för att ”återupprätta miljön” i kategori R 10
”Markspridning som medför agrikulturella eller ekologiska fördelar”. Sådana förfaranden syftar till att sanera miljön och
tillhör alltså denna kategori. Sanering av miljön får inte blandas ihop med ett bortskaffningsförfarande.
Vad gäller ”täckning av avfallsupplag” har den italienska regeringen understrukit att det förfarandet, liksom förfaranden
för att ”återupprätta miljön”, inte är ett bortskaffningsförfarande utan ett saneringsförfarande i egentlig mening.
I sin replik ansåg kommissionen, med beaktande av domstolens senaste rättspraxis avseende skillnaden mellan ”återvinning”
och ”bortskaffande”, att vissa av de morfologiska omstruktureringsåtgärder som anges i artikel 5 i dekretet kan anses ingå
i kategori R 10.
Kommissionen har däremot vidhållit att utnyttjande av avfall och borrslam, som kan innehålla upp till 50 kg råolja per ton
och 300 kg lågtoxisk dieselolja eller olja per ton, vilket avses i de tekniska normerna 7.14 och 7.15, inte kan kvalificeras
som miljöåtervinning.
Domstolens bedömning
Domstolen påpekar att kommissionen, såsom det framgår av dess replik, nu endast vidhåller sin anmärkning avseende det utnyttjande
av avfall och borrslam som motsvarar de tekniska normerna 7.14 och 7.15 i dekretet. Utnyttjandet av detta avfall utgör enligt
kommissionen inte återvinningsförfaranden, utan bortskaffningsförfaranden.
Kommissionen har inte angivit det exakta skälet till att den vidhåller sin anmärkning beträffande detta avfall och har nöjt
sig med att påpeka att det innehåller mycket höga halter av råolja eller lågtoxisk dieselolja och olja. Kommissionen verkar
således anse att avfallet i fråga innehåller farliga substanser som utgör hinder för att använda det i återvinningssyfte.
Domstolen har emellertid fastslagit att det inte i sig är relevant, för att klassificera en avfallshantering som återvinning
i den mening som avses i artikel 1 f i direktiv 75/442, huruvida avfallet är farligt eller inte. Det som framför allt utmärker
ett återvinningsförfarande är att dess huvudsyfte är att avfallet skall kunna utnyttjas på ett meningsfullt sätt som bidrar
till att bevara naturresurserna, genom att ersätta andra material som annars skulle ha behövts för detta ändamål (dom av den 27 februari 2002
i mål C‑6/00, ASA, REG 2002, s. I‑1961, punkterna 68 och 69).
Härav följer att den omständigheten att avfallet i fråga innehåller höga halter av råolja samt lågtoxisk dieselolja och olja
inte i sig utgör hinder för att det kan användas i återvinningssyfte.
Vidare har kommissionen, såsom generaladvokaten påpekade i punkt 36 i sitt förslag till avgörande, medgivit att vissa åtgärder
för sanering och täckning av avfallsupplag kunde anses vara återvinningsförfaranden, bland annat i fråga om den tekniska normen 4.4.
De verksamheter som anges i de tekniska normerna 7.14 och 7.15 beskrivs på samma sätt, eller nästan på samma sätt, som sådana
förfaranden.
Följaktligen måste det konstateras att kommissionen inte har visat att Republiken Italien felaktigt har klassificerat förfaranden
för bortskaffande av avfall som förfaranden för återvinning av avfall. Talan kan inte vinna bifall på någon del av den tredje
grunden.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Emellertid kan domstolen enligt artikel 69.3 i samma rättegångsregler besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera
parten skall bära sin kostnad, om parterna ömsom tappar på en eller flera punkter. Eftersom båda parterna i förevarande mål
delvis har tappat målet, anser domstolen att vardera parten skall bära sin kostnad.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
följande dom:
1)
Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 10 och 11.1 i rådets direktiv 75/442/EEG
av den 15 juli 1975 om avfall, i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991, genom att inte i dekret
av den 5 februari 1998 om fastställande av sådant icke‑farligt avfall som omfattas av förenklade förfaranden för återvinning
enligt artiklarna 31 och 33 i lagstiftningsdekret nr 22 av den 5 februari 1997 fastställa de högsta tillåtna mängder avfall,
per avfallstyp, som kan återvinnas enligt reglerna om undantag från tillståndsplikten.
2)
Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 11.1 i direktiv 75/442. i ändrad lydelse,
och enligt artikel 3 i rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall, genom att inte göra en exakt
definition av de typer av avfall som omfattas av de tekniska normerna 5.9 och 7.8 i bilaga 1 till ovannämnda dekret.
3)
Talan ogillas i övrigt.
4)
Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad.
Underskrifter.
–
Rättegångsspråk: italienska.