CELEX: 62006CJ0441
Държавни помощи
Задължение за възстановяване
Задължение за сътрудничество

С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като не се е съобразила в определения срок с Решение 2005/709/ЕО на Комисията от 2 август 2004 година относно държавната помощ, приведена в действие от Франция в полза на France Télécom (
ОВ L 269, 2005 г., стр. 30
, наричано по-нататък „спорното решение“), Френската република не е изпълнила задълженията си по членове 2 и 3 от това решение, по член 249, четвърта алинея ЕО, както и по член 10 ЕО.
Обстоятелства, предхождащи спора
France Télécom (наричано по-нататък „FT“) извършва дейност като оператор и доставчик на далекосъобщителни мрежи и услуги. По-специално FT присъства на следните пазари: фиксирани телефонни услуги, мобилна телефония, Интернет и други информационни услуги, услуги, предоставяни на предприятия, телевизионно излъчване и кабелна телевизия.
Като изключение от приложимия във Франция общ режим на професионалния данък (член 1447 и сл. от Общия данъчен кодекс (code général des impôts), наричан по-нататък „CGI“), според който професионалният данък се дължи ежегодно от физически и юридически лица, които обичайно упражняват професионална дейност, с изключение на дейност като наето лице, последователно са установени два специални данъчни режима в полза на FT, а именно преходен режим, прилаган от 1 януари 1991 г. до 31 декември 1993 г., последван от окончателен режим, прилаган след 1 януари 1994 г. Вторият режим е отменен, считано от 31 декември 2002 г.
На основание член 19 от Закон № 90-568 от 2 юли 1990 г. относно организацията на пощенските и далекосъобщителни обществени услуги (JORF, 8 юли 1990 г., стр. 8069) преходният режим (1991—1993 г.) предвижда, че през този период FT, подобно на държавата, не подлежи на облагане с данъци като професионален данък, поземлен данък или корпоративен данък.
Окончателният режим (1994—2002 г.) предвижда, че съгласно член 18 от посочения закон и член 1654 от CGI, считано от 1 януари 1994 г., FT подлежи на облагане по общия данъчен режим, с изключение на преките местни данъци, за които приложимите законодателни разпоредби предвиждат специални условия относно ставката, основата и условията на облагане.
Тези два режима са предмет на официална процедура по разследване на основание член 88, параграф 2 ЕО в съответствие с решение на Комисията, за което Френската република е уведомена на 31 януари 2003 г. (
ОВ C 57, стр. 5
).
В точки 33 и 53 от мотивите на спорното решение Комисията приема за установено, че преходният режим не представлява държавна помощ. В точки 42 и 60 от мотивите обаче тя приема, че разликата между действително платения от FT професионален данък и онзи, който дружеството би дължало по общия режим за периода от 1 януари 1994 г. до 31 декември 2002 г., представлява държавна помощ, неправомерно приведена в действие в нарушение на член 88, параграф 3 ЕО.
Точната сума за възстановяване не е определена в спорното решение. В точка 59 от мотивите на решението Комисията все пак отбелязва, че съответната сума трябва да е в диапазона между 798 и 1140 милиона евро за главницата плюс лихви, считано от датата, на която съответните помощи са били на разположение на бенефициера, до датата на тяхното възстановяване. В това отношение в същата точка е указано, че точният размер на подлежащата на възстановяване помощ ще бъде определен от Комисията в сътрудничество с френските органи в рамките на производството за възстановяване и най-късно до 1 ноември 2004 г.
Диспозитивът на спорното решение гласи:
„
Член 1
Държавната помощ в полза на France Télécom, неправомерно отпусната от Франция в противоречие с член 88, параграф 3 [ЕО] чрез режима на професионалния данък, прилаган към това предприятие в периода между 1 януари 1994 г. и 31 декември 2002 г. [предвиден в Закон № 90-568 (член 18) и член 1654 от CGI], е несъвместима с общия пазар.
Член 2
1.   Франция предприема всички необходими мерки за възстановяването от France Télécom на определената в член 1 помощ.
2.   Възстановяването се извършва без забавяне в съответствие с процедурите по националното законодателство, при условие че те позволяват незабавното и ефективно изпълнение на настоящото решение.
3.   Подлежащите на възстановяване помощи включват лихвите, считано от датата, на която помощите са предоставени на разположение на бенефициера, до датата на възстановяването им.
4.   Лихвите се изчисляват в съответствие с разпоредбите на глава V от Регламент (ЕО) № 794/2004 от 21 април 2004 г. за прилагането на Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета относно определянето на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за създаване на Европейската общност [
ОВ L 140, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 2, стр. 42].
Член 3
В двумесечен срок, считано от датата на връчване на настоящото решение, Франция информира Комисията за мерките, които възнамерява да вземе и които вече е взела, за да се съобрази с него. За тази цел Франция използва приложения към настоящото решение въпросник.
[…]“ [неофициален превод]
Между 17 септември 2004 г. и 10 август 2006 г. Комисията и френските органи многократно си разменят писма относно мерките, които трябва да се вземат, за да се осигури изпълнението на спорното решение. Със същата цел по-нататък са организирани множество срещи между Комисията и тези органи.
В хода на тази кореспонденция, със съобщение от 23 декември 2005 г. Комисията предлага сумата на получената от FT помощ да се определи:
—
за периода 1994—1999 г., в размер на 635 милиона евро без лихвите, и
—
за периода 2000—2002 г., в размер на 293 милиона евро без лихвите.
Според Комисията така размерът на помощта възлизал на 928 милиона евро без лихвите. В същото съобщение Комисията приканва френските органи да вземат всички необходими мерки за възстановяването на тази сума от бенефициера, заедно със съответните лихви, и да я информират по този въпрос до 20 януари 2006 г.
В посоченото съобщение Комисията дава указание на френските органи, че ако искат да внесат конкретни и конструктивни уточнения или изменения в даденото предложение, трябва да ѝ ги изпратят в същия срок.
Тъй като не е удовлетворена от последвалите искането ѝ действия на посочените органи, Комисията решава да отнесе въпроса до Съда.
По иска
Доводи на страните
Комисията установява, че повече от две години след приемането на спорното решение съответната помощ не е платена обратно. На национално равнище не започнало производство за изпълнение на решението дори и по отношение на сумата, съответстваща на долната граница от диапазона, посочен в точка 59 от мотивите на спорното решение, а именно 798 милиона евро, увеличена с лихвите.
Комисията напомня, че невъзстановяването на помощта не може да се обоснове с практическите трудности, срещани при определянето на подлежащата на връщане сума. В такъв случай в съответствие с предвиденото в член 10 ЕО задължение Комисията и съответната държава-членка трябвало добросъвестно да си сътрудничат с цел преодоляването на тези трудности.
Комисията поддържа, че е дала предложения за размера на подлежащата на възстановяване помощ, като е поканила и френските органи да дадат полезно мнение по този въпрос. Въпреки това органите се ограничили с оспорване на възприетия подход, без изобщо да представят други насоки.
Комисията уточнява, че диапазонът по точка 59 от мотивите на спорното решение се обосновава с обстоятелството, че размерът на подлежащата на възстановяване помощ може да е единствено между сумите от 798 и 1140 милиона евро, които са съответно минималната и максималната сума, между които трябва да се определи окончателният ѝ размер.
Комисията смята, че единствено възстановяването на минималната сума, равна на долната граница на диапазона, или 798 милиона евро, е приемливо за осигуряването на ефективно възстановяване на получената от FT държавна помощ.
Оттук Комисията заключава, че Френската република не е предприела необходимите мерки, за да гарантира правилното, незабавно и ефективно изпълнение на спорното решение. Подобно поведение било в противоречие със задължението за лоялно сътрудничество, предвидено в член 10 ЕО. Всъщност съответните органи на тази държава-членка в нито един момент не показали конструктивно отношение, позволяващо да се определи размерът на подлежащата на обратно плащане помощ.
Френската република отбелязва, че спорното решение не определя размера на подлежащата на възстановяване помощ, нито посочва критериите или параметрите за изчисляването му. Всъщност в точка 59 от мотивите на решението Комисията си запазвала правомощието да определи размера на подлежащата на възстановяване помощ.
Тази държава-членка изтъква, че при всички положения Комисията трябвало да предостави достатъчно точен и надежден метод за изчисление, позволяващ да се определи размерът на подлежащата на връщане помощ. Тъй като не го направила, за националните органи не било възможно да пристъпят към възстановяване на тази помощ.
Според Френската република този прочит на спорното решение не се засягал от обстоятелството, че съгласно член 2 от него националните органи са длъжни да вземат всички необходими мерки за възстановяване на въпросната помощ. Всъщност диспозитивът на посоченото решение бил неразделна част от неговите мотиви и при тълкуването му трябвало да се отчитат съображенията, довели до приемането му.
В това отношение тази държава-членка уточнява, че дори и сумата, съответстваща на долната граница на споменатия в точка 59 от мотивите на спорното решение диапазон, не е релевантна, тъй като диапазонът имал само примерен характер, поради което не било възможно възприетите в него суми да се използват за целите на възстановяването на помощта.
Френската република напомня, че след предложение от Комисията получава съгласието на FT да се наложи обезпечителен запор върху голяма сума, а именно 500 милиона, дори 600 милиона евро. Този запор щял да лиши FT от предполагаемото конкурентно предимство, предоставено му чрез разглежданата помощ. Комисията обаче не одобрила това разрешение.
Тази държава-членка добавя, че националните органи откриват слабости в използвания от Комисията метод за изчисление. Освен това между септември 2004 г. и август 2006 г. тези органи и Комисията си разменили множество писма и провели много работни срещи. Следователно не можело да се открие никакво нарушение на предвиденото в член 10 ЕО задължение за лоялно сътрудничество.
Преценка на Съда
По нарушението на членове 2 и 3 от спорното решение
В самото начало следва да се напомни, че единственото правно основание, което държава-членка може да изтъква в своя защита срещу предявен от Комисията иск за установяване на неизпълнение на задължения на основание член 88, параграф 2 ЕО, се извежда от абсолютна невъзможност да се изпълни въпросното решение (вж. по-специално Решение от 4 април 1995 г. по дело Комисия/Италия,
C-348/93, Recueil, стр. I-673
, точка 16, Решение от 22 март 2001 г. по дело Комисия/Франция,
C-261/99, Recueil, стр. I-2537
, точка 23 и Решение от 2 юли 2002 г. по дело Комисия/Испания,
C-499/99, Recueil, стр. I-6031
, точка 21).
От практиката на Съда също е видно, че държава-членка, която при изпълнение на решение на Комисията в областта на държавните помощи срещне непредвидени и непредвидими трудности, независимо дали от политически, правен или практически характер, или установи незасегнати от Комисията последици, трябва да отнесе проблемите до Комисията, като предложи подходящи изменения на въпросното решение. В такъв случай Комисията и съответната държава-членка трябва добросъвестно да си сътрудничат с цел преодоляване на трудностите при пълно спазване на разпоредбите на Договора за ЕО, и по-специално на тези относно помощите (вж. Решение по дело Комисия/Франция, посочено по-горе, точка 24, Решение от 3 юли 2001 г. по дело Комисия/Белгия,
C-378/98, Recueil, стр. I-5107
, точка 31 и Решение по дело Комисия/Испания, посочено по-горе, точки 24 и 25).
По-нататък Съдът е постановил, че нито една разпоредба на общностното право не изисква от Комисията да определя точния размер на подлежащата на връщане помощ, когато разпорежда връщането на помощ, обявена за несъвместима с общия пазар. Достатъчно е решението на Комисията да съдържа указания, позволяващи на адресата сам да определи този размер без прекомерни затруднения (вж. по-специално Решение от 12 октомври 2000 г. по дело Испания/Комисия,
C-480/98, Recueil, стр. I-8717
, точка 25 и Решение от 12 май 2005 г. по дело Комисия/Гърция,
C-415/03, Recueil, стр. I-3875
, точка 39).
Доводите на Френската република трябва да се преценяват именно в рамките на така проследената правна уредба.
Що се отнася до довода, че Комисията си запазвала правомощието да определи размера на подлежащата на възстановяване от бенефициера помощ, уместно е да се напомни, че в точка 59 от мотивите на спорното решение се указва, че главницата на тази сума трябва да е между 798 и 1140 милиона евро.
От точка 54 от мотивите на това решение произтича, че втората сума е установена от Комисията въз основа на съобщение на френските органи от 15 май 2003 г. за намалението в данъчното облагане на FT съгласно режима на професионалния данък между 1994 и 2002 г. Според точка 58 от тези мотиви първата сума произтича от съобщение от посочените органи от 16 юли 2004 г. Тези две суми впрочем са разделени на годишни суми за съответния период между 1994 и 2002 г., както следва от таблиците към посочените точки.
Оттук следва, че сумата от 798 милиона евро трябва да се смята за минимален размер на подлежащата на възстановяване помощ в съответствие с член 2 на спорното решение. Диспозитивът на решенията в областта на държавните помощи наистина е неразделна част от техните мотиви, така че при тълкуването му — когато то е необходимо — трябва да се отчитат мотивите, довели до приемането му (вж. по-специално Решение от 15 май 1997 г. по дело TWD/Комисия,
C-355/95 P, Recueil, стр. I-2549
, точка 21).
Разбира се, няма спор, че в точка 59 от мотивите на спорното решение Комисията наистина уточнява, че сама ще определи точния размер на подлежащата на възстановяване помощ. В тази точка все пак също е уточнено, че тази сума ще бъде определена в сътрудничество с френските органи в рамките на производството по възстановяване и най-късно до 1 ноември 2004 г. Следователно провеждането на производството по възстановяване не е обвързано с определянето на посочената сума. Тогава обстоятелството, че точният размер на подлежащата на възстановяване помощ не е бил окончателно определен, не представлява пречка нито за провеждането от страна на тези органи на производството по възстановяване на минималната сума на помощта, нито за ефективното им сътрудничество за определянето на окончателния ѝ размер.
При тези обстоятелства доводът на Френската република, че посочените в точка 59 от мотивите на спорното решение суми имали само примерен характер и били лишени от задължителна правна сила, също не би могло да бъде уважен.
Колкото до довода, че Комисията не предоставила надежден метод за изчисление, позволяващ да се установи размерът на подлежащата на връщане помощ, необходимо е да се приеме за установено, че сравнението между действителното облагане на FT, от една страна, и облагането, на което дружеството би трябвало да бъде подложено по общия режим на професионалния данък, от друга, е предмет на задълбочени анализи от момента на започването на процедурата за разследване, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО.
Всъщност в рамките на тази процедура Комисията изработва параметри, които да позволят на френските органи да дадат окончателно предложение за размера на подлежащата на обратно плащане помощ.
Комисията предоставя необходимите за тази цел указания в точки 25—38, 60—67 и 72—80 от решението от 31 януари 2003 г. за започване на официалната процедура за разследване, и по-специално в точки 34—44 от мотивите на спорното решение.
Националните органи следователно разполагат с данните, които им позволяват да предложат на Комисията точна сума, съответстваща на намаленото данъчно облагане, ползвано от FT между 1994 и 2002 г. Всъщност именно те са в най-добра позиция не само да установят подходящите правила за възстановяването на недължимо платените държавни помощи, а и да определят точните суми, подлежащи на връщане (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Белгия, посочено по-горе, точки 50 и 51).
Решението на Комисията наистина съдържа подходящите указания, позволяващи на Френската република сама да определи без прекомерни трудности окончателния размер на подлежащата на възстановяване помощ, като този размер трябва да е в установения от Комисията диапазон.
Оттук следва, че не би могло да се уважи доводът на тази държава-членка, че Комисията не предоставила достатъчно надежден метод за определяне на размера на подлежащата на връщане помощ.
Накрая, що се отнася до довода на посочената държава-членка, че било невъзможно със сигурност да се установи размерът на подлежащата на възстановяване помощ, следва да се напомни, че при обстоятелства, засягащи възстановяването на помощи от голям брой предприятия в съчетание с множество индивидуални фактори за изчисляване, Съдът е постановил, че подобни трудности при прилагането на съответните решения не представляват абсолютна невъзможност по смисъла на цитираната по-горе съдебна практика (вж. по-специално Решение от 29 януари 1998 г. по дело Комисия/Италия,
C-280/95, Recueil, стр. I-259
, точки 18 и 23, и Решение по дело Комисия/Белгия, посочено по-горе, точки 41 и 42). От доказателствата в преписката по делото не се установява, че в дадения случай проблемите, свързани с изчисляването на размера на подлежащата на възстановяване помощ, ще са по-големи от проблемите, възникнали при обстоятелствата, при които са постановени посочените по-горе решения.
Уместно е също да се отбележи, че опасенията от вътрешни трудности в рамките на прилагането на дадено решение в областта на държавните помощи не биха могли да обосноват обстоятелството, че държавата-членка не е изпълнила задълженията си по общностното право (вж. в този смисъл Решение от 7 декември 1995 г. по дело Комисия/Франция,
C-52/95, Recueil, стр. I-4443
, точка 38, Решение от 9 декември 1997 г. по дело Комисия/Франция,
C-265/95, Recueil, стр. I-6959
, точка 55 и Решение от 29 януари 1998 г. по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 16).
Следователно се налага изводът, че Френската република не е изпълнила задълженията си по членове 2 и 3 от спорното решение, както и по член 249, четвърта алинея ЕО.
По нарушението на член 10 ЕО
В самото начало следва да се напомни, че член 10 ЕО задължава държавите-членки да съдействат за постигането на задачите на Общността и да се въздържат от всякакви мерки, които биха могли да застрашат постигането на целите на Договора (вж. Решение от 14 юли 2005 г. по дело Комисия/Германия,
C-433/03, Recueil, стр. I-6985
, точка 63).
Колкото до отправеното в това отношение оплакване на Комисията по настоящото дело, уместно е да се отбележи, че в кореспонденцията си с френските органи след приемането на спорното решение Комисията с множество съобщения иска известен брой указания, чрез които по съгласие с тези органи да определи окончателния размер на подлежащата на връщане помощ.
Важно е да се добави, че в рамките на преговорите с френските органи, целящи прилагане на спорното решение, със съобщение от 23 декември 2005 г. Комисията определя размера на подлежащата на обратно плащане помощ на 928 милиона евро без лихвите.
Френските органи обаче не смятат за нужно нито да заемат ясна позиция по тази точка, нито да представят на Комисията насрещно предложение в конкретно цифрово изражение.
Освен това, ако през целия период на кореспонденцията с Комисията след приемането на спорното решение Френската република е вярвала, че трябва да оспори основателността на това решение, и по-специално квалификацията на приложимия към FT данъчен режим между 1994 и 2002 г. като държавна помощ, това обстоятелство по никакъв начин не я освобождава от задължението да изпълни посоченото решение.
Френската република повдига и множество въпроси, свързани с необходимите параметри за изчисляване на размера на подлежащата на възстановяване помощ. По-нататък тя няколко пъти заявява, че е технически невъзможно да се намери надежден и точен метод и следователно да се възстанови по коректен и неоспорим начин размерът на професионалния данък, който FT би трябвало да плати, ако беше подложено на общия режим на професионалния данък. От това държавата-членка извежда заключението, повторено в множество съобщения от 2005 и 2006 г., че не съществува достатъчно стабилна правна основа, позволяваща да започне производство по възстановяване без съществен риск от съдебното му оспорване.
Като се имат предвид тези твърдения и с оглед на изложените дотук съображения, следва да се приеме за установено, че Френската република отказва да сътрудничи на Комисията, като предостави необходимата помощ за прилагане на спорното решение.
Следователно е необходимо да се заключи, че поведението на посочените органи трябва да се смята за нарушение на член 10 ЕО.
При това положение искът на Комисията е изцяло основателен.
Оттук следва, че е уместно да се приеме за установено, че като не се е съобразила със спорното решение в определения срок, Френската република не е изпълнила задълженията си по членове 2 и 3 от това решение, по член 249, четвърта алинея ЕО, както и по член 10 ЕО.
По съдебните разноски
По силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждане на Френската република и последната е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Като не се е съобразила в определения срок с Решение 2005/709/ЕО на Комисията от 2 август 2004 година относно държавната помощ, приведена в действие от Франция в полза на France Télécom, Френската република не е изпълнила задълженията си по членове 2 и 3 от това решение, по член 249, четвърта алинея ЕО, както и по член 10 ЕО.

2)
Осъжда Френската република да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.