CELEX: 62004CJ0523
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Dvišalio valstybės narės ir Jungtinių Amerikos Valstijų susitarimo dėl oro transporto sudarymas
Įsisteigimo teisė
Antrinė teisė, reglamentuojanti oro transporto vidaus rinką
Bendrijos išorės kompetencija

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad prisiėmusi ar išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus
Jungtinėms Amerikos Valstijoms, nepaisant persvarstyto susitarimo dėl oro transporto, sudaryto tarp Nyderlandų Karalystės
ir Jungtinių Valstijų 1957 m. balandžio 3 d. (
Tractatenblad
1957, Nr. 53, toliau – 1957 m. Susitarimas),
–        dėl Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų,
–        dėl Nyderlandų teritorijoje siūlomų ar naudojamų kompiuterinių rezervavimo sistemų (toliau – KRS) ir
–        dėl Jungtinėms Valstijoms suteiktos teisės atšaukti, sustabdyti ar apriboti skrydžių teises, kai Nyderlandų Karalystės paskirtos
oro bendrovės nėra jos arba jos subjektų valdomos,
Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutarties 5 straipsnį (dabar – EB 10 straipsnis) ir EB sutarties 52 straipsnį
(po pakeitimo – EB 43 straipsnis) bei pagal 1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2409/92 dėl oro susisiekimo
paslaugų kainų ir tarifų (OL L 240, p. 15) ir 1989 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2299/89 dėl elgesio su kompiuterinėmis
rezervavimo sistemomis kodekso (OL L 220, p. 1), iš dalies pakeisto 1993 m. spalio 29 d. Tarybos reglamentu Nr. 3089/93 (OL L 278,
p. 1).
2005 m. birželio 6 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Prancūzijos Respublikai leista įstoti į bylą palaikyti Nyderlandų
Karalystės reikalavimus.

Teisinis pagrindas
Reglamento Nr. 2299/89 1 straipsnyje numatyta:
„Šis reglamentas taikomas (KRS), kai jos siūlomos naudoti ir (arba) naudojamos Bendrijoje platinant ir parduodant oro transporto
produktus, neatsižvelgiant į:
–        sistemos tiekėjo statusą ar pilietybę,
–        naudojamą informacijos šaltinį arba atitinkamo centrinio duomenų apdorojimo padalinio buvimo vietą,
–        atitinkamo oro transporto produkto geografinę vietą.“
Tačiau to paties reglamento 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Sistemos tiekėjo įsipareigojimai, numatyti 3–6 straipsniuose, netaikomi trečiosios šalies pagrindiniam vežėjui, jeigu jo KRS
neatitinka šio reglamento ar Bendrijos oro vežėjams nenumato sąlygų, lygiaverčių numatytoms pagal šį reglamentą.
2.      8 straipsnyje numatyti pagrindinių ir dalyvaujančių vežėjų įsipareigojimai netaikomi trečiosios šalies oro vežėjų kontroliuojamoms
KRS tuo atveju, jeigu pagrindiniam ar dalyvaujančiam vežėjui toje šalyje netaikomos sąlygos, lygiavertės numatytoms pagal
šį reglamentą ir pagal Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 2672/88.“
Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 1 dalis nustato kriterijus ir tvarką, taikomą kainų ir tarifų nustatymui už visoje Bendrijoje
teikiamas vežimo oro transportu paslaugas.
To paties straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:
„2.      Nepažeidžiant 3 dalies nuostatų, šis reglamentas netaikomas:
a)      ne Bendrijos oro vežėjų nustatytoms kainoms ir tarifams;
b)      kainoms ir tarifams, nustatytiems su viešąja paslauga susijusiu įsipareigojimu pagal 1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentą
(EEB) Nr. 2408/92 dėl Bendrijos oro vežėjų patekimo į Bendrijos vidaus oro maršrutus <...>.
3.      Tik Bendrijos oro vežėjai turi teisę siūlyti naujus produktus arba nustatyti mažesnes kainas, nei mokamos už tokius pačius
produktus.“
Reglamento Nr. 2409/92 12 straipsnyje įtvirtinta:
„Šis reglamentas įsigalioja 1993 m. sausio 1 d.“

Ginčo aplinkybės

1957 m. Susitarimas
1957 m. balandžio 3 d. Nyderlandų Karalystė ir Jungtinės Valstijos sudarė 1957 m. Susitarimą.
Šis susitarimas buvo papildytas 1978 m. kovo 31 d. Protokolu (
Tractatenblad
1978, Nr. 55, toliau – 1978 m. Protokolas) ir pakeistas pasikeitus 1987 m. spalio 13 d. ir gruodžio 22 d. notomis (
Tractatenblad
1988, Nr. 12), 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d. notomis (
Tractatenblad
1992, Nr. 63) ir 1992 m. spalio 14 d. notomis (
Tractatenblad
1992, Nr. 177, toliau – 1992 m. spalio mėn. notos).
Savo ruožtu 1978 m. Protokolas buvo pakeistas 1986 m. birželio 11 d. Protokolu (
Tractatenblad
1986, Nr. 88), taip pat 1992 m. spalio mėn. notomis.
1992 m. spalio mėn. notos pakeitė daugelį 1957 m. Susitarimo nuostatų, tarp kurių – jo 1 straipsnį (apibrėžimai), 2 straipsnį
(teisių suteikimas), 3 straipsnį (paskyrimas), 4 straipsnį (oro bendrovių nuosavybė ir kontrolė), 6 straipsnį (saugumas),
7 straipsnį (muitai ir naudotojų mokesčiai), 8 straipsnį (sąžininga konkurencija), 13 straipsnį (ginčų sprendimas) ir 16 straipsnį
(nutraukimas), taip pat jo priedą, kuriame buvo oro maršrutų lentelė. Be to, buvo padaryti tam tikri 1978 m. Protokolo pakeitimai.
Tačiau 1992 m. spalio mėn. notos nepakeitė 1957 m. Susitarimo nuostatų dėl oro susisiekimo kainų ir tarifų bei KRS.
Šios notos numatė, kad jos laikinai taikomos nuo pasikeitimo jomis dienos, t. y. 1992 m. spalio 14 dienos. Nyderlandų parlamentas
ratifikavo šias notas 1993 m. balandžio 26 d. ir jos įsigaliojo 1993 m. gegužės 11 dieną (žr.
Tractatenblad
1993, Nr. 84 ir Nr. 85).

„Atviro dangaus“ bylos ir jų pasekmės
Prieš pradėdama šią procedūrą prieš Nyderlandų Karalystę Komisija atliko procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš aštuonias
valstybes nares, kurios su Jungtinėmis Valstijomis sudarė susitarimus dėl oro transporto.
Kiekvienai iš šių valstybių narių Komisija nuo 1995 m. birželio mėn. iki 1996 m. gegužės mėn. nusiuntė oficialius pranešimus,
nuo 1998 m. kovo mėn. iki balandžio mėn. – pagrįstas nuomones, o 1998 m. gruodžio 18 d. pareiškė joms ieškinius. Nyderlandų
Karalystė įstojo palaikydama valstybės narės atsakovės reikalavimus kiekvienoje iš šių bylų. 2002 m. lapkričio 5 d. Teisingumo
Teismas priėmė sprendimus šiose bylose (vadinamosios „atviro dangaus“ bylos):
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(C‑466/98, Rink. p. I‑9427),
Komisija prieš Daniją
(C‑467/98, Rink. p. I‑9519),
Komisija prieš Švediją
(C‑468/98, Rink. p. I‑9575),
Komisija prieš Suomiją
(C‑469/98, Rink. p. I‑9627),
Komisija prieš Belgiją
(C‑471/98, Rink. p. I‑9681),
Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑472/98, Rink. p. I‑9741),
Komisija prieš Austriją
(C‑475/98, Rink. p. I‑9797) ir
Komisija prieš Vokietiją
(C‑476/98, Rink. p. I‑9855).
Septyniuose iš šių sprendimų (ieškinys prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę buvo susijęs su kitokia
situacija) Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepaisant persvarstytų egzistuojančių susitarimų, prisiėmusios ar išlaikiusios
tarptautinius įsipareigojimus Jungtinėms Valstijoms dėl Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro
susisiekimo kainų ir tarifų, dėl valstybės narės atsakovės teritorijoje siūlomų ar naudojamų KRS ir dėl Jungtinėms Valstijoms
suteiktos teisės atšaukti, sustabdyti ar apriboti skrydžių teises, kai valstybės narės atsakovės paskirtos oro bendrovės nėra
jos arba jos subjektų valdomos, valstybės narės atsakovės neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutarties 5 ir 52 straipsnius ir Reglamentus
Nr. 2409/92 bei Nr. 2299/89, kuris iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 3089/93.
Priėmus šiuos sprendimus 2002 m. lapkričio 25 d., 2004 m. liepos 30 d. ir 2005 m. kovo 10 d. Komisija parašė Nyderlandų Karalystei
prašydama, pirma, netęsti dvišalių derybų su Jungtinėmis Valstijomis ir, antra, denonsuoti 1957 m. Susitarimą.

Ikiteisminė procedūra ir reikalavimai
Dėl 1992 m. spalio mėn. notų 1999 m. spalio 19 d. Komisija nusiuntė Nyderlandų Karalystei oficialų pranešimą, į kurį pastaroji
atsakė 1999 m. birželio 1 d. laišku.
2000 m. spalio 24 d. Komisija Nyderlandų Karalystei nusiuntė pagrįstą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis
būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. Nyderlandų Karalystė atsakė į pagrįstą nuomonę 2001 m. vasario 23 d.
laišku.
Šį ieškinį Komisija pareiškė 2004 m. gruodžio 23 dieną.

Dėl prieštaravimo dėl priimtinumo, pagrįsto per ilga ikiteismine procedūra

Šalių argumentai
Nyderlandų Karalystė nurodo, kad šioje byloje ikiteisminė procedūra truko labai ilgai. Iš tikrųjų nuo 1992 m. spalio mėn.
notų iki Komisijos pateikto oficialaus pranešimo (1999 m. sausio mėn.) praėjo daugiau nei šešeri metai, o nuo pagrįstos nuomonės
(2000 m. spalio mėn.) iki šio ieškinio pareiškimo (2004 m. gruodžio mėn.) – daugiau nei ketveri metai. Dėl tokio Komisijos
elgesio Nyderlandų Karalystė atsidūrė tokioje nepalankioje padėtyje, kad Komisija šioje byloje prarado teisę dėl šios valstybės
narės kreiptis į Teisingumo Teismą.
Nors 1995 m. pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš kitas aštuonias valstybes nares „atviro dangaus“ bylose,
ji nekvestionavo 1992 m. spalio mėn. notų. Daugiau nei šešerius metus laukusi prieš pateikdama oficialų pranešimą Nyderlandų
Karalystei, Komisija sukėlė šios šalies vyriausybės teisėtus lūkesčius, jog Bendrijos teisės aktai nebuvo pažeisti.
Komisija nesilaikė pareigos laikytis protingo termino, kuri susijusi su gero administravimo principu ir kyla iš teisinio saugumo
principo.
Nyderlandų Karalystės, kurią šiuo klausimu palaiko Prancūzijos vyriausybė, teigimu, iš dalies pakeistas 1957 m. Susitarimas
sukuria teisinį saugumą atitinkamiems vežėjams, kurie gauna priėjimą prie Amerikos rinkos. O Komisija pritarė įmonių
KLM Royal Dutch Airlines
(toliau –
KLM
) ir
Northwest Airlines
aljansui. Jungtinės Valstijos mano, kad šiame susitarime numatyti įsipareigojimai sudaro sąlygas suteikti šiam aljansui būtiną
„imunitetą nuo antimonopolinių įstatymų taikymo“. Denonsavus 1957 m. Susitarimą, Amerikos valdžios institucijos iškart panaikintų
šį „imunitetą nuo antimonopolinių įstatymų taikymo“, o perspektyva gauti tokį imunitetą įmonių
KLM
ir
Air France
bendradarbiavimui (kuriam Komisija jau pritarė) būtų labai miglota. Nuostoliai dėl tokio „imuniteto nuo antimonopolinių įstatymų
taikymo“ panaikinimo siektų milijonus eurų.
Komisija atsikerta, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, taikydama EB 226 straipsnį ji neprivalo laikytis nustatytų
terminų.
Be to, vien dėl to, kad Komisija pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš Nyderlandų Karalystę vėliau nei prieš
kitas aštuonias valstybes nares, ši valstybė neatsidūrė mažiau palankioje padėtyje. Atvirkščiai, palyginti su kitomis aštuoniomis
valstybėmis narėmis, Nyderlandų Karalystė buvo palankesnėje padėtyje, nes turėjo papildomą terminą išvengti, kad prieš ją
būtų pareikštas ieškinys, denonsuodama 1992 m. spalio mėn. notas.

Teisingumo Teismo vertinimas
Tiesa yra tai, kad tam tikrais atvejais pernelyg ilga EB 226 straipsnyje numatytos ikiteisminės procedūros trukmė gali apsunkinti
galimybę suinteresuotajai valstybei paneigti Komisijos argumentus ir taip pažeisti teisę į gynybą. Tačiau šiuo atveju Nyderlandų
vyriausybė neįrodė, kad neįprasta procedūros trukmė turėjo poveikį jos gynybos organizavimui (šiuo klausimu žr. 1991 m. gegužės
16 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 15 ir 16 punktus ir minėto sprendimo
Komisija prieš Austriją
36 punktą).
Be to, reikia pažymėti, jog procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo paremta objektyviu valstybės narės įsipareigojimų, kuriuos
jai nustato Bendrijos teisė, nesilaikymo konstatavimu ir kad tokiu atveju kaip šis valstybė narė negali remtis teisėtų lūkesčių
apsaugos principu, kad užkirstų kelią objektyviam konstatavimui, jog ji nesilaikė EB sutartyje ar antrinėje teisėje nustatytų
įsipareigojimų, nes toks pateisinimas, jei su juo būtų sutikta, prieštarautų EB 226 straipsnyje numatytos procedūros tikslui
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Austriją
38 punktą).
Tai, kad dėl 1957 m. Susitarimo denonsavimo Amerikos valdžios institucijos gali panaikinti „imunitetą nuo antimonopolinių
įstatymų taikymo“ ir dėl to gali kilti nuostolių, neturi reikšmės kalbant apie šio ieškinio priimtinumą. Iš tikrųjų šiuo EB 226 straipsniu
pagrįstu ieškiniu išimtinai siekiama pripažinti Bendrijos teisės pažeidimą dėl tarp Nyderlandų Karalystės ir Jungtinių Valstijų
prisiimtų įsipareigojimų.
Todėl šis prieštaravimas turi būti atmestas.

Dėl argumento, susijusio su po pagrįstos nuomonės pateikimo įvykusiais pasikeitimais

Šalių argumentai
Nyderlandų Karalystė, palaikoma Prancūzijos vyriausybės, tvirtina, kad Komisija pareiškė šį ieškinį pakankamai neatsižvelgusi
į po pagrįstos nuomonės pateikimo įvykusius pasikeitimus. Iš tikrųjų po to, kai buvo paskelbti sprendimai bylose „atviras
dangus“, 2003 m. birželio 5 d. Europos Sąjungos Taryba suteikė du įgaliojimus Komisijai derėtis dėl susitarimų dėl oro transporto
su Jungtinėmis Valstijomis ir trečiosiomis šalimis, apibrėžtus 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente
(EB) Nr. 847/2004 dėl derybų dėl valstybių narių ir trečiųjų šalių susitarimų dėl oro susisiekimo ir jų įgyvendinimo (OL L 157,
p. 7). Komisija kelis kartus valstybių narių prašė susilaikyti nuo dvišalių derybų dėl oro transporto rengimo, kad nebūtų
pakenkta vykstančioms Bendrijos deryboms.
Jeigu Teisingumo Teismas patenkintų šį ieškinį, Nyderlandų Karalystė turėtų panaikinti Bendrijos teisei prieštaraujančiomis
pripažintas nuostatas. Dėl to ši valstybė narė atsidurtų keblioje padėtyje. Derėdamasi dėl tokio panaikinimo su Jungtinėmis
Valstijomis, Nyderlandų Karalystė sukliudytų šiuo metu vykstančioms Bendrijos deryboms.
Toliau, Nyderlandų Karalystės, palaikomos Prancūzijos vyriausybės, teigimu, šioje byloje Komisija neatsižvelgė nei į du įgaliojimus,
kuriuos Komisijai suteikė Taryba 2003 m. birželio mėn., nei į Reglamentą Nr. 847/2004. Todėl nebuvo įvertinta žala, kurią
oro bendrovėms gali sukelti dvišalių susitarimų oro transporto srityje denonsavimas.
Sutarties 5 straipsnyje įtvirtintas sąžiningo Bendrijos institucijų ir valstybių narių bendradarbiavimo principas yra abipusiai
taikomas, todėl Komisija taip pat turi bendradarbiauti, siekiant apsaugoti Bendrijos teisės veiksmingumą. Nebūtų sąžiningo
bendradarbiavimo, jei Komisija užkirstų kelią Nyderlandų Karalystei veiksmingai įgyvendinti savo pareigas Bendrijai. Pareikšdama
šį ieškinį Komisija pažeidė Sutarties 5 straipsnį, nors valstybės narės ir Taryba suteikė jai būtinas priemones, kad transatlantiniai
pervežimai oru būtų suderinti su Bendrijos teise.
Dėl 1957 m. Susitarimo denonsavimo atsirastų teisės spragų, kurios pažeistų Nyderlandų Karalystės, taip pat kitų valstybių
narių interesus. Net jei būtų galima išlaikyti skrydžius remiantis mandagumo principu, kaip siūlo Komisija, šio principo taikymas
neleistų Bendrijos vežėjams pasinaudoti teisiniu ir ekonominiu saugumu, kuriuos užtikrina šioje byloje nagrinėjamas susitarimas.
Jų aviacijos programų patvirtinimas turėtų būti atnaujinamas kiekvieną sezoną ir taptų nepatikimu. Jų vykdymo sąlygų patvirtinimas
ar atsisakymas tai padaryti sukeltų papildomą administracinę naštą ir dėl to Bendrijos vežėjai atsidurtų situacijoje, kai
Jungtinių Valstijų valdžios institucijos atsisakytų tam tikrų skrydžių.
Komisija atsako, kad savo 2002 m. lapkričio 25 d., 2004 m. liepos 30 d. ir 2005 m. kovo 10 d. laiškuose Nyderlandų Karalystei
ji šios valstybės narės paprašė ne pradėti derybas su Jungtinėmis Valstijomis, bet pasinaudoti 1957 m. Susitarime esančiomis
denonsavimo sąlygomis. Dėl to Nyderlandų Karalystė neatsidurtų nepakenčiamoje padėtyje.
Be to, nuogąstavimai, kad dėl šio susitarimo denonsavimo atsiras teisės spragų, yra nepagrįsti. Jeigu tarp Bendrijos ir Jungtinių
Valstijų nebus sudarytas naujas susitarimas, skrydžiai tebebus galimi remiantis mandagumo principu.

Teisingumo Teismo vertinimas
Be šio sprendimo 29 punkte pateiktų samprotavimų, reikia priminti, kad EB 226 straipsnio nuostatos turi būti taikomos nenustatant
Komisijai pareigos laikytis konkretaus termino. Šioje byloje Komisija paaiškino, jog prieš pareikšdama šį ieškinį ji nusprendė
palaukti sprendimų bylose „atviras dangus“, kuriuos Teisingumo Teismas paskelbė 2002 m., taip pat Nyderlandų vyriausybės reakcijos
į juos. Taip, nepažeisdama Sutarties, Komisija įgyvendino EB 226 straipsniu jai suteiktą diskreciją.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo buvimas nustatomas atsižvelgiant
į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje, o į vėliau atliktus pakeitimus Teisingumo Teismas
neatsižvelgia (žr., be kita ko, 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑433/03, Rink. p. I‑6985, 32 punktą ir jame nurodytą Teisingumo Teismo praktiką).
Šioje byloje pagrįstoje nuomonėje suteiktas terminas baigėsi 2000 m. gruodžio 24 d., todėl Nyderlandų Karalystės nurodyti
pasikeitimai šioje byloje nėra reikšmingi.
Tad šis argumentas turi būti atmestas.

Dėl esmės

Dėl būtinybės priimti sprendimą dėl naujo susitarimo po 1992 m. spalio mėn. notomis padarytų pakeitimų
Šalių argumentai
Komisijos manymu, 1992 m. spalio mėn. notomis padaryti pakeitimai radikaliai pakeitė 1957 m. Susitarimo pobūdį ir pavertė
jį nauju susitarimu, atitinkančiu „atviro dangaus“ tipą, t. y. susitarimu, kuriame turėjo būti laikomasi daugelio Jungtinių
Valstijų nustatytų kriterijų, kaip antai laisvas priėjimas prie visų maršrutų, neribotų teisių į maršrutus ir eismą suteikimas,
susisiekimo tarp susitariančiųjų šalių kainų nustatymas pagal vadinamąją „dvigubo nepritarimo“ sistemą bei naudojimosi bendrais
kodais galimybė. Dėl šių pakeitimų atsirado glaudesnis bendradarbiavimas tarp Jungtinių Valstijų ir Nyderlandų Karalystės,
iš kurio pastarajai kyla naujų ir svarbių tarptautinių įsipareigojimų. Šie pakeitimai liudija viso 1957 m. Susitarimo persvarstymą.
Tokioje situacijoje valstybėms narėms ne tik neleidžiama prisiimti naujų tarptautinių įsipareigojimų, bet taip pat jų išlaikyti,
jeigu jie pažeidžia Bendrijos teisę.
Nyderlandų Karalystė prieštarauja, kad 1992 m. spalio mėn. notos yra naujas susitarimas. Jos teigimu, pati 1957 m. Susitarimo
esmė liko nepaliesta. Nuostatos, kuriomis jis buvo papildytas, tik konsolidavo pradiniame susitarime buvusias nuostatas. 1992 m.
spalio mėn. pakeitimai tapo prieš daugelį metų numatytu liberalizavimu abiejų susitariančiųjų valstybių oro bendrovių naudai.
1957 m. Susitarime dar prieš 1992 m. buvo esminių „atviro dangaus“ tipo susitarimo požymių, todėl 1992 m. spalio mėn. notos
jo nepavertė nauju „atviro dangaus“ tipo susitarimu.
Nyderlandų Karalystės manymu, 1957 m. Susitarimas, sudarytas prieš 1958 m. sausio 1 d., patenka į EB 307 straipsnio pirmąją
pastraipą, pagal kurią EB sutartis neturi paveikti atitinkamos valstybės narės pareigos laikytis teisių, kylančių trečiosioms
šalims dėl susitarimų, sudarytų iki įsigaliojant EEB sutarčiai. Tas pats galioja ir vėlesnei antrinei teisei: vien dėl tokio
teisės akto egzistavimo valstybė narė neturi denonsuoti prisiimtų įsipareigojimų trečiosioms šalims.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia pripažinti, kad 1957 m. Susitarime iš pradžių nebuvo jokios nuostatos dėl KRS. 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d. notos
prie šio susitarimo pridėjo priedą dėl nediskriminacijos ir konkurencijos principų KRS srityje. 1992 m. spalio mėn. notos
šio priedo nepakeitė.
Be to, 1957 m. Susitarimo nuostatos dėl oro susisiekimo kainų ir tarifų, t. y. tos, kurios numatytos šio susitarimo 11 straipsnyje,
įtrauktos 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d. notomis, o 1992 m. spalio mėn. notose nėra jokios nuostatos šiuo klausimu.
Iš tikrųjų savo ieškinyje Komisija pripažįsta, jog 1992 m. spalio mėn. notos nepakeitė nuostatų dėl KRS ir oro susisiekimo
kainų bei tarifų, numatytų prieš 1992 m. spalio mėn. iš dalies pakeistame 1957 m. Susitarime.
Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 136 punkte, 1992 m. spalio mėn. notos išreiškia susitariančiųjų šalių
valią ne keisti 1957 m. Susitarimą, o tik pakeisti kai kurias jo nuostatas, nes jos buvo svarbios.
Iš bylos medžiagos matyti, kad 1992 m. spalio mėn. padaryti 1957 m. Susitarimo pakeitimai, aprašyti šio sprendimo 11 punkte,
visiškai liberalizavo oro transportą tarp Jungtinių Valstijų ir Nyderlandų Karalystės, užtikrindami laisvą priėjimą prie visų
maršrutų tarp visų šiose abiejose valstybėse esančių taškų, neribojant galimybių ir dažnumo, neapribojant tarpinių taškų ar
tų, kurie yra prieš ar už („behind, between and beyond rights“) ir visomis norimomis orlaivių kombinacijomis („change of gauge“).
Tokia visiška laisvė papildyta nuostatomis dėl galimybių atitinkamoms oro bendrovėms sudaryti bendro kodo sutartis („code
sharing“) ir nuostatomis konkurencijai skatinti.
Iš to matyti, kad 1992 m. spalio mėn. padaryti 1957 m. Susitarimo pakeitimai sukūrė naują glaudesnį bendradarbiavimą tarp
Jungtinių Valstijų ir Nyderlandų Karalystės, iš kurio kyla nauji ir svarbūs pastarosios tarptautiniai įsipareigojimai.
Be to, reikia pažymėti, kad 1992 m. spalio mėn. padaryti pakeitimai liudija viso 1957 m. Susitarimo persvarstymą. Nors minėti
pakeitimai formaliai nepakeitė tam tikrų šio susitarimo nuostatų ar padarė tik nežymių redakcinių pakeitimų, iš šių nuostatų
kylantys įsipareigojimai vis dėlto buvo patvirtinti per šį persvarstymą. Tokiomis aplinkybėmis valstybėms narėms ne tik neleidžiama
prisiimti naujų tarptautinių įsipareigojimų, bet ir jų išlaikyti, jeigu jie pažeidžia Bendrijos teisę.
Be to, turi būti laikoma nustatyta, jog 1992 m. spalio mėn. padaryti viso 1957 m. Susitarimo pakeitimai turi įtakos kai kurių
iš nuostatų, kurių šie pakeitimai formaliai nepakeitė arba pakeitė tik nežymiai, apimčiai.
Iš to matyti, kad šiame ieškinyje ginčijama tarptautinių įsipareigojimų visuma turi būti vertinama atsižvelgiant į Komisijos
nurodytas Bendrijos teisės nuostatas savo ieškiniui pagrįsti (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Daniją
36–42 punktus;
Komisija prieš Švediją
34–40 punktus;
Komisija prieš Suomiją
36–42 punktus;
Komisija prieš Belgiją
47–53 punktus;
Komisija prieš Liuksemburgą
42–48 punktus ir
Komisija prieš Austriją
46–52 punktus).
Iš šios analizės matyti, kad EB 307 straipsnio pirmąja pastraipa paremtas Nyderlandų vyriausybės argumentas nėra pagrįstas.

Dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagrįsto Bendrijos išorės kompetencijos pažeidimu
Šalių argumentai
Komisija mano, kad kiekvieną kartą, kai Bendrija, siekdama įgyvendinti EB sutartyje numatytą bendrą politiką, priėmė nuostatas,
įvairiomis formomis įtvirtinančias bendrąsias taisykles, valstybės narės nebeturi teisės, remdamosi sutartimis su trečiosiomis
valstybėmis, prisiimti įsipareigojimų, kurie paveikia šias taisykles ar pakeičia jų apimtį. Šiuo klausimu Komisija kaltina
Nyderlandų Karalystę pažeidus išimtinę Bendrijos išorės kompetenciją įsipareigojimais Jungtinėms Valstijoms, susijusiais,
pirma, su Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomais oro susisiekimo kainomis bei tarifais ir, antra,
su Nyderlandų teritorijoje siūlomomis ar naudojamomis KRS.
Kalbant apie oro susisiekimo kainas ir tarifus, reikia pažymėti, jog Komisija savo ieškinyje nurodo, kad įsigaliojus Reglamentui
Nr. 2409/92 Nyderlandų Karalystė pati nebegalėjo nei prisiimti, nei išlaikyti tarptautinių įsipareigojimų dėl trečiųjų šalių
vežėjų Bendrijos maršrutams taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų. Tačiau 1957 m. Susitarimo, iš dalies pakeisto 1992 m.
sausio 29 d. ir kovo 13 d. notomis ir 1978 m. Protokolo 6 straipsniu, 11 straipsnyje toks įsipareigojimas numatytas. Be to,
pasikeičiant 1992 m. spalio mėn. notomis, Nyderlandų Karalystė paliko galioti šią nuostatą. Taip ši valstybė narė pažeidė
išimtinę išorės kompetenciją, kurią Bendrijai numatė Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 3 dalis.
Dėl KRS Komisija tvirtina, kad 1992 m. spalio mėn. persvarstant 1957 m. Susitarimą Nyderlandų Karalystė paliko galioti šio
susitarimo priedą, įtvirtinantį KRS principus. Taip Nyderlandų Karalystė pažeidė išimtinę išorės kompetenciją, kurią Bendrija
turi pagal Reglamentą Nr. 2299/89.
Nyderlandų Karalystė nurodo, kad remiantis dabartine teisine padėtimi kompetencija sudaryti dvišalius susitarimus lieka valstybių
narių žinioje tol, kol Komisijai nesuteikti aiškūs įgaliojimai. Kitaip būtų tik tuo atveju, jei dvišaliai vienos valstybės
narės įsipareigojimai galėtų pažeisti bendras taisykles, o taip nėra šioje byloje.
Net ir sutinkant su tuo, kad Bendrija gali įgyti išimtinę išorės kompetenciją priėmus Bendrijos teisės aktą, tokia kompetencija
jai būtų suteikta tik šio teisės akto įsigaliojimo momentu. Kadangi Reglamentas Nr. 2409/92 įsigaliojo 1993 m. sausio 1 d.,
jis negalėjo turėti poveikio Nyderlandų Karalystei 1992 m. spalio mėnesį.
Dublike Komisija pagal analogiją nurodo 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimą
Inter-Environnement Wallonie
(C‑129/96, Rink. p. I‑7411, 45 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad per direktyvos perkėlimui nustatytą terminą
valstybės narės neturi priimti teisės aktų, kurie gali rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą. Komisija
šiuo klausimu pažymi, kad Nyderlandų parlamentas ratifikavo 1992 m. spalio mėn. notas 1993 m. balandžio 26 d., t. y. po 1993 m.
sausio 1 d., kai įsigaliojo Reglamentas Nr. 2409/92.
Į šį argumentą Nyderlandų Karalystė, palaikoma Prancūzijos vyriausybės, atsako, kad dublike pirmą kartą pateiktas Komisijos
teiginys, jog išimtinė Bendrijos išorės kompetencija atsirado priėmus Reglamentą Nr. 2409/92, o ne jo įsigaliojimo metu, yra
naujas ieškinio pagrindas, kuriuo siekiama pakeisti ginčo dalyką, o jį pateikti draudžiama Procedūros reglamento 42 straipsnio
2 dalyje. Bet kuriuo atveju minėtas sprendimas
Inter-Environnement Wallonie
šiuo atveju neturi reikšmės, nes, pirma, nagrinėjama byla yra susijusi su reglamentu, o ne direktyva, ir, antra, jokia 1957 m.
Susitarimo nuostata negali rimtai sutrukdyti pasiekti Reglamente Nr. 2409/92 nurodytą rezultatą. Galiausiai 1992 m. spalio
mėn. notų ratifikavimas Nyderlandų parlamente neturi reikšmės, nes šios notos jau buvo taikomos nuo 1992 m. spalio 14 dienos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kalbant, pirma, apie oro susisiekimo kainas ir tarifus, reikia pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 2 dalies
a punktą reglamentas netaikomas ne Bendrijos oro vežėjų nustatytoms kainoms ir tarifams, nors ši nuostata vis dėlto taikoma
„nepažeidžiant (to paties straipsnio) 3 dalies nuostatų“. Pagal minėto straipsnio 3 dalį tik Bendrijos oro vežėjai turi teisę
siūlyti naujus produktus arba nustatyti mažesnes kainas ir tarifus, nei mokami už tokius pačius produktus.
Šias nuostatas skaitant kartu matyti, kad Reglamentas Nr. 2409/92 netiesiogiai, bet aiškiai uždraudė Bendrijoje veikiantiems
trečiųjų šalių oro vežėjams siūlyti naujus produktus ar nustatyti mažesnes kainas ir tarifus, nei mokami už tokius pačius
produktus. Taip Bendrijos teisės aktų leidėjas apribojo šių vežėjų kainų ir tarifų nustatymo laisvę, kai jie vykdo susisiekimą
Bendrijoje. Todėl Bendrija, laikydamasi Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 3 dalies, įgijo išimtinę kompetenciją sudaryti
susitarimus su trečiosiomis šalimis dėl įsipareigojimų, susijusių su šiuo ne Bendrijos vežėjų kainų ir tarifų nustatymo laisvės
apribojimu.
Iš to matyti, kad įsigaliojus Reglamentui Nr. 2409/29 Nyderlandų Karalystė, nepaisant 1957 m. Susitarimo persvarstymo, pati
nebegalėjo prisiimti ar išlaikyti tarptautinių įsipareigojimų dėl trečiųjų šalių vežėjų Bendrijos maršrutams taikomų oro susisiekimo
kainų ir tarifų.
Tačiau tokio pobūdžio įsipareigojimas išplaukia iš 1957 m. Susitarimo, iš dalies pakeisto 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d.
notomis ir 1978 m. Protokolo 6 straipsniu, 11 straipsnio. Nyderlandų Karalystė išlaikė tokį įsipareigojimą, nepaisant 1957 m.
Susitarimo persvarstymo, kuris baigėsi pasikeitimu 1992 m. spalio mėn. notomis. Taip Nyderlandų Karalystė pažeidė Bendrijos
išimtinę išorės kompetenciją, kuri kyla iš Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 3 dalies (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Daniją
97–100 punktus;
Komisija prieš Švediją
93–96 punktus;
Komisija prieš Suomiją
98–101 punktus;
Komisija prieš Belgiją
110–113 punktus;
Komisija prieš Liuksemburgą
103–106 punktus;
Komisija prieš Austriją
112–115 punktus ir
Komisija prieš Vokietiją
123–126 punktus).
Tokios išvados negali paneigti Nyderlandų vyriausybės argumentas, pagal kurį 1992 m. spalio mėn. notomis buvo pasikeista iki
Reglamento Nr. 2409/92 įsigaliojimo. Iš tikrųjų, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 153–158 punktuose, net jei
minėtos notos laikinai būtų taikomos nuo 1992 m. spalio 14 d., susitarimas tarp Nyderlandų Karalystės ir Jungtinių Valstijų
galutinai buvo sudarytas tik po jų ratifikavimo Nyderlandų parlamente 1993 m. balandžio 26 dieną. Ši data yra vėlesnė už Reglamento
Nr. 2409/92 įsigaliojimą.
Antra, kalbėdama apie KRS Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal
Reglamentą Nr. 2299/89, iš dalies pakeistą Reglamentu Nr. 3089/93.
Reglamentas Nr. 3089/93 buvo priimtas 1993 m. spalio 29 d. ir įsigaliojo, remiantis jo 2 straipsnio 1 dalies nuostatomis,
1993 m. gruodžio 11 dieną.
Kalbant tiek apie šio reglamento priėmimą, tiek apie jo įsigaliojimą, šios dvi datos yra vėlesnės už 1992 m. spalio mėn. notų
ratifikavimo datą. Iš to matyti, kad išimtinė Bendrijos išorės kompetencija, kurią nurodo Komisija, negalėjo kilti iš Reglamento
Nr. 3089/93.
Todėl reikia vertinti reikalavimą dėl KRS tik pagal Reglamentą Nr. 2299/89, neatsižvelgiant į Reglamentą Nr. 3089/93.
Iš Reglamento Nr. 2299/89 1 ir 7 straipsnių matyti, kad laikantis abipusės sąlygos šis reglamentas taip pat taikomas trečiųjų
šalių subjektams, kai jie siūlo ar naudoja KSR Bendrijos teritorijoje.
Šiuo reglamentu Bendrija įgijo išimtinę kompetenciją prisiimti įsipareigojimus trečiųjų šalių atžvilgiu dėl jos teritorijoje
siūlomų ar naudojamų KRS.
Neginčijama, kad 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d. notomis Nyderlandų Karalystė ir Jungtinės Valstijos prie 1957 m. Susitarimo
pridėjo priedą, įtvirtinantį KRS reglamentuojančius principus ir visų pirma Nyderlandų teritorijoje siūlomas ar naudojamas
KRS. Nyderlandų Karalystė paliko galioti šį priedą, nepaisydama 1957 m. Susitarimo persvarstymo, kuris baigėsi pasikeitimu
1992 m. spalio mėn. notomis. Tokiais veiksmais ši valstybė narė pažeidė išimtinę Bendrijos išorės kompetenciją, kylančią iš
Reglamento Nr. 2299/89 (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Daniją
102–104 punktus;
Komisija prieš Švediją
98–100 punktus;
Komisija prieš Suomiją
103–105 punktus;
Komisija prieš Belgiją
115–117 punktus;
Komisija prieš Liuksemburgą
108–110 punktus;
Komisija prieš Austriją
117–119 punktus ir
Komisija prieš Vokietiją
128–130 punktus).
Be to, Sutarties 5 straipsnis reikalauja, kad valstybės narės padėtų Bendrijai įgyvendinti savo uždavinius ir nesiimtų jokių
priemonių, galinčių trukdyti siekti EB sutarties tikslų.
Išorės santykių srityje Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrijos uždavinys ir EB sutarties tikslai būtų pažeisti,
jeigu valstybės narės galėtų prisiimti tarptautinius įsipareigojimus, kuriuose yra nuostatų, galinčių paveikti Bendrijos nustatytas
taisykles ar pakeisti jų apimtį.
Iš pirmiau išdėstytų samprotavimų matyti, kad, nepaisant 1957 m. Susitarimo persvarstymo, išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus
dėl Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų Bendrijos maršrutams taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų bei siūlomų ar naudojamų
KRS Nyderlandų teritorijoje, Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutarties 5 straipsnį ir Reglamentus Nr. 2409/92
bei Nr. 2299/89 (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Daniją
110–112 punktus;
Komisija prieš Švediją
106–108 punktus;
Komisija prieš Suomiją
111–113 punktus;
Komisija prieš Belgiją
124–126 punktus;
Komisija prieš Liuksemburgą
116–118 punktus;
Komisija prieš Austriją
124–126 punktus ir
Komisija prieš Vokietiją
135–137 punktus).

Dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagrįsto Sutarties 52 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad 1992 m. spalio mėn. notomis 1957 m. Susitarimo 4 straipsnis dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės
buvo visiškai pakeistas.
Komisija nurodo, kad pagal šį pakeistą 4 straipsnį (toliau – sąlyga dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės) kitų nei Nyderlandų
Karalystė valstybių narių oro bendrovėms bet kada galima netaikyti 1957 m. Susitarimo, nors Nyderlandų oro bendrovėms šis
susitarimas taikomas automatiškai. Todėl šių valstybių narių oro bendrovės yra diskriminuojamos, nes jos negali pasinaudoti
nacionaliniu režimu Nyderlanduose, o taip pažeidžiamas Sutarties 52 straipsnis.
Nyderlandų vyriausybė atsako, kad, priešingai tam, ką tvirtina Komisija, 1992 m. spalio mėn. notos ne visiškai pakeičia 1957 m.
Susitarimo 4 straipsnį, o tik patikslina kai kurias jo nuostatas. 4 straipsnio esmė liko nepakitusi. Todėl 1992 m. spalio
mėn. notos nėra naujas susitarimas ir dėl to 1957 m. Susitarimas patenka į EB 307 straipsnio pirmosios pastraipos taikymo
sritį.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pradinės redakcijos 1957 m. Susitarimo 4 straipsnis numatė:
„Kiekviena iš susitariančiųjų šalių pasilieka teisę nesuteikti ar atsiimti lengvatas įgyvendinti šio susitarimo 3 straipsnyje
numatytas teises vienai iš oro bendrovių, kurias paskyrė kita susitariančioji šalis, visais atvejais, kai ji mano, kad nėra
pakankamai nustatyta, jog šios oro bendrovės nuosavybės didžioji dalis ir veiksminga kontrolė priklauso kitos susitariančiosios
šalies subjektams <...>.“
1992 m. spalio mėn. notos pakeitė šio straipsnio pradžią, likusią dalį palikdamos nepakeistą:
„Kiekviena iš susitariančiųjų šalių pasilieka teisę nesuteikti, sustabdyti, apriboti, nustatyti sąlygas ar atsiimti lengvatas
įgyvendinti šiame susitarime numatytas teises <...>.“
Iš to aiškiai matyti, kad 1992 m. spalio mėn. notomis nebuvo pakeistas visas 1957 m. Susitarimo 4 straipsnis, kaip tai tvirtina
Komisija.
Tačiau reikia pažymėti, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 170 punkte, kad nors formaliai 1992 m. spalio mėn.
notos pakeitė tik nedidelę 1957 m. Susitarimo 4 straipsnio dalį, jo turinys ir apimtis šiomis notomis buvo iš esmės pakeisti,
nes jos neišvengiamai turėjo įtakos šio straipsnio taikymo sričiai po visiško penktosios laisvės maršrutų liberalizavimo pagal
Tarptautinės civilinės aviacijos konvencijos 1 straipsnį (1944 m. gruodžio 7 d., Čikaga, 1953 m. UNTS 389).
Iš to matyti, kad, pirma, sąlyga dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės turi būti vertinama pagal nurodytas Bendrijos teisės
nuostatas ir, antra, EB 307 straipsnio pirmąja pastraipa paremtas Nyderlandų vyriausybės argumentas nėra pagrįstas.
Kalbant apie galimybę taikyti Sutarties 52 straipsnį, reikia pažymėti, kad ši nuostata taikoma oro transporto srityje ir ji
visų pirma skirta valstybėje narėje įsteigtoms oro bendrovėms, teikiančioms oro transporto paslaugas tarp vienos valstybės
narės ir trečiosios šalies.
Šioje byloje sąlyga dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės visų pirma Jungtinėms Valstijoms leidžia atsisakyti suteikti
ar atšaukti koncesiją arba leidimą Nyderlandų Karalystės paskirtai oro bendrovei, kurios nuosavybės didžioji dalis ir veiksminga
kontrolė nepriklauso šiai valstybei narei ar Nyderlandų subjektams.
Nėra jokios abejonės, kad ši sąlyga gali paveikti Nyderlandų Karalystėje įsteigtas oro bendroves, kurių nuosavybės didžioji
dalis ir veiksminga kontrolė priklauso kitai nei Nyderlandų Karalystė valstybei narei ar tokios valstybės narės subjektui
(toliau – Bendrijos oro bendrovės).
Atvirkščiai, iš šios sąlygos formuluotės matyti, kad Jungtinės Valstijos iš principo privalo suteikti koncesijas ar reikalaujamus
leidimus oro bendrovėms, kurių nuosavybės didžioji dalis ir veiksminga kontrolė priklauso Nyderlandų Karalystei ar Nyderlandų
subjektams (toliau – Nyderlandų oro bendrovės).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrijos oro bendrovėms bet kada gali būti neleista pasinaudoti 1957 m. Susitarimu, o Nyderlandų
oro bendrovėms tokia teisė yra užtikrinama. Dėl to Bendrijos oro bendrovės yra diskriminuojamos, o tai joms neleidžia pasinaudoti
nacionaliniu režimu priimančiojoje valstybėje narėje, t. y. Nyderlandų Karalystėje.
Iš to matyti, kad sąlyga dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės prieštarauja Sutarties 52 straipsniui (šiuo klausimu žr.
minėtų sprendimų
Komisija prieš Daniją
122–124 ir 128–133 punktus;
Komisija prieš Švediją
113–115 ir 119–124 punktus;
Komisija prieš Suomiją
118–120 ir 124–129 punktus;
Komisija prieš Belgiją
131–133 ir 137–142 punktus;
Komisija prieš Liuksemburgą
122–124 ir 128–133 punktus;
Komisija prieš Austriją
130–134 ir 138–143 punktus ir
Komisija prieš Vokietiją
144–146 ir 150–156 punktus).
Tokiomis aplinkybėmis įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo kaltinama Nyderlandų Karalystė remiantis šiuo straipsniu, yra pagrįstas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad prisiėmusi ar išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus Jungtinėms
Valstijoms, nepaisant persvarstyto 1957 m. Susitarimo:
–        dėl Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų,
–        dėl Nyderlandų teritorijoje siūlomų ar naudojamų KRS ir
–        dėl Jungtinėms Valstijoms suteiktos teisės atšaukti, sustabdyti ar apriboti skrydžių teises, kai Nyderlandų Karalystės paskirtos
oro bendrovės nėra jos arba jos subjektų valdomos,
Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutarties 5 ir 52 straipsnius ir Reglamentus Nr. 2409/92 bei Nr. 2299/89.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Nyderlandų Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji
turi jas padengti.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį Prancūzijos Respublika padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Prisiėmusi ar išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus Jungtinėms Amerikos Valstijoms, nepaisant persvarstyto susitarimo dėl
oro transporto, sudaryto tarp Nyderlandų Karalystės ir Jungtinių Amerikos Valstijų 1957 m. balandžio 3 d.:
–
dėl Jungtinių Amerikos Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų,
–
dėl Nyderlandų teritorijoje siūlomų ar naudojamų kompiuterinių rezervavimo sistemų ir
–
dėl Jungtinėms Amerikos Valstijoms suteiktos teisės atšaukti, sustabdyti ar apriboti skrydžių teises, kai Nyderlandų Karalystės
paskirtos oro bendrovės nėra jos arba jos subjektų valdomos,
Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutarties 5 straipsnį (dabar – EB 10 straipsnis) ir EB sutarties 52 straipsnį
(po pakeitimo – EB 43 straipsnis), 1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2409/92 dėl oro susisiekimo paslaugų
kainų ir tarifų ir 1989 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2299/89 dėl elgesio su kompiuterinėmis rezervavimo sistemomis
kodekso.
2.
Priteisti iš Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
3.
Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.