CELEX: 62006TJ0407
Dumping
Hiinast ja Vietnamist pärit nahast pealsetega jalatsite import
Turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisund
Individuaalne kohtlemine
Väljavõtteline uuring
Kaitseõigused
Võrdne kohtlemine
Kahju
Õiguspärane ootus
Põhjendamiskohustus

Õiguslik raamistik
Nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa
Ühenduse liikmed (EÜT 1996, L 56, lk 1; ELT eriväljaanne 11/10, lk 45), muudetud kujul (edaspidi „algmäärus”), artikli 1 lõigetes 1
ja 2 on sätestatud:
„1. Dumpinguvastast tollimaksu võib kohaldada dumpingtoote suhtes, mille vabasse ringlusse lubamine ühenduses tekitab kahju.
2. Toodet käsitletakse dumpingtootena, kui selle hind ühendusse eksportimisel on väiksem kui tavapärase kaubandustegevuse
käigus ekspordiriigi kindlaksmääratud samasuguse toote võrreldav hind.”
Algmääruse artikli 2 lõike 1 esimese lõigu kohaselt võetakse „[n]ormaalväärtuse aluseks […] tavaliselt ekspordiriigi sõltumatute
klientide poolt tavapärases kaubandustegevuses makstud või makstavad hinnad”.
Turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisundi omistamise tingimuste osas on algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis b
sätestatud:
„[…] Hiina Rahvavabariigist pärinevat importi käsitlevate dumpinguvastaste uurimiste osas määratakse normaalväärtus kooskõlas
lõigetega 1–6, kui ühe või mitme uurimisega hõlmatud tootja nõuetekohaselt põhjendatud nõuete alusel […] on näidatud, et selle
tootja või nende tootjate osas toimub vaatlusaluse samasuguse toote valmistamine ja müük turumajanduse tingimustes. Muudel
juhtudel kohaldatakse punktis a sätestatud eeskirju.”
Algmääruse artikli 9 lõikes 6 on sätestatud:
„6. Kui komisjon on oma uurimist vastavalt artiklile 17 piiranud, ei ületa nende eksportijate või tootjate imporditavate toodete
suhtes kohaldatav dumpinguvastane tollimaks, kes on endast artikli 17 alusel teada andnud, ent keda uurimine ei hõlmanud,
valimisse kaasatud isikute suhtes kindlaksmääratud kaalutud keskmist dumpingumarginaali. […] Eraldi tollimakse kohaldatakse
selliselt eksportijalt või tootjalt pärineva impordi suhtes, kellele võimaldatakse artikliga 17 ettenähtud individuaalset
kohtlemist.”
Väljavõttelise uuringu kohta on algmääruse artikli 17 lõigetes 1 ja 3 sätestatud:
„1. Juhul kui kaebuste esitajaid, eksportijaid, importijaid, tooteliike või tehinguid on palju, võib uurimine piirduda mõistliku
hulga isikute, toodete või tehingutega, kasutades valiku ajal kättesaadava teabe põhjal statistiliselt õigeid valimeid, või
suurima tüüpilise toodangu-, müügi- või ekspordimahuga, mida on nende käsutuses oleva aja jooksul võimalik uurida.
[…]
3. Kui kontrollimist on vastavalt käesolevale artiklile piiratud, arvutatakse sellest hoolimata individuaalne dumpingumarginaal
mis tahes eksportija või tootja puhul, keda ei ole algselt välja valitud, kuid kes esitab käesolevas määruses sätestatud tähtaja
jooksul vajaliku teabe, välja arvatud juhul, kui eksportijate või tootjate arv on nii suur, et individuaalne kontrollimine
oleks põhjendamatult koormav ning takistaks uurimise õigeaegset lõpetamist.”
Algmääruse artikli 3 lõigetes 1, 2 ja 6 on kahju tuvastamise kohta märgitud:
„1. Kui ei ole kindlaks määratud teisiti, siis tähendab mõiste „kahju” käesoleva määruse kohaselt ühenduse tootmisharule tekitatud
olulist kahju, ühenduse tootmisharule olulise kahju tekitamise ohtu või ühenduse tootmisharu rajamise olulist pidurdamist
ning seda tõlgendatakse käesolevas artiklis ettenähtud korras.
2. Kahju tuvastamine põhineb otsesel tõendusmaterjalil ja selle raames uuritakse objektiivselt nii a) dumpinguhinnaga impordi
mahtu ja mõju samasuguste toodete hindadele ühenduse turul kui ka b) kõnealuse impordi edaspidist mõju ühenduse tootmisharule.
[…]
6. Lõike 2 alusel esitatud asjakohase tõendusmaterjaliga tuleb tõendada, et dumpinguhinnaga import põhjustab kahju käesoleva
määruse tähenduses. Eelkõige tuleb tõendada, et lõike 3 alusel näidatud mahu- ja/või hinnatasemed on lõike 5 kohaselt mõjutanud
ühenduse tootmisharu, ning et mõju ulatus võimaldab selle oluliseks liigitada.”
Algmääruse artikli 9 lõike 4 viimases lauses on sätestatud, et „[d]umpinguvastase tollimaksu summa ei ületa kindlaksmääratud
dumpingumarginaali, kuid see peaks olema nimetatud marginaalist väiksem, kui sellisest väiksemast tollimaksust piisab ühenduse
tootmisharule tekitatava kahju kõrvaldamiseks”.
Algmääruse artikli 18 lõigetes 3 ja 4 on sätestatud:
„3. Huvitatud isiku esitatud teave tuleks siiski arvesse võtta ka siis, kui see ei ole igati täiuslik, kuid sellega seotud
puudused ei tekita ülemääraseid raskusi põhjendatud ja täpsete järelduste tegemisel, kui teave esitatakse nõuetekohaselt õigel
ajal ning on kontrollitav ning kui isik on tegutsenud oma parimate võimaluste kohaselt.
4. Tõendite või teabe vastuvõtmata jätmise korral teatatakse selle põhjused viivitamata neid esitavale isikule ning antakse
võimalus lisada kindlaksmääratud tähtaja jooksul täiendavad selgitused. Kui selgitusi peetakse ebapiisavaks, siis selliste
tõendite või teabe tagasilükkamise põhjused avalikustatakse ning avaldatakse trükitud järeldustes.”
Algmääruse artikli 20 lõigetes 1, 2, 4 ja 5 on sätestatud:
„1. Kaebuse esitajad, importijad, eksportijad ja neid esindavad ühendused ning ekspordiriigi esindajad võivad taotleda selliste
oluliste faktide ja kaalutlustega seotud üksikasjade avalikustamist, mille alusel ajutised meetmed kehtestati. Avalikustamise
taotlus esitatakse kirjalikult kohe pärast ajutiste meetmete kehtestamist ning avalikustamine toimub kirjalikult nii kiiresti
kui võimalik.
2. Lõikes 1 nimetatud isikud võivad taotleda selliste oluliste faktide ja kaalutluste lõplikku avalikustamist, mille alusel
kavatsetakse soovitada lõplike meetmete kehtestamist või uurimise või menetluse lõpetamist ilma meetmeid kehtestamata, kusjuures
erilist tähelepanu pööratakse selliste faktide ja kaalutluste avalikustamisele, mis erinevad ajutiste meetmete puhul kasutatutest.
[…]
4. Lõplik avalikustamine toimub kirjalikult. Avalikustamine toimub konfidentsiaalse teabe kaitsmise vajadust nõuetekohaselt
arvesse võttes nii kiiresti kui võimalik ning tavaliselt hiljemalt üks kuu enne lõpliku otsuse tegemist või komisjoni poolt
artikli 9 kohast lõplikku meedet käsitleva ettepaneku esitamist. Kui komisjonil ei ole võimalik teatavaid asjaolusid ega seisukohti
kõnealusel ajal avalikustada, siis avalikustatakse need esimesel võimalusel. Avalikustamine ei piira komisjoni või nõukogu
võimaliku hilisema otsuse kohaldamist, aga kui nimetatud otsus toetub teistsugustele faktidele ja kaalutlustele, siis avalikustatakse
need nii kiiresti kui võimalik.
5. Märkusi, mis esitatakse pärast lõplikku avalikustamist, võib arvesse võtta ainult juhul, kui need esitatakse komisjoni
poolt iga juhtumi kohta eraldi seatava aja jooksul, mille pikkus on vähemalt 10 päeva, kusjuures arvesse võetakse küsimuse
kiireloomulisust.”
Maailma kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu (EÜT 1994, L 336, lk 3; ELT eriväljaanne 11/21, lk 82) 1 A lisas esitatud
1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe VI artikli rakendamise lepingu (EÜT L 336, lk 103; ELT eriväljaanne 11/21,
lk 189, edaspidi „1994. aasta dumpinguvastane koodeks”) punktis 6.9 on märgitud:
„Enne lõpliku otsuse tegemist peavad võimuorganid kõiki huvitatud pooli teavitama olulistest kaalumisel olevatest faktidest,
mille põhjal otsustatakse, kas rakendada püsimeetmeid. Võimaldamaks pooltel oma huve kaitsta tuleb need faktid avaldada piisavalt
aegsasti.”

Vaidluse taust ja vaidlustatud määrus
Hagejad Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd ja Wenzhou Taima Shoes Co., Ltd on Hiinas asutatud äriühingud, kes toodavad ja ekspordivad
jalatseid.
Kombineeritud nomenklatuuri teatud klassidesse kuuluvate Hiinast pärit jalatsite impordile kohaldati kuni 1. jaanuarini 2005
koguselisi piiranguid.
Pärast seda, kui Confédération européenne de l’industrie de la chaussure (CEC) oli 30. mail 2005 esitanud kaebuse, algatas
Euroopa Ühenduste Komisjon dumpinguvastase menetluse Hiinast ja Vietnamist pärit nahast pealsetega jalatsite impordi kohta.
Selle menetluse algatamise teade avaldati 7. juuli 2005. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 166, lk 14, edaspidi „algatamise
teade”).
Arvestades kaasatud osapoolte suurt arvu, nähti algatamise teate punkti 5.1 alapunktis a ette võimalus kasutada väljavõttelist
uuringut vastavalt algmääruse artiklile 17.
Hagejad võtsid komisjoniga ühendust, edastades talle 25. juulil 2005 algatamise teate punkti 5.1 alapunktis e nõutud teabe,
et neile võimaldataks turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisund (edaspidi „turumajanduslik kohtlemine”) või vähemalt,
et neile kohaldataks individuaalset kohtlemist. Hagejate nõustaja küsis 13. jaanuari 2006. aasta e-kirjas komisjoni kavatsuste
kohta seoses sellega, kuidas edasi toimida turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluste osas, mille olid esitanud väljavõttelisse
uuringusse kaasamata eksportijad, kelle taotlusi ei olnud veel individuaalselt läbi vaadatud. Komisjon vastas 17. jaanuari
2006. aasta e-kirjas, et kuna uurimine oli veel pooleli, siis ei saanud ta sellel teemal seisukohta võtta.
Komisjon võttis 23. märtsil 2006 vastu määruse (EÜ) nr 553/2006, millega kehtestatakse teatavate Hiina Rahvavabariigist ja
Vietnamist pärit nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes ajutised dumpinguvastased tollimaksud (ELT L 98, lk 3, edaspidi
„ajutine määrus”).
Ajutise määruse põhjenduse 9 kohaselt toimus dumpingu ja kahju uurimine 1. aprillist 2004 kuni 31. märtsini 2005 (edaspidi
„uurimisperiood”). Kahju hindamiseks vajalike suundumuste uurimine kestis 1. jaanuarist 2001 kuni 31. märtsini 2005 (edaspidi
„vaatlusalune periood”).
Arvestades vajadust kehtestada niisuguste Hiina ja Vietnami eksportivate tootjate toodete normaalväärtus, kellele ei pruugita
võimaldada turumajanduslikku kohtlemist, toimus kontroll normaalväärtuse kindlaksmääramiseks võrdlusriigi (käesoleval juhul
Brasiilia Liitvabariik) andmete alusel kolme Brasiilia ettevõtja ruumides (ajutise määruse põhjendus 8).
Ajutise määruse põhjendustest 10, 11, 40 ja 41 ilmneb, et toode hõlmab peamiselt sandaale, saapaid, linnajalatseid ja linnakingi,
mille pealsed on nahast või komposiitnahast. Lisaks ilmneb ajutise määruse põhjendustest 12–31, et komisjon välistas asjaomase
toote määratluse alt eritehnoloogiaga spordijalatsid (Special Technology Athletic Footwear, edaspidi „STAF”) ning luges selle
alla lastejalatsid.
Dumpingu kindlaksmääramise raames kasutas komisjon väljavõttelist uuringut. Ajutise määruse põhjenduse 55 kohaselt olid nendest
Hiina eksportivatest tootjatest, kes olid endast valimisse kaasamise eesmärgil teada andnud, 154 tootjat eksportinud ühendusse
uurimisperioodi jooksul. Sama põhjenduse kohaselt arvati need äriühingud algselt koostööd tegevate ettevõtjate hulka ja nendega
arvestati valimi moodustamisel.
Ajutise määruse põhjendusest 57 ilmneb, et komisjon kaasas valimisse 13 Hiina eksportivat tootjat, kelle eksport moodustas
enam kui 20% Hiina ekspordimahust ühendusse. Selle määruse põhjenduse 59 kohaselt arvestati kõnealuse valimi koostamisel järgmisi
kriteeriume: esiteks eksportivate tootjate suurus seoses ekspordiga ühendusse ja teiseks eksportivate tootjate suurus seoses
omamaise müügiga. Teise kriteeriumi kohta märkis komisjon ajutise määruse põhjenduses 60, et omamaise müügiga seotud andmed
suurendasid valimi esindatust, andes teavet vaatlusaluse toote tootmise ja müügiga seonduvate hindade ja kulude kohta asjaomaste
riikide siseturul. Ajutise määruse põhjenduse 61 kohaselt moodustas valimisse kaasatud Hiina ettevõtjate eksport 25% uurimisel
koostööd tegevate eksportivate ettevõtjate ekspordimahust ühendusse ning 42% nende ettevõtjate omamaisest müügist. Sama põhjenduse
kohaselt ei mõjutanud STAF-toodete väljajätmine oluliselt valimi tüüpilisust.
Ajutise määruse põhjenduses 62 on märgitud, et eksportivaid tootjaid, keda lõpuks valimisse ei kaasatud, teavitati, et iga
dumpinguvastane tollimaks nende suhtes arvestatakse vastavalt algmääruse artikli 9 lõike 6 sätetele. Komisjon leidis ajutise
määruse põhjenduses 64 seoses nende eksportivate tootjate esitatud taotlustega algmääruse artikli 9 lõike 6 ja artikli 17
lõike 3 järgse individuaalse dumpingumarginaali arvutamise kohta, et nende individuaalne kontroll oleks põhjendamatult koormav
ning võib takistada kontrollimise õigeaegset lõpetamist. Selles olukorras määrati nende tootjate dumpingumarginaal valimisse
kaasatud ettevõtjate kaalutud keskmise dumpingumarginaali alusel (ajutise määruse põhjendused 135 ja 143).
7. aprilli 2006. aasta kirjas edastas komisjon hagejatele vastavalt algmääruse artikli 14 lõikele 2 ja artikli 20 lõikele 1
ajutise määruse ühe eksemplari ja dokumendi, mis sisaldas teavet nende oluliste faktide ja kaalutluste kohta, mille alusel
ajutised dumpinguvastased tollimaksud kehtestati (edaspidi „vahepealse avalikustamise dokument”). Komisjon kutsus hagejaid
üles esitama selle dokumendi kohta oma võimalikke märkusi 8. maiks 2006.
Vastavalt algmääruse artikli 20 lõigetele 2–4 edastas komisjon 7. juuli 2006. aasta faksiga hagejatele lõpliku avalikustamise
dokumendi oluliste faktide ja kaalutluste kohta, millel põhineb lõplike dumpinguvastaste tollimaksude kehtestamise ettepanek.
Selle dokumendi jaotises H esitas komisjon oma kaalutlused Euroopa Liidu Nõukogule tehtava lõplike dumpinguvastaste meetmete
ettepaneku kohta. Meetmete liigi kohta märkis komisjon, et esiteks ei olnud tootjate võetud kohustused – mitte müüa allpool
ühenduse tootmisharu kahjustavat mõju kõrvaldavat hinnataset – sobivad meetmed ja teiseks tuli kohaldada DDS-süsteemi (delayed
duty system) (lõpliku avalikustamise dokumendi punktid 278–291).
DDS-süsteemi kohta märkis komisjon, et impordimaht tekitas ühenduse tootmisharule olulist kahju alates 1. jaanuarist 2005,
kui koguselised piirangud lõppesid (vt eespool punkt 12). Nimelt oli ühenduse tootmisharu 2005. aasta kolme esimese kuu jooksul,
mis olid uurimisperioodiga hõlmatud (vt eespool punkt 17), läbi teinud proportsionaalselt vaatlusaluse perioodi kõige suurema
languse seoses mitme majandusliku teguriga, nagu tasuvus, müügihind, turuosa, müük, tööhõive ja tootmine. Neis tingimustes
pööras komisjon kahju tuvastamisel erilist tähelepanu dumpingu mahule. Seega leidis ta, et üksnes teatud mahtu ületav import
tekitas kahju ja et seetõttu ei olnud väärtuselise tollimaksu näol sekkumine vajalik, et ausa konkurentsi tingimusi taastada.
Seetõttu kohaldati dumpinguvastaseid tollimakse üksnes sellistele toodetele, mille import ületas aastas teatud mahu. Käesolevas
asjas on selline DDS-süsteem piisav kahju kõrvaldamiseks, kuna see võtab arvesse koguseliste piirangute mõju ning tasakaalustab
huvitatud poolte huve. Seetõttu pidi pakutud dumpinguvastast tollimaksu kohaldama Hiinast pärit jalatsite impordile, mis ületas
140 miljonit paari jalatseid aastas. See kogus väljendas komisjoni hinnangut 2005. aastal Hiinast pärit impordile, võttes
arvesse 2004. aastal imporditud koguseid (lõpliku avalikustamise dokumendi punktid 285–287 ja 291).
Seega soovitas komisjon määrata niisugusele Hiinast pärit jalatsite impordile, mis ületab 140 miljonit paari jalatseid aastas,
lõpliku dumpinguvastase tollimaksu, mis vastab kahju kõrvaldamise tasemele. Selleks tasemeks määrati võrdlushinna allalöömismarginaal,
s.o 23% (lõpliku avalikustamise dokumendi punkt 293).
Komisjon palus hagejatel esitada 17. juuliks 2006 oma kommentaarid lõpliku avalikustamise dokumendi kohta.
Komisjon edastas 28. juuli 2006. aasta kirjas hagejatele täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi. Kõnealuse dokumendi kahe
esimese lõigu kohaselt oli selle eesmärk teavitada huvitatud pooli muudatusest nende lõplike dumpinguvastaste tollimaksude
ülesehituses, mille kohta ettepanek tehakse. Komisjoni kaubanduse peadirektoraat uuris mõne huvitatud poole esitatud märkusi
algselt kavatsetud DDS-süsteemi kohta (vt eespool punktid 25–27). Selle dokumendiga loobus komisjon mõttest nimetatud süsteemi
kasutada. Oma uue lähenemise raames rõhutas komisjon, et tõeliselt kahjustava impordi tõus toimus 2004. aastal ja kestis kuni
uurimisperioodi lõpuni ning et 2005. aasta oli esimene aasta, kui Hiinast pärit jalatsite impordile ei kehtinud enam koguselised
piirangud. Lisaks kehtestas komisjon mittekahjustava impordi koguseks 109 miljonit paari jalatseid, tuginedes 2003. aastal
Hiinast ja Vietnamist pärit impordile. Vastavalt niisugusele uuele lähenemisele tuli kahju kõrvaldamise taseme kindlaksmääramisel
arvesse võtta selle koguse majanduslik mõju. Seega alandati esiteks kahju kõrvaldamise taset, et võtta arvesse mittekahjustava
impordi maht, ja teiseks kohaldati lõplikke tollimakse alates esimesest imporditud paarist. Nimetatud dokumendis esitati selle
meetodi neli etappi ning komisjon otsustas seda meetodit kasutades Hiinast pärit impordi osas „väiksema tollimaksu reegli”
alusel kehtestada kahju kõrvaldamise tasemele vastavaks lõplikuks dumpinguvastaseks tollimaksuks 16,5%.
Muutmaks selle uue ettepaneku ametlikuks, lisas komisjon 28. juuli 2006. aasta kirjale need punktid, mis tuleb esitada lõpliku
avalikustamise dokumendi jaotises H ning mis asendavad nimetatud dokumendi viidatud jaotises esitatud punkte (vt eespool punkt 25).
Komisjon märkis lõpliku avalikustamise dokumendi uues jaotises H esitamisele tulevates punktides 278 ja 279, et üksnes enne
koguseliste piirangute lõppemist teatud mahus toimunud import võis tekitada olulist kahju, nii et uurimisperioodi tulemuste
põhjal kahju kõrvaldamise taseme kindlaksmääramisel tuleb arvestada seda, et teatud imporditud kogused ei tekitanud kahju.
Järelikult tuli need kogused, mis ei tekitanud olulist kahju, kahju kõrvaldamise taseme kindlaksmääramisel arvesse võtta.
Selle dokumendi punktis 280 tutvustas komisjon rakendatud meetodit.
Komisjon palus hagejatel esitada 2. augustiks 2006 oma kommentaarid täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi kohta. Hagejad
esitasid selleks kuupäevaks oma märkused.
Nõukogu võttis 5. oktoobril 2006 vastu määruse (EÜ) nr 1472/2006, millega kehtestatakse teatavate Hiina Rahvavabariigist ja
Vietnamist pärit nahast pealsetega jalatsite impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ning millega nõutakse lõplikult
sisse kõnealuse impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (ELT L 275, lk 1, edaspidi „vaidlustatud määrus”). Vaidlustatud
määruse kohaselt kehtestas nõukogu lõpliku dumpingvastase tollimaksu Hiinast pärit nahast ja komposiitnahast pealsetega jalatsite
impordi suhtes, välja arvatud spordijalatsid, STAF-id, tuhvlid ja muud toajalatsid ning varbakaitsega jalatsid, mis kuulusid
kombineeritud nomenklatuuri mitmesse rubriiki (vaidlustatud määruse artikkel 1). Lõplik dumpinguvastane tollimaks, mida kohaldatakse
vaba netohinna suhtes ühenduse piiril enne tollimaksu sissenõudmist, on hageja toodetud jalatsite osas 16,5%. Vaidlustatud
määruse artikli 3 kohaselt kehtis see määrus kaks aastat.
Mis puudutab mitme äriühingu esitatud turumajandusliku kohtlemise taotlust, mille kohta komisjon ei olnud otsust teinud, siis
pühendas nõukogu neile vaidlustatud määruse põhjendused 60–65.
Vastavalt nendele põhjendustele ei riku algmäärust see, et komisjon ei vastanud individuaalselt igale talle esitatud sellekohasele
taotlusele. Vastupidi, see on kooskõlas algmääruse artikliga 17. Nimetatud artiklis käsitletud valimi moodustamist kohaldatakse
ka olukorras, kui väga suur arv ettevõtjaid on esitanud turumajandusliku kohtlemise ja individuaalse kohtlemise taotlused.
Käesolevas asjas ei jätnud puudutatud ettevõtjate esitatud taotluste erakordselt suur arv haldusorganile muud valikut kui
uurida üksnes valimisse kaasatud ettevõtjate taotlusi, et ühitada toimiku võimalikult individuaalse hindamise ja kohustuslike
tähtaegade järgimise nõuded. See tähendas, et kõigile äriühingutele, keda ei kaasatud valimisse, kohaldati valimis olevate
äriühingute põhjal arvutatud kaalutud keskmist dumpingumarginaali. Sellest tulenes, et tuli rahuldamata jätta ka haldusmenetluse
käigus esitatud kaebused selle kohta, et dumpinguarvutus ei olnud tüüpiline.
Need kaalutlused kehtivad ka individuaalse kohtlemise võimaldamise taotluste kohta.
Mis puudutab Hiinast pärit impordi poolt tekitatud kahju kõrvaldamiseks vajalikku tollimaksude määra, siis märkis nõukogu
vaidlustatud määruse põhjendustes 296–301, korrates lõpliku avalikustamise dokumendi uue jaotise H punkte 275–280, mis olid
lisatud täiendavale lõpliku avalikustamise dokumendile (vt eespool punkt 30), et arvesse tuli võtta käesoleva menetluse eripärasid
ja eeskätt kuni 1. jaanuarini 2005 kehtinud koguselisi piiranguid. Koguseliste piirangute kord takistas ühenduse tootmisharule
olulise kahju tekkimist, nii et selle korra lõppedes toimunud impordi kasv tekitas eriti tuntavat kahju, ning nõukogu leidis,
et üksnes teatud mahtu ületav import enne koguseliste piirangute kaotamist võis tekitada olulist kahju. Seega pidi uurimisperioodi
tulemustel põhinev kahjumäär peegeldama tõsiasja, et teatavad impordikogused ei põhjustanud sellist olulist kahju. See toiming,
mis tugines 2003. aasta imporditud kogustele, viis Hiinast pärit impordi osas 16,5% kahjumäärani, mitte aga 23% kahjumäärani,
mida oleks kohaldatud vaidlustatud määruse põhjenduse 295 kohaselt, kui nõukogu ei oleks arvesse võtnud käesoleva juhtumi
eripärasid.

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid käesoleva menetluse algatamiseks hagiavaldused, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse 21. detsembril 2006.
Komisjon esitas 2. aprillil 2007 Üldkohtu kantseleisse avaldused menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks. 4. oktoobri
2007. aasta kirjades teatas komisjon Üldkohtule, et ta loobub menetlusse astuja seisukohtade esitamisest, kuid osaleb kohtuistungitel.
CEC esitas 5. aprillil 2007 Üldkohtu kantseleisse avaldused käesolevates kohtuasjades menetlusse astumiseks nõukogu nõuete
toetuseks.
Provincia di Ascoli Piceno (Itaalia), Comune di Monte Urano (Itaalia), BA.LA. di Lanciotti Vittorio & C. Sas ja ülejäänud
kuusteist jalatseid tootvat Itaalia äriühingut, kelle nimed on esitatud lisas, esitasid 13. aprillil 2007 Üldkohtu kantseleisse
avaldused menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks.
Üldkohtu teise koja esimehe 4. septembri 2007. aasta määrusega lubati komisjonil, CEC-l ning BA.LA. di Lanciotti Vittorio & C-l
ja ülejäänud 16‑nel jalatseid tootval Itaalia äriühingul (edaspidi „Itaalia tootjad”) menetlusse astuda. Seevastu jäeti Provincia
di Ascoli Piceno ja Comune di Monte Urano menetlusse astumise taotlused rahuldamata.
Seoses Üldkohtu kodade koosseisu muutmisega kuulub ettekandja-kohtunik kaheksanda koja koosseisu, millele käesolev kohtuasi
on seetõttu määratud.
Provincia di Ascoli Piceno ja Comune di Monte Urano esitasid Euroopa Kohtu põhikirja artikli 57 esimese lõigu alusel 4. oktoobril
2007 Euroopa Kohtu kantseleisse apellatsioonkaebused, paludes tühistada 4. septembri 2007. aasta määrus, milles Üldkohus jättis
rahuldamata nende menetlusse astumise taotlused. Euroopa Kohtu president jättis need apellatsioonkaebused rahuldamata kahes
25. jaanuari 2008. aasta määruses liidetud kohtuasjades C‑463/07 P(I) ja C‑462/07 P(I): Provincia di Ascoli Piceno ja Comune
di Monte Urano
vs.
nõukogu (kohtulahendite kogumikus ei avaldata).
CEC ja Itaalia tootjad esitasid menetlusse astujate seisukohad vastavalt 15. ja 18. oktoobril 2007.
8. jaanuari 2009. aasta määrusega liitis Üldkohtu kaheksanda koja esimees pärast poolte ärakuulamist kohtuasjad T‑407/06 ja
T‑408/06 suulise menetluse ja lõpliku kohtuotsuse huvides vastavalt Üldkohtu kodukorra artiklile 50.
Üldkohus otsustas ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal avada suulise menetluse.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 11. veebruari 2009. aasta kohtuistungil.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud määrus neid puudutavas osas;
–        mõista kohtukulud välja nõukogult;
–        jätta menetlusse astujate kohtukulud nende endi kanda.
Nõukogu palub Üldkohtul:
–        jätta hagid vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Komisjon palub Üldkohtul jätta hagid rahuldamata.
CEC ja Itaalia tootjad paluvad Üldkohtul:
–        jätta hagid rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus
Oma hagide toetuseks esitavad hagejad seitse väidet, mis käsitlevad vastavalt:
–        algmääruse artikli 2 lõike 7 punktide b ja c ning võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist;
–        algmääruse artikli 9 lõike 5 rikkumist;
–        õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist;
–        kaitseõiguste, põhjendamiskohustuse ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumist;
–        dumpingumarginaali ebaõiget arvutamist;
–        algmääruse artikli 20 ja kaitseõiguste rikkumist ning põhjenduse puudumist seoses ühenduse tootmisharule tekkinud kahjuga;
–        õigusnormi rikkumist ja ilmset kaalutlusviga seoses ühenduse tootmisharule tekitatud kahjuga.
Esimeses kolmes väites ning viiendas väites märgivad hagejad, et komisjon on rikkunud mitut õigusnormi, keeldudes neile turumajanduslikku
või individuaalset kohtlemist võimaldamast, uurimata samas nende sellesisulisi taotlusi.
Kõiki neid väiteid uuritakse allpool koos.

Kolm esimest väidet ning viies väide, mis käsitlevad algmääruse artikli 2 lõike 7 punktide b ja c ning artikli 9 lõike 5 rikkumist,
võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumist ning hagejate dumpingumarginaali ebaõiget arvutamist
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punktid b ja c ei võimalda tugineda selle määruse artiklile 17, et keelduda
andmast eksportijale õigust esitada turumajandusliku kohtlemise taotlus ja õigust, et komisjon selle läbi vaataks.
Selle väite aluseks on esiteks algmääruse artikli 2 lõike 7 sõnasõnaline tõlgendus. Nimelt tuleb selle sõnastuse kohaselt
turumajandusliku kohtlemise taotlus esitada ja läbi vaadata iga tootja kohta eraldi ning ühenduse institutsioonidel on kohustus
taotleja esitatud tõendite põhjal vastata küsimusele, kas see tootja vastab asjakohastele kriteeriumidele, ilma et algmääruse
artikkel 17 esitaks selle kohta mingit erandit. Seega ei ole nõukogul õigust kehtestada dumpingumarginaali ega käsitleda kahju
küsimust ilma turumajandusliku kohtlemise taotlusi lahendamata.
Seda lähenemist kinnitavad algmääruse artikli 2 lõike 7 punktide b ja c ettevalmistavaid seadusandlikke materjale käsitlevad
kaalutlused ning selle sätte eesmärk, mis on kontrollida individuaalselt erinevate ettevõtjate käitumist ja tegevustingimusi,
arvestades Hiinas toimunud majandusreforme. „Turumajandusliku kohtlemise/individuaalse kohtlemise taotluse vorm” kinnitab
komisjoni kohustust uurida seda taotlust ilma mingi erandita.
Nõukogu seisukoht on vastuolus ka kohtupraktikaga, milles on kinnitatud esiteks, et turumajanduslik kohtlemine võimaldatakse
üksnes eksportijatele, kes esitasid taotluse ja täitsid asjaomased tingimused, ning teiseks, et selle taotluse analüüsi tulemust
ei saa üldisemalt kohaldada. Kohtupraktika kinnitas lisaks, et turumajandusliku kohtlemise võimaldamise menetlus on erinev
lõplike dumpinguvastaste tollimaksude vastuvõtmise menetlusest ja et institutsioonidel on kohustus viia läbi iga sellekohase
taotluse individuaalne kontroll. Käesolevas asjas ei olnud hagejatel sama võimalust vaidlustada institutsioonide hinnangut
selle kohta, kas nad täidavad turumajandusliku kohtlemise võimaldamise tingimusi.
Hagejate analüüsi kasuks räägib ka institutsioonide haldustava, mille kohaselt ei ole need kunagi jätnud uurimata mõnda turumajandusliku
kohtlemise taotlust, isegi kui taotlejate arv oli suur ning vaatamata väljavõttelise uuringu kasutamisele.
Ühtlasi kehtestab võrdse kohtlemise põhimõte institutsioonidele kohustuse uurida kõiki turumajandusliku kohtlemise taotlusi
ja mitte üksnes valimisse kaasatud ettevõtjate omi. Sellist „diskrimineerimist” ei õigusta ükski objektiivne põhjus ning algmääruse
artiklit 17 ei saa kohaldada sel moel, et see võimaldaks sellist ebavõrdset kohtlemist puudutatud ettevõtjate hulgas. Vastupidi,
kohtupraktika välistas võimaluse kasutada väljavõttelist uuringut selleks, et otsustada turumajandusliku/individuaalse kohtlemise
taotluste üle. Lisaks, vastupidi nõukogu väidetele seab valimi tüüpilisuse kahtluse alla asjaolu, kui valim on koostatud,
teadmata, kui suur osa Hiina ettevõtjatest väärivad turumajanduslikku kohtlemist.
Seega peaksid institutsioonid väljavõttelise uuringu kasutamise korral kohaldama sellistele ettevõtjatele, keda ei kaasatud
valimisse, kuid kelle turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlus rahuldati, kaalutud keskmist dumpingumarginaali, mis
määrati kindlaks valimisse kaasatud ettevõtjatele, kellele võimaldatakse turumajanduslikku kohtlemist või olenevalt olukorrast
individuaalset kohtlemist. Selline toiming, mis ei tähendaks individuaalse dumpingumarginaali arvutamist iga ettevõtja kohta,
keda ei kaasatud valimisse, kuid kellele võimaldatakse turumajanduslik kohtlemine, ei tooks kaasa sellist halduskoormust,
mida nõukogu ei suuda kanda.
Seevastu on institutsioonide kohaldatud meetodi tagajärg see, et kõiki ettevõtjaid, keda ei kaasatud valimisse, koheldakse
samalaadselt, eristamata neid, kes väärivad turumajanduslikku kohtlemist, nendest, kes seda ei vääri.
Need argumendid ja järeldused kehtivad samuti algmääruse artikli 9 lõike5 järgse individuaalse kohtlemise taotluste puhul.
Nimelt esitasid hagejad individuaalse kohtlemise taotluse juhuks, kui nende turumajandusliku kohtlemise taotlus jäetaks rahuldamata.
Selles sättes on esitatud erikriteeriumid, mille alusel komisjon peab neid taotlusi hindama. Sellegipoolest uuris komisjon
üksnes neid individuaalse kohtlemise taotlusi, mille olid esitanud valimisse kaasatud eksportijad, ilma et ta oleks hagejaid
sellest eelnevalt teavitanud.
Hagejad leiavad, et algmääruse artikli 9 lõike 5 sõnasõnaline ja teleoloogiline tõlgendamine, võrdse kohtlemise põhimõte ning
varasem halduspraktika toetavad nende järeldusi.
Juhul kui Üldkohus lükkab tagasi kaks esimest väidet, märgivad hagejad, et kuna institutsioonid ei uurinud nende turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotlusi, rikkusid nad õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Nimelt oli algatamise teates kutsutud hagejaid ning
kõiki puudutatud eksportijaid esitama kindlaks tähtajaks turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlusi ning märgitud,
et nende tootjate puhul, kelle taotlused rahuldatakse, määratakse normaalväärtus kindlaks algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti b
alusel. Seega ei saanud komisjon hagejate sõnul tagasiulatuvalt muuta oma seisukohta ja keelduda nõuetekohaselt esitatud taotlusi
kontrollimast. Lisaks oli komisjon algatamise teates ette näinud kindlad sätted ja menetlused väljavõttelise uuringu teostamiseks
ja turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluste uurimiseks. „Turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluse vormis”
oli ühemõtteliselt märgitud, et kõik taotlused vaadatakse läbi.
Hagejate sõnul pidid seega institutsioonid puudutatud eksportijatele teatama juba pikka aega järgitud menetluste muutustest.
Sellise teatamise puudumisel võisid hagejad õiguspäraselt oodata, et komisjon vaatab turumajandusliku/individuaalse kohtlemise
taotlused läbi ja et nõukogu toimib eespool punktis 61 kirjeldatud viisil. Selles olukorras võeti hagejatelt võimalus esitada
haldusmenetluse käigus oma seisukoht nende taotluse põhjendatuse osas, aga ka võimalus vaidlustada institutsioonide hinnangut
selle kohta ühenduste kohtus. Haldustehnilised kaalutlused ei saa hagejate hinnangut kahtluse alla seada.
Lõpuks leiavad hagejad, et algmääruse artikli 2 lõike 7 ja artikli 9 lõike 5 asemel selle artiklile 17 tuginemisel kaldus
nõukogu kõrvale oma varasemast praktikast ning arvutas dumpingumarginaali ebaõigelt. Selle praktika kohaselt kohaldati valimisse
kaasatud ettevõtjate, kellele võimaldati turumajanduslik kohtlemine või individuaalne kohtlemine, kaalutud keskmist marginaali
ka ettevõtjatele, keda ei kaasatud valimisse ja kellele võimaldati sama kohtlemist. Selle meetodi alusel oleks hagejatele
pidanud kohaldama Foshan City Nanhai Golden Step Industrial Co., Ltd (edaspidi „Golden Step”) – valimisse kaasatud ettevõtja,
kellele võimaldati turumajanduslik kohtlemine – dumpingumarginaali. Käesolevas asjas kohaldati hagejatele aga 28,9% dumpingumarginaali,
mis vastas nende valimisse kaasatud ettevõtjate dumpingumarginaalile, kelle turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlused
jäeti rahuldamata, st võtmata arvesse Golden Stepile arvutatud 9,7% marginaali. Isegi kui oletada, et nõukogu soovis õigustatult
kohaldada kõigile ettevõtjatele, keda ei kaasatud valimisse, valimisse kaasatud ettevõtjate keskmist kaalutud marginaali,
ei toiminud ta siiski käesolevas asjas nii.
Nõukogu meenutab kõigepealt, et ühenduste kohtu kontroll ühenduse institutsioonide hinnangute üle dumpinguhinnaga impordi
vastu võetud kaubanduse kaitsemeetmete kohta peab piirduma sellega, et kontrollitakse, et menetlusnormidest on kinni peetud,
et vaidlustatud otsuse tegemise aluseks olevad asjaolud on sisuliselt õiged, et nende faktiliste asjaolude hindamisel ei ole
tehtud ilmset hindamisviga või et ei ole kuritarvitatud võimu.
Seejärel märgib nõukogu, et turumajandusliku kohtlemise või individuaalse kohtlemise võimaldamine ei ole eesmärk iseendas,
vaid dumpingumarginaali arvutamise üks etapp. Seega ei kasutanud institutsioonid väljavõttelist uuringut selleks, et turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotluste üle otsustada, vaid selleks, et kindlaks määrata eksportijate dumpingumarginaal; niisugune lähenemine
on lubatud algmääruse artikliga 17. Seetõttu tuleb tagasi lükata väide, et algmääruses puuduvad sätted, mis lubaks erinevalt
kohelda valimisse kaasatud eksportijaid ja sinna kaasamata eksportijaid.
Mis puudutab järgitud menetlust, siis märgib nõukogu, et kui institutsioonid kasutavad mitteturumajanduslike riikide eksportijate
väljavõttelist uuringut, siis uurivad nad iga valimisse kaasatud eksportija individuaalset olukorda ning vajaduse korral tema
esitatud taotlust. Nendele ettevõtjatele, keda ei kaasatud valimisse, kohaldavad institutsioonid valimisse kaasatud ettevõtjate
kaalutud keskmist dumpingumarginaali (käesolevas asjas 28,9%). Siiski võivad viimati mainitud ettevõtjad esitada vajaliku
teabe, et neile kohaldataks individuaalset dumpingumarginaali vastavalt algmääruse artikli 17 lõikes 3 esitatud tingimustele.
See viimane säte annab institutsioonidele nimetatud küsimuses laia kaalutlusõiguse, kuivõrd neil ei ole kohustust neid taotlusi
kontrollida siis, kui eksportijate või tootjate arv on nii suur, et individuaalne kontrollimine oleks põhjendamatult koormav
ning takistaks uurimise õigeaegset lõpetamist. Sellest tuleneb, et turumajandusliku kohtlemise võimaldamine eksportijale,
keda ei kaasatud valimisse, ei mõjuta sugugi selle eksportija olukorda, kui komisjon otsustab jätta tema suhtes arvutamata
individuaalse dumpingumarginaali vastavalt algmääruse artikli 17 lõikele 3.
Käesolevas asjas esitasid 141 Hiina eksportijat ning 73 Vietnami eksportijat, keda ei kaasatud valimisse, turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotlused. Seega jätsid institutsioonid õigustatult algmääruse artikli 17 lõike 3 alusel need taotlused kontrollimata,
kuna selline kontrollimine oleks ka pelgalt dokumentide analüüsi vormis uurimise õigeaegse lõpetamise sisuliselt võimatuks
muutnud. Selles olukorras kohaldas nõukogu valimisse kaasamata eksportijatele valimisse kaasatud eksportijate kaalutud keskmist
dumpingumarginaali.
Nõukogu sõnul ei käsitle hagejate viidatud kohtupraktika seda, kuidas peavad institutsioonid väljavõttelist uuringut teostama,
et arvutada dumpingumarginaalid ekspordi puhul, mis on pärit mitteturumajanduslikust riigist, ega võta ka seisukohta nende
ettevõtjate turumajandusliku kohtlemise taotluste kontrollimise osas, kes ei kuulu valimisse. Seega ei kinnita see kohtupraktika
tulemuslikult hagejate seisukohta.
Lisaks ei oma tähtsust asjaolu, et institutsioonid kontrollisid varasemate, väiksemat hulka äriühinguid hõlmavate uurimiste
raames nende ettevõtjate turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlusi, kes ei kuulunud valimisse, kuna esiteks on käesolevas
asjas teostatud menetlus kooskõlas algmääruse artikli 17 lõikega 3 ning teiseks on institutsioonidele antud kaalutlusõiguse
eesmärk võimaldada neil kohandada oma praktikat vastavalt iga juhtumi eripärale. Sellest tuleneb, et institutsioonid ei rikkunud
„mittediskrimineerimise põhimõtet”. Pealegi õigustab valimisse kuuluvate äriühingute ja sealt välja jäänud äriühingute erinevat
kohtlemist objektiivselt erakordselt suur taotluste arv, mille individuaalne kontroll oleks takistanud uurimise õigeaegset
lõpetamist.
Täiendavalt on valimisse kuuluvate äriühingute, kellele võimaldatakse turumajanduslik kohtlemine või olenevalt olukorrast
individuaalne kohtlemine, kaalutud keskmise dumpingumarginaali kohaldamine sellistele äriühingutele, kes ei kuulu valimisse,
kuid kelle turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlus rahuldati, üksnes institutsioonidele antud võimalus. Algmäärus
ei kohusta neid sellegipoolest nimetatud lähenemist kasutama. Samuti ei tõendanud hagejad, et algmääruse artikli 17 kohaldamine
toob käesolevas asjas kaasa ilmselgelt sobimatu tulemuse.
Nõukogu leiab, et samadel põhjustel tuleb tagasi lükata teine väide, kuna turumajandusliku kohtlemise taotluste kontrollimist
reguleeriv menetluslik raamistik on sama mis individuaalse kohtlemise taotluste puhul.
Kolmanda väite osas meenutab nõukogu, et tulemuslik viitamine õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele eeldab esiteks, et ametiasutus
on andnud huvitatud isikule täpseid ja tingimusteta individuaalseid kinnitusi, ning teiseks, et need kinnitused tekitasid
huvitatud isikul põhjendatud ootusi. Käesolevas asjas ei ole kumbki nendest tingimustest täidetud.
Nimelt ei kinnitanud komisjon hagejatele kordagi täpselt ja tingimusteta, et ta kontrollib nende turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotlusi ka juhul, kui neid ei võeta valimisse. Algatamise teate punkti 5.1 alapunktis b täpsustati sellega seoses,
et kuigi komisjon kasutab eksportivate tootjate väljavõttelist uuringut, võib ta otsustada jätta arvutamata individuaalse
dumpingumarginaali nende ettevõtjate osas, kes ei kuulu valimisse, kui nende arv on nii suur, et individuaalne kontrollimine
oleks põhjendamatult koormav ning takistaks uurimise õigeaegset lõpetamist.
Iga hoolikas ettevõtja võib seega mõista, et välja arvatud juhul, kui ta kuulub valimisse või kui eksportivate tootjate arv
on arvatust väiksem, ei kehtesta komisjon individuaalset dumpingumarginaali, ei arvuta normaalväärtust tema raamatupidamisandmete
alusel ega tee seega otsust tema turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluse kohta. Sama kehtib ka „turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotluse vormi” kohta, kuna komisjon saatis selle vormi tootjatele ajal, kui ta ei teadnud veel, kui mitu taotlust
talle esitatakse ega ka kui mitu või millised ettevõtjad võetakse valimisse. Järelikult ei saa seda vormi lugeda täpseks kinnituseks,
et kõiki turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlusi kontrollitakse.
Pealegi ei tõendanud hagejad, et neile tekkis kahju, kuna nende õiguspärast ootust väidetavalt rikuti. Lõpuks ei kaldunud
institutsioonid nii toimides kõrvale varasemast praktikast ega ületanud oma kaalutlusõiguse piire.
Viienda väite osas leiab nõukogu, et selle väite kohta esitatud argumendid tuginevad ekslikule eeldusele, et institutsioonid
kasutasid väljavõttelist uuringut, et otsustada turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluste üle. Muu hulgas kohaldas
nõukogu hagejatele kõigi valimisse kuuluvate äriühingute (sh Golden Step) kaalutud keskmist dumpingumarginaali.
CEC nõustub nõukogu argumentidega ja rõhutab, et komisjon kasutas väljavõttelist uuringut dumpingumarginaali arvutamiseks,
mitte aga turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluste üle otsustamiseks. Arvestades turumajanduslikku või individuaalset
kohtlemist taotlenud eksportijate arvu, olid selle tehnika kasutamise tingimused igal juhul täidetud. Seega ei olnud institutsioonidel
kohustust vastavalt algmääruse artikli 17 lõikele 3 otsustada nende eksportijate turumajandusliku/individuaalse kohtlemise
taotluste üle, kes ei kuulunud valimisse, kuna selline kontrollimine oleks takistanud uurimise õigeaegset lõpetamist. Selline
kohustus läheks ka vastuollu viidatud sätte eesmärgiga.
CEC lisab õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte väidetava rikkumise osas, et ettevõtjatel ei ole alust õiguspäraselt oodata,
et jääb kestma mingi olukord, mida ühenduse institutsioonid oma kaalutlusõiguse raames võivad muuta.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb märkida, et algmääruse artikli 17 lõigete 1 ja 3 kohaselt on väljavõttelise uuringu kasutamine, mis võimaldab
tegeleda suure hulga kaebuste esitajate, eksportijate, importijate, tooteliikide või tehingutega, uurimise piiritlemine. Seda
hinnangut kinnitab algmääruse artikli 9 lõige 6, mille kohaselt uurimisse ei hõlmata valimisse kaasamata tootjaid.
Algmäärus näeb siiski ette, et sellise piiritlemise kasutamisel peavad institutsioonid täitma kaks nõuet. Esiteks peab koostatud
valim olema algmääruse artikli 17 lõigete 1 ja 2 tähenduses tüüpiline. Seejärel näeb algmääruse artikli 9 lõige 6 ette, et
valimisse kaasamata tootjatele kehtestatud dumpingumarginaal ei tohi ületada valimisse kaasatud äriühingute kaalutud keskmist
dumpingumarginaali.
Teiseks annab viimati mainitud säte koostoimes seal viidatud algmääruse artikli 17 lõikega 3 igale valimisse kaasamata tootjale
võimaluse taotleda individuaalset dumpingumarginaali, kui ta esitab selleks ettenähtud tähtaja jooksul vajaliku teabe ja kui
see arvutus ei ole komisjonile põhjendamatult koormav ega takista uurimise õigeaegset lõpetamist.
Kolmandaks näeb algmääruse artikli 2 lõike 7 punkt b ette, et normaalväärtus määratakse kindlaks vastavalt sama sätte lõigetele 1–6,
kui ühe või mitme uurimisega hõlmatud tootja nõuetekohaselt põhjendatud nõuete alusel tõendatakse, et selle lõike punktis c
esitatud tingimused on täidetud.
Seega, nagu märgib nõukogu, saavad valimisse kaasamata tootjad taotleda individuaalse dumpingumarginaali arvutamist – mis
omakorda eeldab algmääruse artikli 2 lõike 7 punktiga b hõlmatud riikide puhul turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluse
rahuldamist – üksnes selle määruse artikli 17 lõike 3 põhjal. Siiski annab viimati mainitud säte komisjonile kaalutlusõiguse
otsustada, kas turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluste arvu silmas pidades on nende kontrollimine põhjendamatult
koormav ja takistaks uurimise õigeaegset lõpetamist.
Eelnevatest kaalutlustest ilmneb kõigepealt, et väljavõttelise uuringu kasutamise korral ei anna algmäärus valimisse kaasamata
ettevõtjatele tingimusteta õigust individuaalse dumpingumarginaali arvutamisele. Sellise taotluse rahuldamine sõltub nimelt
komisjoni otsusest algmääruse artikli 17 lõike 3 kohaldamise kohta.
Seejärel, kuna algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti b kohaselt on turumajandusliku kohtlemise või individuaalse kohtlemise
võimaldamise eesmärk üksnes kindlaks määrata normaalväärtuse arvutusmeetod, et arvutada individuaalseid dumpingumarginaale,
siis ei ole komisjonil kohustust kontrollida valimisse kaasamata ettevõtjate turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlusi,
kui ta on järeldanud algmääruse artikli 17 lõike 3 kohaldamise raames, et selliste marginaalide arvutamine on põhjendamatult
koormav ja takistab uurimise õigeaegset lõpetamist.
Lõpuks ei ole käesolevas asjas vaidlustatud seda, et kõigi nende valimisse kaasamata ettevõtjate individuaalsete dumpingumarginaalide
arvutamine, kes selle kohta taotluse esitasid, on põhjendamatult koormav ning takistab uurimise õigeaegset lõpetamist.
Järelikult tuleb tagasi lükata hagejate argumendid selle kohta, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punktid b ja c kohustasid
komisjoni kontrollima valimisse kaasamata ettevõtjate turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlusi, kaasa arvatud siis,
kui neile ei kohaldata individuaalset dumpingumarginaali. Sellega seoses tuleb lisada, et hagejate viidatud kohtupraktika,
mille kohaselt komisjon otsustab turumajandusliku või individuaalse kohtlemise võimaldamise iga talle esitatud taotluse kontrollimise
põhjal, ei tähenda, et see institutsioon peab kontrollima iga taotlust ka siis, kui ta ei kavatse algmääruse artikli 17 lõike 3
alusel arvutada individuaalseid dumpingumarginaale.
Sama kehtib ka hagejate argumendi kohta valimisse kaasatud ja kaasamata äriühingute võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisest
(vt eespool punkt 60). Nimelt on need kaks äriühingute kategooriat erinevates olukordades, kuna esimeste puhul peab komisjon
tingimata arvutama individuaalse dumpingumarginaali, mis omakorda eeldab turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluse
kontrollimist ja rahuldamist, samas ei ole komisjonil kohustust teiste puhul individuaalset dumpingumarginaali kindlaks määrata.
Seega ei nõua mittediskrimineerimise põhimõte nende kahe äriühingute kategooria identset kohtlemist, kuna see põhimõte keelab
ühelt poolt, et sarnaseid olukordi koheldakse erinevalt, ja teiselt poolt, et erinevaid olukordi koheldakse sarnaselt, välja
arvatud juhul, kui niisugune kohtlemine on objektiivselt põhjendatud.
Mis puudutab argumenti, mis käsitleb valimisse kaasamata äriühingute võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, siis ei saa käesolevas
asjas leida – vastupidi hagejate väidetele –, et see põhimõte kohustas komisjoni otsustama kõigi talle esitatud turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotluste üle, nii et valimisse kaasamata tootjatele või eksportijatele, kellele võimaldatakse turumajanduslik
või individuaalne kohtlemine, võidakse kohaldada nende valimisse kaasatud äriühingute keskmist dumpingumarginaali, kellele
võimaldati turumajanduslik või individuaalne kohtlemine.
Eespool punktides 87–91 sai märgitud, et kui turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluste arv on nii suur, et nende
kontrollimine takistaks institutsioonidel uurimist õigeaegselt lõpetada, ei pea institutsioonid vastavalt algmääruse artikli 17
lõikele 3 otsustama kõigi nende taotluste üle, ja seda isegi pelgalt selleks, et eristada valimisse kaasamata äriühingute
hulgast need, kellele tuleks võimaldada turumajanduslik või individuaalne kohtlemine, et neile omakorda kohaldada valimisse
kaasatud selliste äriühingute keskmist dumpingumarginaali, kellele võimaldati turumajanduslik või individuaalne kohtlemine,
ilma sellegipoolest individuaalset dumpingumarginaali arvutamata.
Käesolevas asjas esitasid Hiina eksportivad tootjad komisjonile 141 turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlust, nii
et isegi kui neid oleks saanud kontrollida pelgalt dokumentide põhjal, siis ilma et oleks olnud vajadust neid andmeid puudutatud
tootjate või eksportijate juures kontrollida, leidis komisjon õigustatult, et taotluste arv oli ilmselgelt liiga suur, et
neid saaks kontrollida ilma uurimise õigeaegset lõpetamist takistamata.
Seega tuleb sedastada, et hagejate viidatud erinev kohtlemine, mis on algmääruse artiklis 17 sätestatud väljavõttelisele uuringule
omane, on käesolevas asjas objektiivselt õigustatud sellega, et komisjonile esitati nii suur arv turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotlusi.
Seega, kuigi komisjonil oli õigus tegutseda nii, nagu hagejad kirjeldasid eespool punktis 61, ei kohustanud siiski algmäärus
ega ka võrdse kohtlemise põhimõte teda nii käituma.
Samadel põhjustel tuleb tagasi lükata teine väide, kuna samad kaalutlused kehtivad valimisse kaasamata äriühingute individuaalse
kohtlemise taotluste kontrollimisele.
Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte väidetava rikkumise osas laieneb see põhimõte väljakujunenud kohtupraktika kohaselt igale
õigussubjektile, kellel ühenduse institutsioon on tekitanud põhjendatud ootusi. Isik ei saa nimetatud põhimõtte rikkumisele
tugineda, kui haldusasutus ei ole talle konkreetseid tagatisi andnud (Euroopa Kohtu 22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑182/03 ja C‑217/03: Belgia ja Forum 187
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑5479, punkt 147).
Algatamise teate punkti 5.1 alapunkti a i neljandast taandest ja eeskätt sellele punktile lisatud 1. joonealusest märkusest
ilmneb, et komisjon teavitas puudutatud ettevõtjaid võimalusest kasutada väljavõttelist uuringut vastavalt algmääruse artiklile 17
ja et sellises olukorras võib valimisse kaasamata ettevõtjatele taotleda algmääruse artikli 17 lõike 3 järgselt individuaalse
marginaali arvutamist. Seda teavet korrati algatamise teate punkti 5.1 alapunktis b. Seega, kuigi komisjon kutsus puudutatud
ettevõtjaid üles esitama turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlusi, ei kujuta see endast täpset, tingimusteta ja
ühetaolist kinnitust, et neid taotlusi ka kontrollitakse.
Sellega seoses tuleb tunnistada, et kuigi komisjon ei reageerinud pika aja jooksul, ei saa see endast kujutada kinnitust,
mis võib hagejates tekitada õiguspärast ootust. See reaktsiooni puudumine ei mõjuta nimelt algatamise teates kasutatud selget
sõnastust.
Mis puudutab etteheidet, et institutsioonid on kõrvale kaldunud oma varasemate uurimiste praktikast, siis tuleb meenutada,
et komisjon ei ületanud talle algmääruse artikli 17 lõikega 3 antud kaalutlusõigust, kui ta järeldas, et kõigi valimisse kaasamata
Hiina eksportivate tootjate esitatud turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluste kontrollimine takistaks tal uurimist
algmääruses märgitud tähtajal lõpetada. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kui institutsioonidel on lai kaalutlusõigus
oma poliitika rakendamiseks vajalike meetmete valikul, siis ei saa ettevõtjatel olla põhjendatud õiguspärast ootust olemasoleva
meetme säilimise suhtes, kuna ühenduse institutsioonid võivad oma pädevuse raames seda meedet muuta (Euroopa Kohtu 7. mai
1987. aasta otsus kohtuasjas 258/84: Nippon Seiko
vs.
nõukogu, EKL 1987, lk 1923, punkt 34, ja 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑171/87: Canon
vs.
nõukogu, EKL 1992, lk I‑1237, punkt 41).
Mis puudutab lõpuks viiendat väidet, siis tuleb märkida, et kuna institutsioonid ei rikkunud õigusnormi, kui nad jätsid kontrollimata
valimisse kaasamata ettevõtjate esitatud turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlused ning kohaldasid neile ettevõtjatele
valimisse kaasatud ettevõtjate keskmist dumpingumarginaali, siis ei ole institutsioonid sellel põhjusel hagejate dumpingumarginaali
ekslikult arvutanud. Sellega seoses tuleb lisada, nagu täpsustab ka nõukogu, et valimi kaalutud keskmise dumpingumarginaali
arvutamisel võeti Golden Stepi dumpingumarginaal arvesse.
Sellest tuleneb, et kolm esimest väidet ning viies väide tuleb tagasi lükata.

Neljas väide, mis käsitleb kaitseõiguste, põhjendamiskohustuse ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumist
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et kuna institutsioonid teavitasid neid 2006. aasta juulis oma kavatsusest jätta nende turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotlused läbi vaatamata, siis rikkusid need institutsioonid hagejate kaitseõigusi, algmääruse artikli 18 lõiget 4
ning kohustust oma otsust põhjendada. Kuigi hagejaid teavitati lõpliku avalikustamise dokumendis sellest, et nende turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotlusi ei kontrollita, sest neid ei kaasatud valimisse, on siiski tõsi, et selles faasis ei olnud hagejatel enam
võimalust vaidlustada valimi koostamise otsust. Ajutises määruses ei märgitud, et valimisse kaasamata ettevõtjate turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotlusi ei kontrollita või et valim oli koostatud, arvestades nende Hiina tootjate osakaalu, kes väärisid turumajanduslikku
kohtlemist. Lisaks paluvad hagejad nõukogul esitada Hiina valitsuse teatis, milles viimane vaidlustas valimi tüüpilisuse.
Kuna komisjon ei teatanud uurimise esimese 11 kuu jooksul valimi koostamise meetodit, siis ei olnud hagejatel võimalust taotleda
komisjonilt valimi koostamist nende kandidaatide põhjal, kellele võib turumajanduslikku kohtlemist võimaldada. See asjaolu
rikub ka 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi punkti 6.9 (vt eespool punkt 10). Samuti ei saa välistada, et Hiina asutused
oleksid valimi koostamisele vastu vaielnud, kui nad oleksid teadnud, et institutsioonidel ei olnud kavatsust kontrollida nende
äriühingute turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlusi, keda valimisse ei kaasatud. Selles olukorras on rikutud ka
hagejate õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, kuna neil ei olnud võimalust esitada oma argumente nende turumajandusliku/individuaalse
kohtlemise taotluste rahuldamata jätmise kohta.
Nõukogu, keda toetavad komisjon, CEC ja Itaalia tootjad, vaidleb vastu hagejate argumentide põhjendatusele.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika alusel tuleb kaitseõiguste tagamise põhimõtte kohaselt ettevõtjatele,
keda dumpinguvastase määruse kehtestamisele eelnev uurimismenetlus puudutab, tagada haldusmenetluses võimalus tõhusalt väljendada
oma seisukohta väidetavate asjaolude tõelevastavuse ja asjakohasuse kohta ning tõendite kohta, millele komisjon viitab, et
põhjendada oma hinnangut dumpingu ja sellest tuleneva kahju olemasolu kohta (Euroopa Kohtu 27. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas
C‑49/88: Al-Jubail Fertilizer
vs.
nõukogu, EKL 1991, lk I‑3187, punkt 17; 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑458/98 P: Industrie des poudres sphériques
vs.
nõukogu, EKL 2000, lk I‑8147, punkt 99; Üldkohtu 19. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑147/97: Champion Stationery
jt
vs.
nõukogu, EKL 1998, lk II‑4137, punkt 55, ja 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑88/98: Kundan ja Tata
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk II‑4897, punkt 132).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et nagu ilmneb ajutise määruse põhjendustest 62, 64, 135 ja 143, märkis komisjon, et iga dumpinguvastane
tollimaks valimisse kaasamata tootjate suhtes arvestatakse vastavalt algmääruse artikli 9 lõike 6 sätetele ja et nende tootjate
dumpingumarginaal määrati kindlaks, arvutades valimi ettevõtjate kaalutud keskmised dumpingumarginaalid.
Seega esitas komisjon ajutises määruses oma seisukoha valimisse kaasamata tootjate dumpingumarginaali arvutamise meetodi kohta,
mis seisnes valimi ettevõtjate kaalutud keskmise dumpingumarginaali kohaldamises. See meetod tähendas, et nende ettevõtjate
esitatud turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlusi ei kontrollita, kuna sellisest kontrollimisest ei olnud kõnealuses
menetluses kasu.
Sellest tuleneb, et hagejatel oli juba ajutise määruse ja vahepealse avalikustamise dokumendi edastamise hetkest (vt eespool
punkt 23) võimalus teada anda oma seisukoht meetodi osas, mida komisjon kasutas nende dumpingumarginaali arvutamiseks. Samal
põhjusel tuleb ka 1994. aasta dumpinguvastase koodeksi punkti 6.9 rikkumist käsitlev etteheide tagasi lükata, kuna see säte
paneb uurivatele asutustele üksnes kohustuse esitada lõplike tollimaksude kehtestamise aluseks olevad asjaolud ja kaalutlused.
Mis puudutab etteheidet selle kohta, et komisjon oleks pidanud hagejaid teavitama oma kavatsusest jätta kontrollimata nende
turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotlused sellises faasis, kui hagejad saaksid tulemuslikult valimi tüüpilisust
vaidlustada, siis piisab märkimisest, et nagu eespool punktis 100 sai rõhutatud, teavitas komisjon algatamise teates puudutatud
tootjaid võimalusest kasutada väljavõttelist uuringut vastavalt algmääruse artiklile 17 ja et sellises olukorras võib valimisse
kaasamata ettevõtjatele taotleda algmääruse artikli 17 lõike 3 järgselt individuaalse marginaali arvutamist.
Mis puudutab asjaolu, et valimisse kaasamata ettevõtjate turumajandusliku/individuaalse kohtlemise taotluste kontrollimata
jätmine on algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti b ja artikli 17 järgne toiming (vt eespool punktid 88–91), siis oli hagejatele
juba uurimise algatamise hetkest teada, et komisjon võib jätta need taotlused kontrollimata, kui selle määruse artikli 17
lõike 3 tingimused on täidetud. Lisaks ei olnud komisjonil kohustust võtta selles küsimuses lõplik seisukoht juba uurimise
algatamise hetkel, kuna tollel ajal ei olnud tal veel andmeid, et hinnata, kas tal oli võimalus arvutada valimisse kaasamata
ettevõtjate individuaalseid dumpingumarginaale. Järelikult tuleb see etteheide tagasi lükata.
Kuna eespool punktis 106 esitatud etteheited tuginevad eeldusele, et institutsioonid rikkusid oma kohustusi hagejate kaitseõiguste
kaitse valdkonnas, siis tuleb need samuti tagasi lükata.
Sellest tulenevalt tuleb neljas väide tagasi lükata.

Kuues väide, mis käsitleb algmääruse artikli 20 ja kaitseõiguste rikkumist ning põhjenduse puudumist
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et institutsioonid ei edastanud neile nõuetekohaselt uut asjaolude analüüsi seoses ühenduse tootmisharule
tekkinud kahjuga ega andnud neile võimalust esitada oma kommentaare selle uue hinnangu kohta seoses lõplike tollimaksude ülesehitusega
(vt eespool punktid 24–30). Lisaks ei selgitanud komisjon piisavalt, miks ta muutis oma analüüsi ja kasutas erinevaid andmeid,
kui olid märgitud tema esialgses ettepanekus.
Kuigi komisjon leidis 7. juuli 2006. aasta lõpliku avalikustamise dokumendis, et 140 miljonit paari jalatseid aastas ei kahjustanud
ühenduse tootmisharu, oli ta 28. juuli 2006. aasta täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis seda arvu oluliselt vähendanud
41,5 miljoni paarini, selgitamata seda muutmist õigustavaid põhjuseid, mistõttu võrdlusaastatega manipuleerides oli saavutatud
„loomuvastane mõju” ning Hiina ja Vietnami tollimaksude väärtused läksid vahetusse. Mis puudutab nende majanduslikku põhjendust,
siis pidid DDS-süsteemiga kehtestatud kogused vähendama impordimahust tulenevaid pingeid, kuigi seda importi ei loetud ebaausa
tegevuse tagajärjeks, samas kui dumpinguvastaste meetmete eesmärk on reageerida ebaausa dumpingu tagajärgedele. Nende kahe
süsteemi erinevused olid rahvusvahelises kaubanduses sama suured, kuna DDS-süsteem tähendas, et teatud koguse pealt ei tule
tollimaksu maksta, samas mõjutas aga lõplikult vastuvõetud süsteem kogu importi. Neid erinevusi arvestades oli komisjoni poolt
hagejatele antud viiepäevane tähtaeg oma märkuste esitamiseks tema uue ettepaneku kohta ebapiisav, nagu hagejad ka haldusmenetluse
käigus kaebasid.
Vaidlustatud määrus, mille põhjenduses 301 järgiti komisjoni viimast ettepanekut, ei sisaldanud piisavat põhjendust selle
erinevuse kohta ega esitanud piisavaid põhjusi uue meetodi kasutamiseks. Seevastu piirdus vaidlustatud määruse põhjendus 301
täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi punkti 280 sõnastuse kordamisega, kus ei esitatud ka rohkem andmeid. Lisaks ei
esitatud täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis ühtegi arvu või arvutust vaidlustatud määruse põhjenduses 301 kirjeldatud
meetodi põhjendamiseks ning see ei võimalda selgitada, miks kasutati esialgse ettepanekuga võrreldes erinevaid aastaid, väärtusi
ja koguseid. Ühtlasi rikkusid institutsioonid algmääruse artiklit 20, milles nõutakse oluliste faktide ja kaalutlustega seotud
üksikasjade avalikustamist, mille alusel komisjon kavatseb soovitada lõplike meetmete kehtestamist. Siiski ei selgitatud ega
õigustatud komisjoni uue lähenemise aluseks olevat asjaolude hinnangut.
Lisaks sellele rikkus komisjon hagejate kaitseõigusi, kuna ta ei võimaldanud neil tulemuslikult esitada oma seisukohta olulistes
küsimustes, nagu uue ettepaneku põhjendatus, väidetud faktide ja asjaolude õigsus ja asjassepuutuvus, teostatud arvutused
ning komisjoni esitatud tõendid, toetamaks tema järeldusi dumpingu ning ühenduse tootmisharule tekitatud kahju kohta. Neil
kahel süsteemil olid põhimõttelised erinevused nende aluseks olnud faktide analüüsis. Need erinevused tõid kaasa täiesti vastandlikud
tagajärjed Hiina ja Vietnami tootjatele, ilma et komisjon oleks selgitanud, kuidas ta selle järelduseni jõudis, ega andnud
huvitatud isikutele võimalust kasutada oma kaitseõigusi.
Nõukogu katse piirata nende kahe ettepaneku erinevusi, märkides, et vastu võetud süsteem võtab arvesse asjaolu, et üksnes
teatud koguselist määra ületav import tekitab kahju, tähendab dumpinguvastaste tollimaksude kehtestamist ka impordile, mis
ei tekita kahju, see on aga vastuolus algmääruse artikli 1 lõikega 1. Hagejate vastu ei saa kasutada asjaolu, et nad said
esitada selle süsteemi kohta mõned märkused algmääruse artikli 20 lõikes 5 sätestatud kümnepäevasest tähtajast lühema tähtaja
jooksul, samuti ei saa see asjaolu heastada komisjoni edastatud teabe ebapiisavust. Nimelt tuleb küsimust, kas komisjoni antud
tähtaeg oli piisav hagejate kaitseõiguste tagamiseks, hinnata komisjoni vastu võetud meetodi muutuse ulatust ning uut õiguslikku
ja faktilist hinnangut käsitlevate andmete või selgituste puudumist arvestades. Sellega seoses märgivad hagejad, et kui institutsioonid
ei selgita piisavalt nende kasutatud meetodit ja faktide hinnangut, siis on võimalus esitada mõned kommentaarid vähese väärtusega
ega tähenda, et algmääruse artikli 20 nõudeid, ühenduse õiguse üldpõhimõtteid või maailma kaubandusorganisatsiooni õigusnorme
on täidetud. Lisaks võttis komisjon ise vastu väga piirava ajakava, mis välistas igasuguse ajapikenduse, et esitada täiendava
lõpliku avalikustamise dokumendi kohta kommentaare. Peale selle käsitlesid kuid kestnud arutlused DDS-süsteemi, mitte aga
lõpuks vastu võetud süsteemi.
Hagejad leiavad, et puuduste tõttu täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis ning neile antud ebapiisava tähtaja tõttu
ei olnud neil võimalust esitada komisjonile põhjuseid, miks viimase lähenemine oli sobimatu või põhjendamatu, ega esitada
oma seisukohta selles dokumendis esitatud ettepaneku aluseks oleva meetodi või arvandmete kohta. Seega rikkusid institutsioonid
algmääruse artiklit 20, kuna nad ei edastanud hagejatele vaidlustatud määruse aluseks olevaid olulisi fakte ja kaalutlusi.
Lõpuks lisavad hagejad, et kui neile oleks antud piisav võimalus esitada kommentaare täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi
kohta, oleksid nad märkinud esiteks, et pakutud süsteem rikub algmääruse artikli 1 lõiget 1, kuna sellega kehtestatakse dumpinguvastane
tollimaks impordile, mis ei tekita kahju; teiseks, et iga ettevõtja kohta tulnuks arvutada individuaalne kahjumarginaal; ja
kolmandaks, et komisjoni viimane ettepanek oli põhjendamatu ja ebaproportsionaalne, kuna muudetud faktiline hinnang – mida
ei selgitatud ega õigustatud – tõi kaasa „loomuvastase tagajärje” ning Hiina ja Vietnami dumpinguvastaste meetmete taak pöörati
ümber.
Nõukogu märgib, et nii DDS-süsteem kui ka lõpuks kasutatud meetod tuginevad ideele, et käesolevas asjas tekitas olulist kahju
üksnes teatud mahtu ületav import ja et see asjaolu tuli arvesse võtta lõplike tollimaksude määra kindlaksmääramiseks kasutatud
meetodis. Lõpuks valitud lõplike tollimaksude arvutamise meetodis erines üksnes selle asjaolu arvestamise viis.
Nõukogu rõhutab, et täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi vastuvõtmisel ei kasutanud komisjon „mittekahjustavat väärtust”,
mida hagejad enda väitel ei suuda arvutada neile edastatud andmete põhjal. Vastupidi, dumpingu maht, st dumpinguhinnaga impordi
maht oli endiselt uue meetodi keskne osa, samas kui igasugune viide kindla aasta impordi väärtusele võidi arvutada lõpliku
avalikustamise dokumendi punktides 157 ja 159 esitatud andmete põhjal.
Lisaks andis ülevaade meetodist, mille kohaselt kahju kõrvaldamise määra (vt eespool punkt 29) kindlakstegemisel võeti arvesse
mittekahjustava impordi mahu majanduslik mõju, hagejatele võimaluse esitada enda üksikasjalikud märkused selle kohta oma 2. augusti
2006. aasta e-kirjas. Kui hagejatel oli vaja täiendavaid andmeid oma õiguste kasutamiseks, oleks nad pidanud selle kohta esitama
täpse taotluse.
Nõukogu, keda toetab CEC, vaidleb samuti vastu kaitseõiguste väidetevale rikkumisele seetõttu, et hagejatel oli vaid viis
päeva, et anda teada oma seisukoht täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi kohta. Arvestades esiteks seda, et hagejad ei
esitanud märkusi täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi kohta ega ka taotlust selleks määratud tähtaja pikendamiseks;
teiseks seda, et menetlus oli siis juba väga kaugele jõudnud; ja kolmandaks seda, et dumpingu mahu üle oli mitu kuud vaieldud,
siis tuleb määratud tähtaega lugeda piisavaks. Igal juhul ei tõendanud hagejad, et neil oli võimatu enda huve kaitsta selle
tähtaja tõttu, kuivõrd nad olid selles küsimuses esitanud üksikasjalikud märkused, nende hagis ei märgita aga muid asjaolusid,
mida nad oleksid võinud esitada. Nõukogu leiab, et selles olukorras ei ole vaja kommenteerida hagejate argumente, mida nad
oleksid esitanud, kui neile oleks määratud pikem tähtaeg.
Mis puudutab viimasena argumente lõpuks vastu võetud süsteemi kooskõlast algmääruse artikli 1 lõikega 1, siis märgib nõukogu,
et need tuleb jätta tähelepanuta, sest käesolev väide käsitleb üksnes hagejate kaitseõiguste rikkumist.
Üldkohtu hinnang
Oma kuuendas väites märgivad hagejad esiteks, et institutsioonid rikkusid algmääruse artiklit 20, kuna komisjon ei edastanud
ühelt poolt asjaolusid, mille põhjal ta teostas täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis esitatud arvutused, ja teiselt
poolt ei andnud neile piisavat ja sama artikli lõikega 5 kooskõlas olevat tähtaega esitamaks oma täielikud märkused komisjoni
uue lähenemise kohta.
Teiseks väidavad hagejad, et institutsioonid ei märkinud lõpliku avalikustamise dokumendis, täiendavas lõpliku avalikustamise
dokumendis ega ka vaidlustatud määruses põhjuseid, mis õigustasid rakendatud meetodit, et võtta arvesse sellist impordimahtu,
mis ei tekita kahju ning vähendab kahju määra, selle asemel et vabastada import, mis ei tekita kahju, dumpinguvastastest tollimaksudest.
Need asjaolud kujutavad hagejate sõnul endast hagejate kaitseõiguste rikkumist ning ebapiisavat põhjendust.
Kõigepealt tuleb märkida, et algmääruse artikkel 20 annab juhised asjaomaste poolte, st eksportijate õiguse kohta olla ära
kuulatud, mis on üks ühenduse õiguskorras tunnustatud põhiõigusi ning hõlmab õigust, et neid teavitataks peamistest asjaoludest
ja kaalutlustest, mille põhjal kavatsetakse institutsioonile soovitada lõplike tollimaksude kehtestamist (vt selle kohta eespool
punktis 108 viidatud kohtuotsused Al-Jubail Fertilizer
vs.
nõukogu, punkt 15, ja Champion Stationery jt
vs.
nõukogu, punkt 55).
Selles olukorras tuleb hagejate argumente algmääruse artikli 20 kohta tõlgendada nii, et nendega viidatakse neile ühenduse
õiguskorraga, sh viidatud sättega antud kaitseõiguste rikkumisele (vt selle kohta eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus
Kundan ja Tata
vs.
nõukogu, punkt 131).
Sellega seoses tuleb meenutada, et eespool punktis 108 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb ettevõtjatele, keda dumpinguvastase
määruse kehtestamisele eelnev uurimismenetlus puudutab, tagada haldusmenetluses võimalus tõhusalt väljendada oma seisukohta
väidetavate asjaolude tõelevastavuse ja asjakohasuse kohta ning tõendite kohta, millele komisjon viitab, et põhjendada oma
hinnangut dumpingu ja sellest tuleneva kahju olemasolu kohta.
Sellega seoses tuleb samuti märkida, et lõpliku avalikustamise ebapiisavus muudab lõplikud dumpinguvastased tollimaksud kehtestanud
määruse õigusvastaseks vaid siis, kui selle avalikustamata jätmise tõttu ei saanud menetluspooled tõhusalt oma huve kaitsta.
Olukord oleks selline eeskätt siis, kui avalikustamata jätmine puudutab asjaolusid või kaalutlusi, mis on erinevad ajutiste
meetmete puhul kasutatutest ja millele tuleb lõpliku avalikustamise korral erilist tähelepanu pöörata vastavalt algmääruse
artikli 20 lõikele 2. Olukord on samadel põhjustel selline ka siis, kui avalikustamata jätmine puudutab asjaolusid või kaalutlusi,
mis on erinevad nendest, millele tugineb komisjoni või nõukogu otsus, mis on tehtud pärast lõpliku avalikustamise dokumendi
edastamist, nagu see ilmneb algmääruse artikli 20 lõike 4 viimasest lausest.
Nagu on märgitud eespool punktides 25–27, soovitas komisjon lõpliku avalikustamise dokumendis kõigepealt DDS-süsteemi, mis
tugines asjaolule, et üksnes import, mis ületab 140 miljonit paari jalatseid aastas, tekitab algmääruse artikli 3 tähenduses
kahju. See hinnang tugines kuni 1. jaanuarini 2005 kehtinud koguseliste piirangute süsteemile, mis takistas sellist kahju,
ning 2005. aastal Hiinast imporditud koguste arvutamisele. Selle ettepaneku kohaselt tuli kohaldada lõplikku dumpinguvastast
tollimaksu Hiinast pärit impordile, mis ületab 140 miljonit paari jalatseid aastas. See tollimaks vastas võrdlushinna allalöömismarginaalile,
mis oli käesolevas asjas 23%.
Eespool punktides 29 ja 30 märgiti, et komisjon muutis siiski täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi raames oma ettepanekut
kahju kõrvaldamiseks vajalike tollimaksude vormi kohta. See uus lähenemine tugines samuti sellisele impordimahule, mis ei
tekita kahju algmääruse artikli 3 tähenduses. Sellegipoolest erinesid täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi kohaselt
mittekahjustava impordi mahu arvutamise meetod kui ka selle mahu mõju pakutud lõplike tollimaksude vormile nendest, millele
lõpliku avalikustamise dokumendis viidati.
Täpsemalt meenutas komisjon esiteks täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis, et Hiinast pärit impordi võrdlushinna allalöömismarginaal
oli käesolevas asjas 23%. Teiseks tegi ta kindlaks, et sellest riigist pärit import moodustas uurimisperioodil 38% kahest
kõnealusest riigist pärit impordist. Kui seda protsenti kohaldati kogu Hiinast ja Vietnamist 2003. aastal toimunud impordile
(109 miljonit paari jalatseid), siis andis see tulemuseks ligi 41,5 miljonit paari jalatseid, mida loeti koguseks, mis ei
kahjusta ühenduse tootmisharu. Kolmandaks leidis komisjon, et see kogus vastas 28,26%-le impordist, mis toimus 2005. aastal
Hiinast. Lõpuks, neljandaks vähendas komisjon algselt kehtestatud kahjumarginaali (23%) 28,26% võrra, mille tulemusel oli
„kaalutud” kahjumarginaal 16,5%.
Eelnevast tuleneb, et lõpliku avalikustamise dokumendis ja täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis esitatud meetodid
erinevad järgmistes punktides. Esiteks, selle asemel, et määrata kindlaks iga-aastane mittekahjustav impordimaht 2005. aastal
Hiinast pärit impordi osas, kehtestas komisjon selle aastase koguse, korrutades 2003. aastal imporditud 109 miljonit paari
jalatseid 38%-ga. See protsent vastas nimetatud riigist pärit impordi osale kogu uurimisperioodi jooksul kahest kõnealusest
riigist toimunud impordis. Teiseks ei vabastanud komisjon seda aastast kogust – mida täiendava lõpliku avalikustamise dokumendi
punktides 278–280 loeti mittekahjustavaks – dumpinguvastase tollimaksu kohaldamisest, vaid otsustas seda kogust arvestada,
vähendades kahju kõrvaldamise taset ning kohaldades dumpinguvastaseid tollimakse alates esimesest imporditud paarist.
Sellega seoses tuleb sedastada, et asjaolu, et komisjon muutis oma analüüsi kommentaaride alusel, mille huvitatud pooled esitasid
lõpliku avalikustamise dokumendi kohta, ei kujuta endast kaitseõiguste rikkumist. Nimelt, nagu ilmneb algmääruse artikli 20
lõike 4 viimasest lausest, ei piira lõpliku avalikustamise dokument komisjoni või nõukogu võimaliku hilisema otsuse kohaldamist.
See säte kohustab komisjoni üksnes avalikustama nii kiiresti kui võimalik need asjaolud ja kaalutlused, mis erinesid lõpliku
avalikustamise dokumendis tema algset lähenemist toetanutest. Huvitatud isikud saavad nimelt selle avalikustamise teel aru,
miks institutsioonid võtsid vastu erineva seisukoha.
Järelikult peab selleks, et kindlaks määrata, kas komisjon järgis algmääruse artikli 20 lõike 4 viimasest lausest tulenevaid
hagejate õigusi, uuesti kontrollima, kas komisjon avalikustas neile asjaolud ja kaalutlused, mis olid aluseks uuele analüüsile
kahju kohta ja kahju kõrvaldamiseks vajalike meetmete vormi kohta, kui need asjaolud ja kaalutlused erinesid lõpliku avalikustamise
dokumendis esitatuist (vt eespool punkt 133).
Sellega seoses märkis komisjon kõigepealt täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis, et tema uus lähenemine võimaldab jätta
erinevad importijate kategooriad eristamata.
Mis puudutas seejärel neid asjaolusid, mille põhjal komisjon kohandas kahjumarginaali 23%-lt 16,5%-le, siis väidavad hagejad
ekslikult, et neil puudus nendele asjaoludele juurdepääs. Nimelt, eespool punktis 136 kirjeldatud meetod, mis käsitleb kahjumarginaali
kohandamist, võttes arvesse mittekahjustava impordi mahu, on ära toodud täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis. Selles
dokumendis ei anta tõepoolest teavet 2005. aastal Hiinast pärit impordi täpse koguse kohta, mis võimaldaks kontrollida, kas
protsendimäär 28,26% vastab tegelikkusele. Võttes siiski arvesse, et komisjoni sõnul vastas 41,5 miljonit paari jalatseid
28,26%-le kogu 2005. aastal Hiinast pärit impordile, siis võib sellest järeldada, et selle impordi maht oli 146,85 miljonit
paari jalatseid. Ka hagejad kordasid seda arvutust oma 2. augusti 2006. aasta e-kirjas (vt eespool punkt 31).
Eelnevatest kaalutlustest ilmneb, et komisjon avalikustas hagejatele oma põhjendused, mille alusel ta arvutas kahjumarginaali,
võttes arvesse mittekahjustava impordi mahu. Ta avalikustas ka kõik arvandmed, mis olid tema arvates selles küsimuses asjakohased,
nii et hagejate kaitseõigusi ei ole sellega seoses rikutud.
Sama moodi nõukogu väidetuga (vt eespool punkt 127) tuleb rõhutada, et hagejate hagiavaldustes esitatud väide käsitleb nende
kaitseõiguste rikkumist, mitte aga algmääruse artikli 1 lõike 1 rikkumist. Sellest tuleneb, et Üldkohtule ei esitatud küsimust,
kas vaidlustatud määruses vastu võetud süsteem on kooskõlas algmääruse artikli 1 lõikega 1, kuna see süsteem kehtestab väidetavalt
dumpinguvastased tollimaksud sellisele impordile, mille aastast mahtu ei loeta kahjustavaks.
Antud tähtaja küsimuses on pooled üksmeelel, et see lõppes 2. augustil 2006.
Komisjon rikkus algmääruse artikli 20 lõiget 5, kui ta määras hagejatele lühema tähtaja kui kümme päeva, et kommenteerida
täiendavat lõpliku avalikustamise dokumenti (eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus Champion Stationery jt
vs.
nõukogu, punkt 80). Siiski ei too see asjaolu iseenesest kaasa vaidlustatud määruse tühistamist. Tuleb tuvastada, kas asjaolu,
et hagejatele anti seadusjärgsest tähtajast lühem tähtaeg, võis konkreetselt mõjutada nende kaitseõigusi kõnealuse menetluse
raames (Üldkohtu 28. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑35/01: Shanghai Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, EKL 2004, lk II‑3663, punkt 331).
Sellega seoses tuleb märkida, et hagejad meenutasid oma 2. augusti 2006. aasta e‑kirjas komisjoni arvutusi ning esitasid alternatiivse
arvutuse, mis viis erineva ning nende sõnul õiglase tulemuseni. Järelikult mõistsid hagejad komisjoni arutluskäiku ning suutsid
talle välja pakkuda erineva lähenemise. Lisaks ei selgitanud hagejad, miks nad ei saanud tugineda algmääruse artikli 1 lõike 1
rikkumisele selle tähtaja jooksul, mille komisjon neile määras. Selles olukorras tuleb sedastada, et nad said tulemuslikult
oma vaatepunkti selgitada.
Sellest tuleneb, et hagejate kaitseõigusi ei rikutud.
Samadel põhjustel tuleb tagasi lükata hagejate argumendid, mis käsitlevad seda, et kahju kõrvaldamise taseme arvutamise meetodi
puhul puuduvad põhjendused. Nimelt tuleb vaidlustatud määruse põhjendusi hinnata hagejatele edastatud teabest ja hagejate
poolt haldusmenetluse käigus esitatud märkustest lähtudes (Üldkohtu 15. detsembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑33/98 ja T‑34/98: Petrotub ja Republica
vs.
nõukogu, EKL 1999, lk II‑3837, punkt 107).
Eespool punktis 36 sai märgitud, et käesolevas asjas on vaidlustatud määruse põhjendustes 296–301 esitatud kaalutlused, mille
alusel nõukogu võttis vastu lõpuks rakendatud süsteemi. Järelikult, kuna komisjon avalikustas hagejatele oma põhjendused,
mille alusel ta arvutas kahjumarginaali, võttes arvesse mittekahjustava impordi mahu, ning avalikustas ka kõik arvandmed,
mis olid tema arvates selles küsimuses asjakohased (vt eespool punktid 140–142), siis tuleb järeldada, et vaidlustatud määrus
oli õiguslikult piisavalt põhjendatud.
Niisiis tuleb kuues väide tagasi lükata.

Seitsmes väide, mis käsitleb õigusnormi rikkumist ja ilmset kaalutlusviga seoses ühenduse tootmisharule tekitatud kahjuga
Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et kahju käsitlev otsus ei ole põhjendatud piisavalt pika tavapärase impordi perioodiga ning ei tugine seetõttu
usaldusväärsetele ja objektiivsetele andmetele. Kuna uurimisperiood ulatub 1. aprillist 2004 kuni 31. märtsini 2005, siis
veendus komisjon, et pärast koguseliste piirangute lõppemist toimunud import tekitas ühenduse tootmisharule eriti tuntavat
kahju, võttes arvesse pelgalt 2005. aasta esimest veerandit. Ilmselged kaudsed tõendid selle kohta, et 2004. aastal esines
oluline kahju, millele komisjon viitab täiendavas lõpliku avalikustamise dokumendis uue jaotise H all olevas punktis 277,
ei tähenda, et oluline kahju tegelikult 2004. aastal tekkis. Olulise kahju puudumist 2004. aastal kinnitab ka asjaolu, et
2003. aastaga võrreldes kasvas 2004. aastal import vähe; samuti kinnitab seda lõpliku avalikustamise dokumendi punkt 285.
2005. aasta kolm esimest kuud oli esimene kord, kui enam kui 12 aastat rangetele koguselistele piirangutele allutatud turg
avati. Komisjon märkis lõpliku avalikustamise dokumendis, et nimetatud sündmusega seotud ootused moonutasid kunstlikult seda
koguseliste piirangute lõppemise järgset perioodi. Seega tugines vaidlustatud määrus lühikest perioodi puudutavatele andmetele
ning see periood ei saanud koguseliste piirangute lõppemise tõttu anda usaldusväärseid andmeid. Sellest tuleneb, et nõukogu
rikkus algmääruse artikli 3 lõiget 2. Lisaks puuduvad tõendid, et komisjon oleks uurinud kahjutegureid terve vaatlusaluse
perioodi osas.
Lõpuks meenutavad hagejad, et koguselised piirangud ei olnud mõeldud dumpinguhinnaga impordi tagajärgede heastamiseks.
Nõukogu, keda toetavad komisjon, CEC ja Itaalia tootjad, vaidlustab hagejate argumentide põhjendatuse.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb märkida, et dumpinguvastaste tollimaksude kehtestamine ei kujuta endast sanktsiooni varasema käitumise eest,
vaid kaitsemeedet dumpingust tuleneva ebaausa konkurentsi vastu. Seega on vajalik, et uurimismenetlus viiakse läbi nii värske
info põhjal kui võimalik, määramaks dumpinguvastased tollimaksud, mis oleksid kohased kaitsmaks ühenduse vastavat tootmisharu
dumpingu eest (eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus Industrie des poudres sphériques
vs.
nõukogu, punktid 91 ja 92, ja Üldkohtu 14. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑138/02: Nanjing Metalink
vs.
nõukogu, EKL 2006, lk II‑4347, punkt 60).
Kui seega institutsioonid tuvastavad, et sellise toote import, mis kuni kõnealuse hetkeni oli allutatud koguselistele piirangutele,
kasvas pärast nende piirangute lõppemist, võivad nad arvestada seda kasvu, hindamaks ühenduse tootmisharule tekkinud kahju.
Teiseks ei näita lõpliku avalikustamise dokumendi punktis 283 esitatud komisjoni hinnang, mille kohaselt imporditud toodete
maht pärast koguseliste piirangute lõppemist kasvas, et institutsioonid tuginesid selle kahju tuvastamiseks üksnes viidatud
koguselisele näitajale.
Lõpuks, nagu ilmneb vaidlustatud määruse põhjendustest 162, 168–170, 187–206 ja 216–240, võtsid institutsioonid kahju ning
põhjusliku seose osas arvesse mitut tegurit, mis käsitlesid mitte üksnes uurimisperioodi viimast veerandit, vaid ka tervet
vaatlusalust perioodi.
Sellest tuleneb, et seitsmes väide tuleb tagasi lükata.
Eeltoodu alusel tuleb hagid jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt nõukogu nõudele välja hagejatelt.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 alusel kannavad komisjon, CEC ja Itaalia tootjad ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagid rahuldamata.
2.
Mõista Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud välja Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd-lt ja Wenzhou Taima Shoes Co., Ltd-lt, kes ühtlasi
kannavad ise oma kohtukulud.
3.
Euroopa Komisjon, Confédération européenne de l’industrie de la chaussure (CEC), BA.LA. di Lanciotti Vittorio & C. Sas ja
ülejäänud 16 menetlusse astujat, kelle nimed on esitatud lisas, kannavad ise oma kohtukulud.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 4. märtsil 2010 Luxembourgis.
Allkirjad
Lisa
Calzaturificio Elisabet Srl
, asukoht Monte Urano (Itaalia),
Calzaturificio Iacovelli di Iacovelli Giuseppe & C. Snc
, asukoht Monte Urano,
Calzaturificio Leopamy Srl
, asukoht Monte Urano,
Calzaturificio Lunella Srl
, asukoht Monte Urano,
Calzaturificio Mia Shoe Snc di Gattafoni Carlo & C.,
asukoht Monte Urano,
Calzaturificio Primitempi di Monaldi Geri
, asukoht Monte Urano,
Calzaturificio R.G. di Rossi & Galiè Srl
, asukoht Monte Urano,
Calz. S.G. di Seghetta Giampiero e Sergio Snc
, asukoht Monte Urano,
Carim Srl
, asukoht Monte Urano,
Florens Shoes SpA
, asukoht Monte Urano,
Gattafoni Shoe Snc di Gattafoni Giampaolo & C.,
asukoht Monte Urano,
Grif Srl
, asukoht Monte Urano,
Missouri Srl
, asukoht Monte Urano,
New Swing Srl
, asukoht Monte Urano,
Podosan Medical Shoes di Cirilli Michela
, asukoht Monte Urano,
Viviane Sas
, asukoht Monte Urano.
Sisukord
Õiguslik raamistik
Vaidluse taust ja vaidlustatud määrus
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
Kolm esimest väidet ning viies väide, mis käsitlevad algmääruse artikli 2 lõike 7 punktide b ja c ning artikli 9 lõike 5 rikkumist,
võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumist ning hagejate dumpingumarginaali ebaõiget arvutamist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljas väide, mis käsitleb kaitseõiguste, põhjendamiskohustuse ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kuues väide, mis käsitleb algmääruse artikli 20 ja kaitseõiguste rikkumist ning põhjenduse puudumist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Seitsmes väide, mis käsitleb õigusnormi rikkumist ja ilmset kaalutlusviga seoses ühenduse tootmisharule tekitatud kahjuga
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: inglise.