CELEX: 62008CJ0222
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 2002/22/EÜ (universaalteenuse direktiiv)
Elektrooniline side
Võrgud ja teenused
Artikkel 12
Universaalteenuse osutamise netokulude arvestamine
Universaalteenuse sotsiaalkomponent
Artikkel 13
Universaalteenuse osutamise kohustuste rahastamine
Ebaõiglase koorma kindlakstegemine

Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik ei ole täielikult üle võtnud Euroopa Parlamendi
ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude
ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367) artikli 12 lõiget 1, artikli 13
lõiget 1 ja IV lisa A osa, siis on Belgia Kuningriik rikkunud sellest direktiivist ja EÜ artiklist 249 tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigus
Direktiiv 2002/22
Direktiivi 2002/22 põhjendus 4 ütleb, et „[u]niversaalteenuse tagamine (see tähendab määratletud miinimumteenuste osutamine
kõigile lõppkasutajatele vastuvõetava hinnaga) võib eeldada mõningate teenuste osutamist mõningatele lõppkasutajatele hinnaga,
mis erineb tavapärastele turutingimustele vastavast hinnast. Kompensatsiooni maksmine ettevõtjatele, kes on määratud osutama
sellistes oludes kõnealuseid teenuseid, ei pruugi siiski põhjustada konkurentsi moonutamist, kui neile kompenseeritakse konkreetne
netokulu ja kui netokuluga kaasnev koormus kaetakse konkurentsi seisukohast neutraalsel viisil.”
Direktiivi 2002/22 põhjendus 18 näeb ette, et:
„Vajaduse korral peaksid liikmesriigid looma mehhanismid universaalteenuse osutamise kohustuste netokulude rahastamiseks juhul,
kui on tõendatud, et teenust on võimalik osutada ainult kahjumiga või netomaksumusega, mis ei mahu tavaliste kaubandusstandardite
raamidesse. […]”
Direktiivi 2002/22 põhjendus 21 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui universaalteenuse osutamise kohustusega kaasneb ettevõtjale ebaõiglane koormus, on otstarbekas lubada liikmesriikidel
luua mehhanisme netokulude tulemuslikuks katmiseks. […]”
Direktiivi 2002/22 artikli 3 „Universaalteenuse kättesaadavus” sõnastuse kohaselt:
„1.      Liikmesriigid tagavad, et käesolevas peatükis sätestatud teenused on kõigile asjaomase riigi territooriumil paiknevatele lõppkasutajatele
nende geograafilisest asukohast olenemata kättesaadavad ettenähtud kvaliteediga ja konkreetsele riigile iseloomulike tingimuste
seisukohast vastuvõetava hinnaga
2.      Liikmesriigid otsustavad, milline on kõige tulemuslikum ja otstarbekam viis, et tagada universaalteenuse rakendamine, pidades
kinni objektiivsuse, läbipaistvuse, mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtetest. Nad püüavad võimalikult vähendada
turumoonutusi, eelkõige teenuste osutamist hindadega või muudel tingimustel, mis ei vasta tavalistele kaubandustingimustele,
kaitstes samas avalikke huve.”
Nimetatud direktiivi artikkel 8 „Ettevõtjate määramine” sätestab:
„1.      Liikmesriigid võivad määrata ühe või mitu ettevõtjat, kes peavad tagama […] universaalteenuse osutamise […]
2.      Kui liikmesriigid määravad ettevõtja täitma riigi teatavas osas või kogu riigis universaalteenuse osutamisega seotud kohustusi,
kasutavad nad selleks tulemuslikku, objektiivset, läbipaistvat ja mittediskrimineerivat määramismehhanismi, mille puhul ei
jäeta
a priori
kõrvale ühegi ettevõtja võimalust saada määratud. Sellised määramismeetodid tagavad, et universaalteenust osutatakse majanduslikult
tõhusalt ning selliseid meetodeid võib kasutada artikli 12 kohase universaalteenuse osutamise kohustuse netokulu kindlaksmääramise
vahendina.”
Direktiivi 2002/22 artikkel 9 „Tariifide vastuvõetavus” näeb ette:
„1.      Riigi reguleerivad asutused jälgivad määratud ettevõtjate osutatavate ja artiklite 4, 5, 6 ja 7 kohaselt universaalteenuse
osutamise kohustuste alla kuuluvate teenuste jaemüügitariifide arengut ja taset eelkõige seoses siseriiklike tarbijahindade
ja sissetulekutega.
2.      Pidades silmas konkreetse riigi tingimusi, võivad liikmesriigid nõuda, et määratud ettevõtjad pakuksid tarbijatele tariifivõimalusi
või pakette, mis erinevad tavapäraste kaubandustingimuste kohaselt pakutavatest, eelkõige selle tagamiseks, et väikese sissetulekuga
või sotsiaalsete erivajadustega isikuid ei takistata üldkasutatavatele telefoniteenustele juurdepääsemisel ega niisuguste
teenuste kasutamisel.
[…]”
Direktiivi 2002/22 artikkel 12 „Universaalteenuse osutamise kohustuste kulude arvestamine” sätestab lõikes 1:
„Kui riigi reguleerivad asutused leiavad, et universaalteenuse osutamine artiklite 3–10 kohaselt võib universaalteenust osutama
määratud ettevõtjale olla ebaõiglane koorem, arvutavad nad välja universaalteenuse osutamise netokulud.
Selleks teevad riigi reguleerivad asutused järgmist:
a)      arvutavad universaalteenuse osutamise kohustuse netokulu, võttes arvesse kõiki turueeliseid, mis saavad osaks universaalteenust
osutama määratud ettevõtjale, IV lisa A osa kohaselt või
b)      kasutavad universaalteenuse osutamise netokulusid, mis on tehtud kindlaks määramismehhanismiga artikli 8 lõike 2 kohaselt.”
Direktiivi 2002/22 artikli 13 „Universaalteenuse osutamise kohustuste rahastamine” sõnastuse kohaselt:
„1.      Kui riigi reguleeriv asutus leiab artiklis 12 nimetatud netokulude arvestamise põhjal, et ettevõtja kanda on ebaõiglane koorem,
otsustab liikmesriik määratud ettevõtja taotluse korral järgmist:
a)      võtta kasutusele mehhanism kindlaksmääratud netokulude kompenseerimiseks kõnealusele ettevõtjale läbipaistvatel tingimustel
ja riigi vahenditest ja/või
b)      jagada universaalteenuse osutamise kohustuste netokulu elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste pakkujate vahel.
[…]”
Direktiivi 2002/22 IV lisa A osa kirjeldab seda, kuidas universaalteenuse osutamise kohustuste netokulu arvestatakse, järgmiselt:
„Universaalteenuse kohustused tähendavad liikmesriigi poolt ettevõtjale seatud kohustusi, mis on seotud võrgu või teenuse
pakkumisega teatavas geograafilises piirkonnas ja mis hõlmavad vajaduse korral kõnealuses geograafilises piirkonnas asjaomase
teenuse osutamise hindade keskmise arvestamist või eritariifi võimaluste pakkumist väikese sissetulekuga tarbijatele või sotsiaalsete
erivajadustega tarbijatele.
Riigi reguleerivad asutused peavad kaaluma kõiki vahendeid, mille abil tagada ettevõtjatele (määratud või mitte) vajalik stiimul
osutada universaalteenuse osutamise kohustusse kuuluvaid teenuseid majanduslikult efektiivselt. Universaalteenuse osutamise
kohustused arvestatakse vahena määratud asutuse netokuludes, mis tuleneb sellest, kas ettevõtjal on universaalteenuse osutamise
kohustusi või ei. See kehtib olenemata sellest, kas võrk konkreetses liikmesriigis on täielikult välja arendatud või alles
areneb ja laieneb. Piisavalt tuleb tähelepanu pöörata sellele, et korrektselt hinnataks kulusid, mida määratud ettevõtja väldiks,
kui ta ei peaks täitma universaalteenuse osutamise kohustust. Netokulu arvestamisel tuleks hinnata universaalteenuse operaatori
saadavat kasu, sealhulgas immateriaalset kasu.
[…]”
Direktiivi 2002/22 artikli 38 kohaselt peavad liikmesriigid selle direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid
vastu võtma ja need avaldama hiljemalt 24. juuliks 2003, teatades neist normidest viivitamata komisjonile ja kohaldades neid
alates 25. juulist 2003.

Siseriiklikud õigusnormid
Belgia Kuningriik võttis 13. juunil 2005 vastu elektroonilise side seaduse (
Moniteur belge
, 20.6.2005, lk 28070, edaspidi „13. juuni 2005. aasta seadus”), mida on hiljem muudetud 25. aprilli 2007. aasta seadusega
mitmesuguste sätete kehtestamise kohta (IV) (
Moniteur belge
, 8.5.2007, lk 25103, edaspidi „25. aprilli 2007. aasta seadus”).
13. juuni 2005. aasta seaduse – 25. aprilli 2007. aasta seadusega muudetud redaktsioonis – artikkel 74 on sõnastatud järgmiselt:
„Universaalteenuse sotsiaalkomponent seisneb kõigi tarbijatele avalikku telefoniteenust pakkuvate operaatorite kohustuses
kehtestada teatud tarbijakategooriatele eritariifid.
Esimeses lõigus nimetatud tarbijakategooriad ja tariifitingimused, samuti nende tariifitingimuste kasutamise menetlused on
määratletud lisas.
Instituut [Institut belge des services postaux et des télécommunications (Belgia posti- ja telekommunikatsiooniteenuste instituut,
edaspidi „instituut”)] esitab igal aastal [elektroonilise side vallas pädevale] ministrile aruande selle kohta, milline on
eri operaatorite teenindatavate sotsiaalabonentide suhtarv ettevõtjate käibe põhjal arvestatava turuosa kohta üldkasutatavate
telefoniteenuste turul.
Universaalteenuse sotsiaaltariifidega osutamise eesmärgil luuakse fond, mille ülesanne on sotsiaaltariifide kompenseerimine
neile teenusepakkujatele, kes on esitanud instituudile sellekohase taotluse. Nimetatud fondil on juriidilise isiku staatus
ja seda juhib instituut.
Kuningas kinnitab selle mehhanismi toimimise üksikasjalikud eeskirjad Conseil de ministre’i poolt läbi arutatud määrusega,
mille kohta instituut on andnud oma arvamuse.
Kui ilmneb, et operaatori poolt klientidele võimaldatud soodustariifide arv on väiksem kui tema osale üldkasutatavate telefoniteenuste
turu kogukäibest vastav soodustariifide arv, siis kompenseerib operaator selle vahe.
Kui ilmneb, et operaatorile operaatori poolt klientidele võimaldatud soodustariifide arv on suurem kui tema osale üldkasutatavate
telefoniteenuste turu kogukäibest vastav soodustariifide arv, makstakse operaatorile sellele vahele vastava summa ulatuses
kompensatsiooni.
Eelmistes lõikudes nimetatud kompensatsiooni hakatakse arvestama kohe. Tegelik kompensatsioon makstakse välja fondi kaudu
alates ajast, mis see oma tegevust alustab, kuid hiljemalt käesoleva artikli jõustumisele järgneva aasta jooksul.
Instituut arvutab lisas määratletud metodoloogia alusel iga sellise operaatori sotsiaaltariifide netokulu, kes on esitanud
instituudile sellekohase taotluse.
Instituut võib kulude arvestamise eeskirjad ja kompensatsioonid kindlaks määrata käesolevas seaduses ja selle lisas kehtestatud
piirides.”
13. juuni 2005. aasta seaduse lisa artikli 45
bis
, mis lisati 25. aprilli 2007. aasta seaduse artikliga 200, määratleb sotsiaaltariifide netokulude arvestamisel kasutatava
metodoloogia, mida tuleb kasutada. Nimetatud artikkel 45
bis
sätestab:
„Universaalteenuse sotsiaaltariifide netokulu vastab vahele, mis on sotsiaaltariifide pakkuja poolt tavalistel kaubandustingimustel
saadava tulu ja selle tulu vahel, mida ta saab pärast käesolevas seaduses ette nähtud soodustuse tegemist isikule, kellele
kohaldatakse sotsiaaltariifi.
Seaduse esimese viie jõusolekuaasta jooksul vähendatakse kompensatsiooni, mida vastavalt asjaoludele makstakse turgu valitsevale
teenuseosutajale, instituudi poolt kindlaks määratud protsendi võrra.
Eelmises lõigus nimetatud protsent määratakse kindlaks kaudsete tulude põhjal. Instituut võtab aluseks valitseva teenuseosutaja
sotsiaaltariifide netokulude kindlakstegemisel tehtud arvutused.”
25. aprilli 2007. aasta seaduse artikli 202 sõnastuse kohaselt:
„13. juuni 2005. aasta seaduse […] artikli 74 [kaheksanda] lõigu sõnu „Eelmistes lõikudes nimetatud kompensatsiooni hakatakse
arvestama kohe” tuleb tõlgendada järgmiselt:
Seadusandja kui riigi reguleeriv asutus viis [direktiivi] [2002/22] arvestades ja valitseva universaalteenuse osutaja taotlusel
ning pärast seda, kui instituut oli kindlaks teinud universaalteenuse osutamise netokulu, 13. juuni 2005. aasta seaduse ettevalmistamisel
läbi koormuse ebamõistlikkuse hindamise. Conseil d’État (Belgia kõrgeima astme halduskohus) on juba tuvastanud, et seadusandja
hinnangul on juhul, kui arvestatakse ka kõiki kaudseid tulusid, sealhulgas teenuse osutamisega kaasneda võivat mittevaralist
tulu, igasugune puudujääk, mis sellise arvutuse tulemusel ilmsiks tuleb, ebamõistlik.”

Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus
Komisjon saatis pärast seda, kui ta oli 24. juunil 2005 saanud 13. juuni 2005. aasta seaduse teksti, millega Belgia Kuningriik
oli võtnud vastu meetmed direktiivi 2002/22 ülevõtmiseks, 15. novembril 2006 märgukirja, milles seadis kahtluse alla selle
seaduse teatud aspektide vastavuse nimetatud direktiivi artikli 12 lõikele 1 ja artikli 13 lõikele 1.
Belgia Kuningriik teatas oma 16. veebruari 2007. aasta vastuses nimetatud seaduse muudatusest, mis võeti järgnevalt vastu
25. aprilli 2007. aasta seadusega.
Komisjon loobus seejärel mõnest oma väitest. Sellele vaatamata jäi ta kahe väite juurde, nimelt nende juurde, mis puudutavad
esiteks niisuguse sätte puudumist Belgia regulatsioonis, mis näeks ette, et riigi reguleeriv asutus hindab küsimust, kas sotsiaaltariifide
pakkumise kohustus kujutab endast ebaõiglast koormat, ja teiseks reguleeriva asutuse poolt kasutatavat arvutusmeetodit sotsiaaltariifide
pakkumisega seotud netokulude arvutamiseks.
Komisjon saatis 29. juunil 2007 Belgia Kuningriigile põhjendatud arvamuse, milles kutsus seda liikmesriiki võtma direktiivi 2002/22
täitmiseks vajalikud meetmed kahekuulise tähtaja jooksul alates selle arvamuse kättesaamisest.
Belgia Kuningriik esitas 1. augusti 2007. aasta kirjaga edasilükkamistaotluse, mille komisjon jättis rahuldamata põhjusel,
et niisuguse taotluse rahuldamise tingimused ei olnud täidetud.
Komisjon leidis, et Belgia Kuningriigi poolt esitatud teave ei olnud piisav, mistõttu ta otsustas esitada käesoleva hagi.

Hagi

Esimene väide, mis puudutab üksikasjalikke eeskirju, mis võimaldavad välja selgitada, kas sotsiaaltariifide pakkumise kohustus
kujutab endast ebaõiglast koormat
Poolte argumendid
Komisjoni väitel kohustavad direktiivi 2002/22 artikli 12 lõige 1 ja artikli 13 lõige 1 liikmesriigi reguleerivat asutust
hindama koormust, mis kaasneb universaalteenust osutama määratud ettevõtjale selle teenuse osutamisega.
Belgia seadusandja arvas 13. juuni 2005. aasta seaduse – 25. aprilli 2007. aasta seadusega muudetud redaktsioonis – artikli 74
vastuvõtmisega, et igasugune netokulu, mis kaasneb sotsiaaltariifide pakkumise kohustusega, tähendab asjaomaste ettevõtjate
jaoks ebaõiglast koormat, mis tuleb tingimata kompenseerida. Seejärel loodi fond universaalteenuse osutamiseks sotsiaaltariifidega,
kuhu kogutakse operaatorite osamaksud ja mille ülesanne on maksta nimetatud ettevõtjatele kompensatsiooni.
Lisaks sellele, et komisjonil tekib küsimus, kas seadusandja enda näol võib olla tegemist niisuguse reguleeriva asutusega,
väidab ta ka, et direktiiv 2002/22 sätestab kohustuse hinnata netokulude arvutamise ja universaalteenuse osutamise kohustuse
rahastamisega seoses konkreetselt, kas koormus võib olla ebaõiglane. Seetõttu ei ole asjaolu, et asjaomase hinnangu andmine
toimub samal ajal, kui võetakse vastu seadus, millega kehtestatakse universaalteenusega seotud reeglid, kooskõlas direktiiviga 2002/22,
kuna see võrduks koorma ebaõigluse väljaselgitamisega
a priori
ning pealegi üldiselt ja abstraktselt.
Komisjon lisab, et kasutatud meetod ei vasta direktiiviga 2002/22 kehtestatud eeskirjadele, kuna ei Belgia seadusandja ega
instituut ei ole kunagi nõuetekohaselt kontrollinud, kas universaalteenuse osutamine on asjaomaste operaatorite jaoks ebaõiglane
koorem.
Instituudi poolt 26. novembril 2002 välja arvutatud universaalteenuse osutamise kohustuste netokulude kohta arvab komisjon,
et kuivõrd 13. juuni 2005. aasta seadus võeti vastu alles kaks ja pool aastat pärast seda, kui instituut oli oma analüüsi
avaldanud, oli nimetatud arvestus juba aegunud ning ei vastanud enam tegelikule olukorrale. Samal ajal kui kõnealune seadus
pani universaalteenuse osutamise kohustuse kõigile operaatoritele, puudutas instituudi analüüs äriühingu Belgacom (edaspidi
„Belgacom”) poolt kantud kulude kohta ainult hinnangut seoses aastaga 2003, mil Belgacom oli ainus operaator, kellel lasus
sotsiaaltariifide pakkumise kohustus. Järelikult ei saanud kõnealune analüüs tugineda asjakohasel netokulude arvutusel, mille
põhjal Belgia Kuningriik oleks võinud leida, et 13. juuni 2005. aasta seaduse vastuvõtmine toob kõikide operaatorite jaoks
kaasa ebaõiglase koorma.
Komisjon järeldab, et Belgia süsteem ei soodusta tulususe, tõhususe, objektiivsuse, diskrimineerimiskeelu ja minimaalse konkurentsimoonutuse
põhimõtete järgimist, mida Euroopa Kohus oma praktikas on rõhutanud, viidates selles osas 19. juuni 2008. aasta otsusele kohtuasjas
C‑220/07: komisjon
vs.
Prantsusmaa (punkt 31).
Komisjon märgib veel, et instituudile Belgia seadusega antud pädevus on liiga kitsas, kuna ei ole ette nähtud, et instituut
võiks tuvastada, et universaalteenuse osutamine ei too kaasa ebaõiglast koormat.
Lõpuks avaldab komisjon imestust selle üle, miks Belgia seadusandja on võtnud riigi reguleeriva asutuse rolli üksnes ühe telekommunikatsiooni
direktiivide aspekti puhul, nimelt selle hindamise puhul, kas universaalteenuse osutamisega kaasneb ebaõiglane koorem, samas
kui 13. juuni 2005. aasta seaduses ei ole seda olukorda ette nähtud ning lisaks ei ole seda Euroopa Parlamendi ja nõukogu
7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv)
(EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349) artikli 3 lõike 4 ettekirjutuse vastaselt ka kuskil avaldatud, samas kui
Belgia konstitutsiooniõigusel rajanevaid argumente ei saa antud asjas tõhusalt esitada.
Belgia Kuningriik väidab viitega institutsionaalse autonoomia põhimõttele, EÜ artiklile 249 ning direktiivi 2002/21 põhjendusele 11
ja artiklitele 2 ja 3, et miski ei keela, et Belgia parlament tegutseks vastavalt oma riigi põhiseaduslikule süsteemile riigi
reguleeriva asutusena, et tuvastada universaalteenuse osutamisest tulenev ebaõiglane koorem.
Kui see, mida tuleb mõista ebaõiglase koormana, määratakse kindlaks seadusandlikul teel, siis väldib see nende erinevate operaatorite
ebaõiglast kohtlemist, kes peavad nüüdsest pakkuma sotsiaaltariife  ja kannavad seetõttu kahju, kuna need tariifid on tavahindadest
madalamad. Kogu netokulu, mida universaalteenuse osutamise kohustusega ettevõtja peab kandma, tuleb pidada ebaõiglaseks kuluks
ja selle eest tuleb seega maksta kompensatsiooni.
Belgia Kuningriik täpsustab, et riigi reguleerivale asutusele pandud ülesanded sotsiaalse universaalteenuse organiseerimisel
on jagatud ühelt poolt seadusandja ja teiselt poolt instituudi vahel, kes täidesaatva organina määrab vastavalt seadusega
kehtestatud kriteeriumidele kindlaks iga operaatori õiguse saada kompensatsiooni.
Belgia Kuningriik rõhutab, et sellise konkreetse sotsiaalse universaalteenuse liberaliseeritud süsteem, mis on praegu vaidluse
all ja kus kõik operaatorid on määratud seda teenust osutama, soodustab operaatorite alalist konkurentsi ja toob tarbija jaoks
kaasa olulised eelised.
Niisuguse süsteemi hea toimimine nõuab siiski, et kõigile operaatoritele oleks tagatud kompensatsiooni saamise võimalus. Seetõttu
katab ettenähtud hüvitis selliste seadusest tulenevate soodustuste summa, mida operaator peab sotsiaalabonentide vajadustele
vastamiseks tegema, ja seda ulatuses, mis proportsionaalselt ületab selle operaatori osa asjaomasel turul. Nii kindlaks tehtud
netokulu vastab kuludele, mis direktiivi 2002/22 IV lisa A osa kolmandas lõigus on määratletud kui „kulud, mis tulenevad järgmisest:
[…] teatavad lõppkasutajad või lõppkasutajate rühmad, kellele on […] võimalik teenust osutada ainult […]kulutingimustel, mis
jäävad väljapoole tavapäraseid kaubandusstandardeid.”
Seoses komisjoni argumendiga, mille kohaselt Belgia õigusaktid ei näe ette selle küsimuse hindamist, kas sotsiaaltariifide
pakkumise kohustus kujutab endast ebaõiglast koormat, toob Belgia Kuningriik välja, et seadusandja leidis, et koorem on ebaõiglane
juhul, kui netokulu tuleb katta ja kui esitatakse rahastamistaotlus. Koorma ebaõigluse igasugune muu hindamine viiks Belgia
süsteemi puhul asjaomaste ettevõtjate vahelise konkurentsi moonutamiseni, sest vaatamata sellele, et kõigil on ühesugused
kohustused, oleks ainult teatavatel neist õigus nõuda hüvitist.
Lisaks arvutas instituut enne, kui tehti otsus nimetatud koorma ebaõigluse kohta, sotsiaalse universaalteenuse osutamisega
kaasneva netokulu välja vastavalt direktiivi 2002/22 IV lisa A osale. See arvutus tehti esmakordselt aastal 2002,  hiljem
on seda ajakohastatud aastal 2005, võttes eelkõige arvesse võimalikke ärieeliseid, mis Belgacomil oli tema toonase monopoolse
seisundi tõttu võinud olla.
Seoses direktiivi 2002/22 artikli 12 lõikes 2 väljendatud läbipaistvuse kohustusega rõhutab Belgia Kuningriik, et lõplik otsus
netokulu arvutamise kohta avaldati 18. mail 2005 instituudi veebilehel.
Lisaks oli seadusandja osalemine kohustuslik tulenevalt põhiseaduslikest nõuetest, kuna operaatorite kasuks sisse seatud kompensatsiooni
maksmise kord tuli kvalifitseerida maksusüsteemi osaks.
Direktiiv 2002/22 kehtestab ühekordse kohustuse koorma võimaliku ebaõigluse hindamiseks, mis viib vajaduse korral üldise rahastamismehhanismi
kasutuselevõtule, nagu on ette nähtud selle direktiivi artikli 13 lõikes 2. Komisjon jättis ekslikult arvesse võtmata põhimõttelise
erinevuse, mis on ühelt poolt koorma ebaõigluse üle otsustamise raames netokulude arvutamise ja 13. juuni 2005. aasta seaduse
vastuvõtmise käigus tehtud kompenseerimise mehhanismi ette nägeva ühekordse otsuse ja teisest küljest netokulude arvutamise
vahel selle seaduse lisa artikli 45
bis
alusel, mida viiakse läbi iga-aastaselt, et maksta kõikidele asjaomastele ettevõtjatele hüvitist.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et direktiivi 2002/22 eesmärk on luua ühtne reguleeriv raamistik, mis tagaks universaalteenuse
osutamise, st määratletud miinimumteenuste osutamise kõigile lõppkasutajatele vastuvõetava hinnaga. Selle direktiivi artikli 1
lõike 1 kohaselt on direktiivi üks eesmärke tagada tulemusliku konkurentsi ja valikuvabaduse abil kogu Euroopa Ühenduses hea
kvaliteediga üldkasutatavate teenuste kättesaadavus (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 28).
Nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt otsustavad liikmesriigid, milline on kõige tulemuslikum ja otstarbekam viis,
et tagada universaalteenuse rakendamine, pidades kinni objektiivsuse, läbipaistvuse, diskrimineerimiskeelu ja proportsionaalsuse
põhimõtetest, ning nad püüavad võimalikult vähendada turumoonutusi, kaitstes samas avalikke huve (eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs
. Prantsusmaa, punkt 29).
Nagu on öeldud direktiivi 2002/22 põhjenduses 4, võib universaalteenuse tagamine eeldada mõningate teenuste osutamist mõningatele
lõppkasutajatele hinnaga, mis erineb tavapärastele turutingimustele vastavast hinnast. Seetõttu on ühenduse seadusandja näinud
ette – nagu ilmneb sama direktiivi põhjendusest 18 –, et liikmesriigid peaksid vajaduse korral looma mehhanismid universaalteenuse
osutamise kohustuste netokulude rahastamiseks juhul, kui on tõendatud, et teenust on võimalik osutada ainult kahjumiga või
netomaksumusega, mis ei mahu tavaliste kaubandusstandardite raamidesse.
Niisiis näeb direktiivi 2002/22 artikli 12 lõike 1 esimene lõik ette, et kui riigi reguleerivad asutused leiavad, et universaalteenuse
osutamine selle direktiivi artiklite 3–10 kohaselt võib universaalteenust osutama määratud ettevõtjale olla ebaõiglane koorem,
arvutavad nad välja universaalteenuse osutamise netokulud.
Tuleb nentida, et kuigi direktiivi 2002/22 artikli 12 lõike 1 teise lõigu ning IV lisa A osa sätted näevad ette eeskirjad,
mille kohaselt tuleb välja arvutada universaalteenuse osutamise netokulud, kui riigi reguleerivad asutused on leidnud, et
selle teenuse osutamise näol võib olla tegemist ebaõiglase koormaga, ei tulene ei nimetatud artikli 12 lõikest 1 ega selle
direktiivi ühestki teisest sättest, et ühenduse seadusandja oleks kavatsenud ise kehtestada tingimused, mille puhul nimetatud
asutused peaks eelnevalt leidma, et kõnealuse teenuse osutamisega võib kaasneda selline ebaõiglane koorem.
Neil asjaoludel ei ole Belgia Kuningriik rikkunud selle direktiivi artiklist 12 tulenevaid kohustusi, kehtestades tingimused,
mille alusel tuleb kindlaks teha, kas kõnealune koorem on ebaõiglane või mitte.
Seevastu ilmneb direktiivi 2002/22 artikli 13 sätetest, et riigi reguleerivad asutused võivad üksnes sama direktiivi artiklis 12
ette nähtud universaalteenuse osutamise netokulude arvestuse põhjal sedastada, et universaalteenust osutama määratud ettevõtjale
on tõepoolest pandud ebaõiglane koorem, ning et liikmesriigid peavad seega nimetatud ettevõtja taotlusel võtma kasutusele
selle maksumuse hüvitamise üksikasjalikud eeskirjad.
Vastavalt direktiivi 2002/22 artikli 12 lõike 1 teise lõigu punktile a ning sama direktiivi IV lisale tuleb see arvestus teha
iga universaalteenust osutama määratud ettevõtja kohta eraldi.
Kuna järeldus, et universaalteenuse osutamine toob kaasa ebaõigluse koorma, on liikmesriikide poolt selle ettevõtja või nende
ettevõtjate kantud kulude eest kompensatsiooni maksmise mehhanismi kehtestamise vajalik eeltingimus, on tarvis kindlaks teha,
mida tuleb mõista mõiste „ebaõiglane koorem” all, kuna seda mõistet ei ole direktiivis 2002/22 määratletud.
Selles osas tuleneb direktiivi 2002/22 põhjendusest 21, et ühenduse seadusandja on soovinud ühendada universaalteenuse osutamise
kohustusega ettevõtjale kaasneda võivate netokulude katmise mehhanismid sellel ettevõtjal lasuva ebaõiglase koormaga. Leides,
et universaalteenuse osutamise netokulu ei too kõigi ettevõtjate jaoks tingimata kaasa ülemäärast koormat, on ühenduse seadusandja
selles kontekstis soovinud välistada võimaluse, et kogu universaalteenuse osutamisega kaasnev netokulu tooks automaatselt
kaasa õiguse hüvitisele. Neil tingimustel on ebaõiglane koorem, mille olemasolu riigi reguleeriv asutus peab enne hüvitise
määramist tuvastama, koorem, mis asjaomase ettevõtja jaoks on tema koorma kandmise võimet arvestades ülemäärane, arvestades
kõiki teda iseloomustavaid asjaolusid, nagu tema seadmete tase, majanduslik ja finantsolukord ning tema turuosa.
Kuigi riigi reguleeriv asutus võib direktiivis 2002/22 sellekohaste täpsustuste puudumise tõttu ise üldiselt ja abstraktselt
kehtestada kriteeriumid, mis võimaldavad kindlaks määrata künnised, mille ületamisel võib – arvestades eelmises punktis nimetatud
asjaolusid – koormat pidada ülemääraseks, ei tähenda see siiski, et nimetatud asutus võiks selle direktiivi 13 kohaldamiseks
sedastada, et universaalteenuse osutamisega kaasnev koormus on ebaõiglane, ilma et ta nende kriteeriumide alusel konkreetselt
kontrolliks iga asjaomase ettevõtja olukorda.
Kui riigi reguleeriv asutus tuvastab, et ühel või mitmel universaalteenust osutama määratud ettevõtjal lasub ebaõiglane koorem,
ja kui see või need ettevõtja(d) taotlevad kompensatsiooni, on liikmesriigi ülesanne võtta kasutusele sellekohased mehhanismid
vastavalt direktiivi 2002/22 artikli 13 lõike 1 punktile a, millest muu hulgas tuleneb, et see kompensatsioon peab olema seotud
netokuludega, arvestatuna vastavalt nimetatud direktiivi artiklile 12.
Eelnevast tuleneb, et liikmesriigid ei saa ilma direktiivist 2002/22 tulenevaid kohustusi rikkumata tuvastada, et universaalteenuse
osutamine toob tõepoolest kaasa ebaõiglase ja hüvitamisele kuuluva koorma, ilma et nad oleks eelnevalt välja arvutanud netokulu,
mida sellise teenuse osutamine igale asjaomasele ettevõtjale kaasa toob, ning hindamata, kas selle kulu puhul on nimetatud
ettevõtja jaoks tegemist ülemäärase koormaga. Ka ei saa nad võtta kasutusele kompenseerimiskorda, mille puhul kompensatsioon
ei oleks seotud nimetatud netokuluga.
Neist kaalutlusest lähtuvalt tuleb kontrollida esimese väite põhjendatust.
13. juuni 2005. aasta seaduse, 25. aprilli 2007. aasta seadusega tõlgendatud kujul, artiklist 74 ilmneb, et järeldusele, et
universaalteenuse sotsiaalkomponendi pakkumine kujutab endast ebaõiglast koormat, jõudis Belgia seadusandja hinnangu kaudu,
et juhul, kui selle teenuse netokulu väljaarvutamisel võetakse arvesse ka kõiki kaudseid tulusid, sealhulgas teenuse osutamisega
kaasneda võivad mittevaralist tulu, on „igasugune puudujääk, mis sellise arvutuse tulemusel ilmsiks tuleb, ebamõistlik”. Sellestsamast
artiklist 74 ilmneb, et nimetatud seadusandja otsustas, et kui ilmneb, et operaatori poolt klientidele võimaldatud soodustariifide
arv on suurem kui tema osale üldkasutatavate telefoniteenuste turu kogukäibest vastav soodustariifide arv, makstakse operaatorile
sellele vahele vastava summa ulatuses kompensatsiooni.
Kui Belgia seadusandja tegi nõnda aastal 2005 otsuse sotsiaaltariifidega universaalteenuse osutamisega kaasneva koorma ebaõigluse
kohta, siis ta tugines instituudi 2002. aasta arvamusele valitseva operaatori – Belgacomi – kulude kohta, lähtudes seega aasta 2003
kohta antud hinnangust.
Nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 44 sedastatust, ei ole selle taustal, et 13. juuni 2005. aasta seadus paneb nüüdsest
kõigile telekommunikatsiooni operaatoritele sotsiaaltariifide pakkumise kohustuse, riigi reguleeriva asutuse jaoks keelatud
eespool mainitud andmete põhjal hinnata, et universaalteenuse osutamisega kaasnev kulu „võib” endast kujutada ebaõiglast koormat
direktiivi 2002/22 artikli 12 tähenduses.
Seevastu selles seaduses sätestatud üksikasjalikud eeskirjad, mille põhjal määratakse kindlaks ebaõiglane koorem, mis annab
õiguse hüvitisele, ei tundu olevat kooskõlas direktiivi 2002/22 artiklis 13 ette nähtud nõuetega.
Esiteks, leides, et igasugune netokulu arvutamisel ilmnev puudujääk tähendab „ebamõistlikku koormat”, andis Belgia seadusandja
universaalteenust osutama määratud operaatoritele, kelle jaoks selle teenuse osutamisega kaasnevad netokulud ei kujutagi ehk
ülemäärast koormat, kohe õiguse saada hüvitist, samas kui eespool punktis 49 öeldust ilmneb, et kuigi puudujääk on koorem,
ei tarvitse see tingimata iga operaatori jaoks olla ülemäärane koorem.
Teiseks, universaalteenuse osutamisega kaasneva koorma ülemäärasuse hindamine eeldab, et kontrollitakse konkreetselt ühtaegu
nii selle teenuse osutamisega igal asjaomasel ettevõtjal lasuvat netokulu kui ka seda ettevõtjat iseloomustavaid kõiki asjaolusid,
nagu tema seadmete tase, majanduslik ja finantsolukord ning tema turuosa, nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 47
ja 49. Belgia Kuningriik ei ole aga tõendanud ning ka ühestki Euroopa Kohtu toimikus olevast tõendist ei ilmne, et Belgia
seadusandja oleks arvestanud kõikide nende asjaoludega, tehes järelduse, et universaalteenuse osutamine toob kaasa ebaõiglase
koorma.
Kolmandaks, 13. juuni 2005. aasta seadus kehtestab mehhanismi, mille alusel makstakse hüvitisi, mis ei ole seotud universaalteenuse
osutamise netokuluga, arvestatuna direktiivi 2002/22 artikli 12 tingimuste kohaselt, kuna selles seaduses on ette nähtud,
et kogu kulu, mida tuleb kanda asjaolu tõttu, et soodustariifide arv, mida operaator on pidanud võimaldama, on proportsionaalselt
suurem kui tema turuosa, kuulub automaatselt hüvitamisele.
Eelnevast tuleneb, et komisjoni väitega tuleb nõustuda osas, milles see tugineb direktiivi 2002/22 artiklis 13 sätestatud
kohustuste rikkumisele.

Teine väide, mis puudutab universaalteenuse osutamisega seotud netokulu arvestamist
Poolte argumendid
Oma teise väite raames toob komisjon esiteks esile, et kuna Belgia õigusaktide kohaselt rajaneb universaalteenuse osutamisega
seotud netokulu arvestus hüpoteetilisel kahjumil, mille summa võrdub operaatori nende soodustariifide arvuga, mis ületavad
proportsionaalselt tema turuosa, siis ei võeta arvesse tegelikke kulusid, mida ettevõtja ei peaks kandma, kui tal poleks universaalteenuse
osutamise kohustust. Niisugune lähenemine on vastuolus nii direktiivi 2002/22 artikliga 12 kui ka selle direktiivi IV lisa
A osast tuleneva kohustusega.
Teiseks, Belgia õigusaktides ette nähtud arvutamisviis ei võta arvesse määratud ettevõtja ärieeliseid, samas kui direktiiv
2002/22 näeb ette, et netokulu arvestamisel võetakse arvesse kasu, mida universaalteenuse osutamisest võidakse saada, sealhulgas
mittevaralist kasu.
Komisjon lisab veel, et Belgia Kuningriik leiab ekslikult, et mõisted „tulu” ja „kulu” on sünonüümid. Asjaolu, et teenusepakkuja
saab vähem tulu, kuna ta peab pakkuma sotsiaaltariifi, ei mõjuta küsimust, milliseid täiendavaid netokulusid ta peab universaalteenuse
osutamise kohustuse tõttu kandma.
Õigupoolest ei vasta selle teenusepakkuja poolt tegelikult kantud lisakuludele, s.o kuludele, mida ta väldiks, kui tal ei
oleks sotsiaaltariifi pakkumise kohustust, tingimata tema poolt tehtud hinnaalanduste summale. Need kulud sõltuvad ühest küljest
asjaomase operaatori kulude struktuurist ja teisest küljest selle operaatori kliendibaasist. Niisiis võib olla suur erinevus
esiteks valitseva operaatori poolt kantavate lisakulude vahel, kuna ta jätkab teatavate sotsiaalklientide selliste püsivõrgu
liinide teenindamist, mis on paigaldatud juba aastaid tagasi, ja teiseks niisuguse uue operaatori lisakulude vahel, kes ühendab
oma võrku uusi sotsiaalkliente.
Lõpuks märgib komisjon seoses ärieeliste arvestamisega, et väide, mille kohaselt operaatorid ei saa põhimõtteliselt mingeid
kaudseid ärieeliseid, ei rajane ühelgi täpsel asjaolul. Kuna instituut ei ole kunagi välja arvutanud netokulusid – Belgacomi
kohta aastal 2002 tehtud arvutus on aegunud ja seda ei ole kohandatud –, ei saa mingil juhul teha järeldust, et kohustus pakkuda
sotsiaaltariife ei too ühelegi operaatorile kaasa ärieeliseid.
Olles kinnitanud, et arvutusmeetod on direktiivi 2002/22 nõuetega täielikult kooskõlas, täpsustab Belgia Kuningriik, et universaalteenuse
osutamise kohustuse netokulu vastab Belgia süsteemis erinevusele, mis on ühelt poolt tulude, mida universaalteenuse pakkuja
saaks tavalistel äritingimustel, ja teiselt poolt nende tulude vahel, mida ta saab pärast seaduses ette nähtud hinnaalanduste
tegemist sotsiaaltariifi saajatele.
Ainus rahaline kahju, mida operaator saaks universaalteenuse osutamise kohustuse puudumisel vältida, vastab kohustuslikele
soodustariifidele. Olenemata kohaldatavast tariifist pakuvad operaatorid kõigile abonentidele sama teenust.
Kuna kõik üldkasutatava telefoniteenuse operaatorid on kohustatud pakkuma tarbijatele universaalteenust, siis ei saa kindlaks
teha, millise kaudse ärieelise operaator võib saada. Igal juhul on võimalik eelis kõikide operaatorite puhul identne.
Lisaks leiab kostjaks olev liikmesriik, et asjaolu, et valitseval operaatoril oli võrreldes teiste operaatoritega suur äriline
eelis, õigustas 13. juuni 2005. aasta seaduse lisa artikli 45
bis
vastuvõtmist (mis kehtestati 25. aprilli 2007. aasta seaduse artikliga 200), millega seati sisse sellele valitsevale operaatorile
makstava kompensatsiooni vähendamise mehhanism, ei tähenda sellegipoolest, et Belgia tunnistaks, et selline eelis võiks olla
ka teistel operaatoritel.
Belgia Kuningriik märgib, et direktiivi 2002/22 IV lisa sõnastuse alusel võib netokulude arvutamise raames arvesse võtta kahte
liiki kulusid: esiteks kahjum, mis on tingitud asjaolust, et universaalteenuse kulu ei ole kaetud tuluga, ja teiseks kulu,
mis on tingitud lahknevusest tavaliste äritingimustega.
Seetõttu on Belgia seadusandja lähenemine, mille puhul loetakse netokuluks see hinnaalandus tavaliste äritingimustega võrreldes,
mille sotsiaalse universaalteenuse pakkujad peavad sotsiaalabonentidele tegema, kooskõlas direktiivi 2002/22 IV lisa A osa
sõnastusega. Belgia Kuningriigi väitel viiks vastupidine lahendus Belgia liberaliseeritud süsteemi puhul telekommunikatsiooniettevõtjate
vahelise konkurentsi moonutamisele, kuna kõigil nimetatud ettevõtjatel on kohustus anda sotsiaalsoodustusi, kuid nad saaksid
erinevat hüvitist.
Seoses ärieeliste hindamisega toob Belgia Kuningriik ühelt poolt esile, et netokulude arvutus puudutas Belgacomi ning võttis
arvesse ärieeliseid, mida Belgacom võis universaalteenuse osutamisest saada monopoolse seisundi tõttu, mis tal toona selles
valdkonnas oli, ja teiseks, et alates universaalteenuse liberaliseerimisest arvutatakse aastast netokulu operaatori hüvitisetaotluse
põhjal hüvitisesumma määramise käigus. Belgia liberaliseeritud süsteemi analüüsist ilmneb, et kaudsed ärieelised, mida operaatorid
võivad sotsiaalsoodustuste tegemisest saada, on kõigi operaatorite puhul potentsiaalselt identsed.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb esiteks meenutada, et direktiivi 2002/22 IV lisa A osa sätete kohaselt arvutatakse universaalteenuse
osutamise netokulu vahena määratud asutuse netokuludes, mis tuleneb sellest, kas ettevõtjal on universaalteenuse osutamise
kohustusi või ei. Sellega seoses tuleb vastavalt samadele sätetele nõuetekohaselt hinnata kulusid, mida määratud ettevõtja
ei oleks pidanud kandma universaalteenuse osutamise kohustuse puudumisel, kui tal oleks olnud võimalus valida, et ta ei täida
seda kohustust, ning hinnata universaalteenuse operaatori kasu, sealhulgas mittevaralist kasu.
Teiseks vastab universaalteenuse sotsiaalkomponendi netokulu 13. juuni 2005. aasta seaduse artikli 45
bis
kohaselt vahele, mis on operaatori poolt tavalistel kaubandustingimustel saadava tulu ja selle tulu vahel, mida ta saab pärast
kõnealuses seaduses ette nähtud soodustuse tegemist isikule, kellele kohaldatakse sotsiaaltariifi.
Seoses esitatud väite esimese osaga väidab komisjon, et siseriiklikes õigusaktides ette nähtud arvutus ei võta arvesse tegelikke
kulusid, mida määratud ettevõtja poleks pidanud kandma, kui tal oleks olnud võimalus valida, et ta ei täida universaalteenuse
osutamise kohustusi.
Tuleb märkida, et see väiteosa puudutab direktiivist 2002/22 tulenevaid universaalteenuse osutamise kohustuse netokulude arvutamise
eeskirju, mille puhul tuleb arvesse võtta täiendavaid kulusid, mida määratud ettevõtja on pidanud kandma universaalteenuse
osutamisega seotud kohustuste tõttu. Seetõttu on nimetatud väiteosa põhjendatud ainult juhul, kui kõnealuse arvutusmeetodi
puhul on tingimata välistatud täiendavate kulude arvessevõtmine.
Selles osas tuleb märkida, et kuigi vaidlust ei ole selle üle, et 13. juuni 2005. aasta seadusega kehtestatud arvutusmeetod
sotsiaaltariifidega teenuste osutamisega seotud netokulude väljaarvutamiseks erineb meetodist, mida kasutatakse universaalteenuse
teiste komponentide puhul, nagu „geograafilise püsikomponendi”, üldkasutatavate taksofonide või numbriinfo universaalteenuse
puhul, mille korral on sõnaselgelt ette nähtud „välditud kulude” arvessevõtmine, ei saa üksnes selle asjaolu põhjal teha järeldust,
et arvutusmeetod teenuste sotsiaaltariifidega osutamisega kaasneva netokulu väljaarvutamiseks rikub direktiivi 2002/22 nõudeid.
Lisaks ei anna Euroopa Kohtule esitatud toimiku materjalid pidada ebaõigeks Belgia Kuningriigi seisukohta, mille kohaselt
on ainult kohustuslikud hinnaalandused need, mida operaator võiks vältida, kui tal ei oleks kohustust pakkuda sotsiaaltariife,
kuna olenemata kohaldatavast tariifist pakuvad operaatorid kõigile abonentidele sama teenust. Neist asjaoludest ilmneb, et
kui jätta kõrvale erinevate operaatorite olukord, siis ei tundu nende poolt oma abonentidele pakutavate erinevate teenuste
sisu ja järelikult ka selle sisuga seotud kulude struktuuri kui niisugust mõjutavat üksnes asjaolu, et mõnel neist abonentidest
on õigus sotsiaaltariifidele.
Seega ei ole komisjon tõendanud, et vaidlusalused siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette, et universaalteenuse sotsiaalkomponendi
netokulu vastab vahele, mis on selle tulu, mida teenust sotsiaaltariifidega osutav ettevõtja saaks tavalistel kaubandustingimustel,
ja selle tulu vahel, mida ta saab pärast kõnealuses seaduses ette nähtud soodustuse tegemist isikule, kellele kohaldatakse
sotsiaaltariifi, ei võta arvesse kulusid, mida universaalteenust osutama määratud ettevõtjad ei peaks kandma, kui neil oleks
võimalus valida, et nad ei täida selle teenusega seotud kohustust.
Järelikult tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.
Kõnealuse väite teine osa tuleneb sellest, et vaidlusaluses siseriiklikus regulatsioonis ette nähtud arvutus ei võta arvesse
ärieeliseid, sealhulgas mittevaralist kasu, mida asjaomased ettevõtjad saavad teenuste osutamisest sotsiaaltariifidega.
Belgia Kuningriik märgib, et kuna kohustus pakkuda teenuseid sotsiaaltariifidega lasub kõigil Belgia territooriumil tegutsevatel
ettevõtjatel, siis on sellest saadavad ärieelised kõigi operaatorite jaoks potentsiaalselt identsed. Seejuures ei vaidle ta
vastu sellele, et käsitletav siseriiklik regulatsioon ei võta arvesse sotsiaaltariifidega teenuse pakkumisest saadavaid võimalikke
ärieeliseid.
Direktiivi 2002/22 artikli 12 lõike 1 teise lõigu punkti a ja direktiivi 2002/22 IV lisa koostoimest ilmneb siiski, et universaalteenuse
osutamise netokulu arvestamisel peab hindama universaalteenuse operaatori saadavat kasu, sealhulgas mittevaralist kasu. Kuna
need sätted kuuluvad ühtse reguleeriva raamistiku hulka, mille direktiiv 2002/22 soovib luua, siis on liikmesriikide ülesanne
võtta nimetatud kasu arvesse nende eeskirjade kehtestamisel, mille põhjal universaalteenuse osutamise netokulu arvutatakse.
Neil asjaoludel tuleb nentida, et teise väite teine osa on põhjendatud.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb asuda seisukohale, et kuna Belgia Kuningriik:
–        esiteks ei näinud ette, et universaalteenuse sotsiaalkomponendi netokulude arvutamisel võetaks arvesse seda teenust osutama
kohustatud ettevõtjate poolt seeläbi saavat ärilist eelist, sealhulgas mittevaralist kasu, ja
–        teiseks tuvastas üldiselt ja niisuguse universaalteenust pakkuva ettevõtja netokulude põhjal, kes oli seniajani olnud ainus
seda teenust pakkuv operaator, et kõikidel ettevõtjatel, kellel nüüdsest lasub nimetatud teenuse pakkumise kohustus, tuleb
selle teenuse tõttu kanda ebaõiglast koormat; ning ei viinud läbi konkreetset analüüsi, mis hõlmanuks ühtaegu nii universaalteenuse
pakkumisega igal asjaomasel ettevõtjal tekkivaid netokulusid kui ka kõiki seda ettevõtjat iseloomustavaid asjaolusid, nagu
tema seadmete tase või tema majanduslik ja finantsolukord,
siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad vastavalt direktiivi 2002/22 artikli 12 lõikest 1 ja artikli 13
lõikest 1.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kodukorra artikli 69 lõike 3 alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud
tema enda kanda, eelkõige kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
Kuna käesolevas kohtuasjas on teatavad komisjoni nõuded rahuldatud, siis tuleb Belgia Kuningriigilt mõista välja kaks kolmandikku
kohtukuludest ja komisjonilt üks kolmandik kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Kuna Belgia Kuningriik
–
esiteks ei näinud ette, et universaalteenuse sotsiaalkomponendi netokulude arvutamisel võetaks arvesse seda teenust osutama
kohustatud ettevõtjate poolt seeläbi saavat ärilist eelist, sealhulgas mittevaralist kasu, ja
–
teiseks tuvastas üldiselt ja niisuguse universaalteenust pakkuva ettevõtja netokulude põhjal, kes oli seniajani olnud ainus
seda teenust pakkuv operaator, et kõikidel ettevõtjatel, kellel nüüdsest lasub nimetatud teenuse pakkumise kohustus, tuleb
selle teenuse tõttu kanda ebaõiglast koormat; ning ei viinud läbi konkreetset analüüsi, mis hõlmanuks ühtaegu nii universaalteenuse
pakkumisega igal asjaomasel ettevõtjal tekkivaid netokulusid kui ka kõiki seda ettevõtjat iseloomustavaid asjaolusid, nagu
tema seadmete tase või tema majanduslik ja finantsolukord,
siis on Belgia Kuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta
direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse
direktiiv) artikli 12 lõikest 1 ja artikli 13 lõikest 1.
2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Mõista Belgia Kuningriigilt välja kaks kolmandikku kohtukuludest. Mõista Euroopa Komisjonilt välja üks kolmandik kohtukuludest.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.