CELEX: 62009CJ0322
Recurs
Ajutor de stat
Plângere din partea unui concurent
Admisibilitate
Regulamentul (CE) nr. 659/1999
Articolele 4, 10, 13 și 20
Decizia Comisiei de a nu continua examinarea plângerii
Calificarea măsurilor de către Comisie în parte ca nefiind ajutoare de stat și în parte ca fiind ajutoare existente compatibile cu piața comună
Articolul 230 CE
Noțiunea «act atacabil»

Prin recursul formulat, NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB (denumită în continuare „NDSHT”) solicită
anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 9 iunie 2009, NDSHT/Comisia (T‑152/06, Rep.,
p. II‑1517, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a declarat inadmisibilă acțiunea sa având ca obiect
anularea deciziei care se pretinde că ar fi cuprinsă în scrisorile Comisiei Comunităților Europene din 24 martie și din 28
aprilie 2006 adresate NDSHT, referitoare la o plângere privind ajutoare de stat pretins ilegale acordate de orașul Stockholm
în favoarea Stockholm Visitors Board AB (denumită în continuare „actul în litigiu”).

Cadrul juridic
După cum reiese din considerentul (2) al Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a
normelor de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), astfel cum a fost modificat
prin Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru,
a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia
și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 33, denumit în
continuare „Regulamentul nr. 659/1999”), acesta codifică și consolidează practica stabilită de Comisie în materia examinării
ajutoarelor de stat, în conformitate cu jurisprudența Curții.
Potrivit articolului 1 litera (b) punctul (i) din acest regulament, trebuie înțeles prin „ajutor existent”, „fără să aducă
atingere articolelor 144 și 172 din Actul de aderare a Austriei, a Finlandei și a Suediei, anexei IV punctul (3) și apendicelui
la respectiva anexă la Actul de aderare a Republicii Cehe, a Estoniei, a Ciprului, a Letoniei, a Lituaniei, a Ungariei, a
Maltei, a Poloniei, a Sloveniei și a Slovaciei, orice ajutor care a existat înainte de intrarea în vigoare a [T]ratatului
[CE] în respectivele state membre, și anume programele de ajutor și ajutorul individual [a se citi «schemele de ajutor și
ajutoarele individuale»] care au fost puse în aplicare înainte și care sunt încă aplicabile la data intrării în vigoare a
tratatului”.
Potrivit articolului 1 litera (h) din regulamentul menționat, noțiunea „persoană interesată” este definită drept „orice stat
membru și orice persoană, întreprindere sau asociație [a se citi «asociere»] de întreprinderi ale căror interese pot fi afectate
de acordarea unui ajutor, în special beneficiarul ajutorului, întreprinderile concurente și asociațiile profesionale”.
Articolul 4 din Regulamentul nr. 659/1999, care figurează în capitolul II din acesta, intitulat „Procedura privind ajutorul
notificat”, prevede la alineatele (1)-(4):
„(1)      Comisia examinează notificarea imediat după primirea acesteia. Fără a aduce atingere articolului 8, Comisia adoptă o decizie
în temeiul alineatului (2), (3) sau (4).
(2)      În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că măsura notificată nu constituie un ajutor, ea consemnează
acest lucru printr‑o decizie.
(3)      În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că nu există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri
notificate cu piața comună, în măsura în care intră în sfera de aplicare a articolului [87 alineatul (1) CE], aceasta decide
că măsura este compatibilă cu piața comună (denumită în continuare «decizie de a nu ridica obiecții»). Decizia precizează
excepția aplicată în temeiul tratatului.
(4)      În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri notificate
cu piața comună, aceasta decide să inițieze procedura prevăzută la articolul [88 alineatul (2) CE] (denumită în continuare
«decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare»).”
Capitolul III din regulamentul menționat reglementează procedura privind ajutorul ilegal. Articolul 10 alineatul (1) din acest
capitol prevede:
„În cazul în care deține informații privind un ajutor pretins ilegal, indiferent de sursa acestora, Comisia va examina aceste
informații fără întârziere.”
În capitolul III sus‑menționat, articolul 13, intitulat „Decizii ale Comisiei”, prevede la alineatul (1):
„În urma examinării posibilului ajutor ilegal, se adoptă o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2), (3) sau (4). […]”
La capitolul VI din Regulamentul nr. 659/1999, intitulat „Părți interesate”, se prevede la articolul 20 alineatele (2) și
(3):
„(2)      Orice parte interesată poate informa Comisia asupra oricărui presupus ajutor ilegal, precum și asupra oricărei presupuse utilizări
abuzive a unui ajutor. În cazul în care consideră, pe baza informațiilor pe care le deține, că nu există suficiente motive
pentru examinarea cazului, Comisia informează partea interesată asupra acestui fapt. Atunci când adoptă o decizie într‑un
caz cu privire la obiectul informației furnizate, Comisia transmite o copie a deciziei respective părții interesate.
(3)      La cerere, orice parte interesată poate obține o copie a oricărei decizii adoptate în temeiul articolelor 4 și 7, al articolului
10 alineatul (3) și al articolului 11.”
Potrivit articolului 25 din Regulamentul nr. 659/1999:
„Deciziile adoptate în temeiul capitolelor II, III, IV, V și VII se adresează statelor membre în cauză. […]”

Situația de fapt
NDSHT este o societate de drept suedez care desfășoară activități de organizare de călătorii la Stockholm prin intermediul
site‑ului său internet. Aceasta propune un serviciu global care include rezervarea de camere de hotel și un card turistic
denumit „Stockholm à la carte” ce permite accesul deținătorilor la mai multe servicii și infrastructuri din orașul Stockholm,
cum ar fi muzee și mijloace de transport local.
Stockholm Visitors Board AB (denumită în continuare „SVB”) este o societate deținută de orașul Stockholm prin intermediul
diferitelor filiale ale acesteia. Aceasta a fost responsabilă de furnizarea de informații turistice, precum și de promovarea
regiunii Stockholm. În legătură cu acest tip de activități, societatea desfășoară și activități comerciale constând în special
în rezervarea de camere de hotel cu preț redus la Stockholm și în vânzarea unui ansamblu de servicii legate de turism prin
intermediul unui card numit „Stockholm Card”, care oferă acces gratuit la situri și la infrastructuri din orașul Stockholm.
În septembrie 2004, NDSHT a transmis Comisiei informații privind subvenții anuale alocate de orașul Stockholm în favoarea
SVB pentru anii 2003-2005, susținând că aceste subvenții ar constitui ajutoare de stat acordate cu încălcarea articolului
88 alineatul (3) CE. NDSHT a afirmat în plângerea sa că aceste pretinse ajutoare de stat constau în credite anuale de la bugetul
orașului Stockholm în favoarea SVB, în rambursarea regulată de către societatea‑mamă a SVB a pierderilor acesteia înainte
de impozitare și în accesul preferențial la infrastructuri publice, precum o parcare cu plată gerată de orașul sus‑menționat.
Potrivit NDSHT, SVB ar putea folosi aceste ajutoare pentru finanțarea activităților sale comerciale, care sunt totuși în concurență
cu cele ale altor societăți naționale și internaționale, provocând astfel o denaturare a concurenței.
Comisia a examinat plângerea NDSHT în lumina informațiilor suplimentare furnizate de aceasta și a celor transmise de autoritățile
suedeze ca urmare a cererilor de informații care le fuseseră adresate de Comisie.
La 24 martie 2006, directorul Direcției „Ajutoare de stat 1: coeziune și concurență” din cadrul Direcției Generale Concurență
a Comisiei responsabil de dosar (numit în continuare „directorul serviciului Comisiei responsabil de dosar”) a transmis NDSHT
o scrisoare formulată astfel:
„[…]
Dorim să vă informăm că, pe baza informațiilor disponibile, serviciile competente ale Direcției Generale Concurență au ajuns
la concluzia că nu există suficiente motive care să justifice continuarea examinării plângerii dumneavoastră. […]
Din analiza noastră rezultă că activitățile aferente «Stockholm Card» și rezervării de camere de hotel (cu excepția locurilor
de parcare cuprinse în «Stockholm Card») sunt desfășurate în condiții de piață. Aceste activități nu sunt, așadar, finanțate
prin intermediul unui ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. În ceea ce privește utilizarea cu titlu gratuit
a anumitor locuri de parcare, se poate susține că nu este afectat comerțul și, chiar dacă ar fi fost afectat, acest ajutor
a fost inclus în «Stockholm Card» cu mult înainte ca Suedia să adere la Uniunea Europeană în 1995 și ar constitui, așadar,
un ajutor existent. În plus, de la 1 ianuarie 2006, acest serviciu nu mai este cuprins în «Stockholm Card».
În ceea ce privește celelalte activități (furnizare de informații turistice etc.), se pare că acestea intră sub incidența
dispozițiilor care reglementează serviciile de interes economic general (SIEG). Nu par să existe subvenții încrucișate în
favoarea unor activități economice. În ipoteza în care compensarea pentru SIEG ar fi calificată drept ajutor de stat, un asemenea
ajutor ar fi fost totuși acordat în aceleași condiții cu mult înainte de 1995 și ar constitui, în consecință, un ajutor existent.
În rezumat, cercetările aprofundate pe care le‑am efectuat cu privire la această plângere demonstrează că suntem în prezența
unui ajutor existent, iar nu a unui ajutor ilegal, care în orice caz este compatibil cu piața comună. Întrucât nu este necesară
aplicarea procedurii măsurilor utile prevăzută la articolul 88 alineatul (1) CE, nu intenționăm să adoptăm vreo altă măsură
în acest caz.
[…]”
Prin scrisoarea din 5 aprilie 2006, NDSHT a informat Comisia că a dedus din scrisoarea din 24 martie 2006 că plângerea sa
fusese respinsă și că o decizie de a nu ridica obiecții cu privire la măsurile financiare în litigiu fusese adoptată în temeiul
articolului 13 și al articolului 4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 659/1999. NDSHT a solicitat de asemenea Comisiei
să îi transmită o copie a acestei decizii, în temeiul articolului 20 din regulamentul menționat.
Prin scrisoarea din 28 aprilie 2006, directorul serviciului Comisiei responsabil de dosar a răspuns societății NDSHT amintindu‑i
că din informațiile furnizate rezulta că măsurile denunțate nu constituiau ajutoare de stat ilegale și că, prin urmare, nu
îi putea fi adresată o decizie a Comisiei adoptată în temeiul articolului 20 din Regulamentul nr. 659/1999.

Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 iunie 2006, NDSHT a solicitat anularea actului în litigiu, precum
și inițierea procedurii oficiale de investigare în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE.
Prin act separat, Comisia a ridicat o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul
de procedură al Tribunalului, la care NDSHT a răspuns la 9 noiembrie 2006.
NDSHT a susținut în observațiile sale privind excepția de inadmisibilitate că actul în litigiu exprima atât un refuz final
din partea Comisiei de a iniția procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE, cât și o decizie
de clasare a cazului. Actul în litigiu ar trebui, așadar, considerat o decizie care produce efecte asupra situației juridice
a NDSHT. Prin urmare, ar fi un act atacabil în sensul articolului 230 CE.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins acțiunea formulată de NDSHT ca inadmisibilă și a obligat‑o la plata cheltuielilor
de judecată.
Tribunalul a statuat că, pentru a stabili dacă actul în litigiu este un act atacabil, trebuie să se facă distincție, raportat
la conținutul acestuia, după cum este vorba despre o decizie în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 659/1999 sau doar
despre o comunicare neoficială în temeiul articolului 20 alineatul (2) a doua teză din același regulament.
Acesta a menționat, la punctul 44 din hotărârea atacată, că nu există o obligație a Comisiei de a adopta o decizie în sensul
articolului 4 din Regulamentul nr. 659/1999 ca răspuns la fiecare plângere. O astfel de obligație ar exista numai în ipoteza
în care ar fi aplicabil articolul 13 din acest regulament. Or, acesta nu ar fi aplicabil în speță întrucât plângerea privește
un ajutor existent. La punctul 64 din aceeași hotărâre, Tribunalul a apreciat că obligația de a adopta o decizie în sensul
articolului 4 din regulamentul menționat ca urmare a unei plângeri privind un ajutor existent este contrară economiei procedurii
de control al ajutoarelor de stat.
Din cuprinsul scrisorilor din 24 martie și din 28 aprilie 2006 (denumite în continuare, împreună, „scrisorile în litigiu”)
rezultă că soluția Comisiei era de a nu da curs plângerii întrucât ajutoarele în cauză constituie ajutoare existente care
fac obiectul procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (1) CE. Tribunalul a apreciat la punctul 57 din hotărârea atacată
că, în acest caz, având în vedere jurisprudența constantă, Comisia nu poate fi constrânsă, printr‑o plângere, să adreseze
statului membru o recomandare prin care să propună măsuri utile în aplicarea articolului 18 din Regulamentul nr. 659/1999.
În plus, niciuna dintre dispozițiile din acest regulament aplicabile în materie de ajutoare de stat existente nu ar prevedea
posibilitatea adoptării de către Comisie a unui act cu caracter de decizie la încheierea fazei preliminare a examinării acestor
ajutoare.
În sfârșit, la punctul 63 din hotărârea atacată, Tribunalul a precizat că, întrucât Comisia a apreciat, după încheierea primei
examinări a măsurilor financiare în litigiu, că acestea trebuiau considerate ajutoare existente, scrisorile în litigiu nu
puteau să constituie un refuz de inițiere a procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE.
În consecință, Tribunalul a concluzionat că scrisorile în litigiu nu trebuie considerate drept o decizie în sensul articolului
4 din Regulamentul nr. 659/1999, ci o comunicare informală în temeiul articolului 20 din regulamentul menționat. În consecință,
ele nu constituie un act atacabil în sensul articolului 230 CE.

Concluziile părților în fața Curții
Prin recursul formulat, contestând în același timp modul în care măsurile în litigiu au fost calificate de Comisie, NDSHT
solicită Curții anularea în totalitate a hotărârii atacate și, cu titlu principal, admiterea cererii sale pe fond și obligarea
Comisiei la plata cheltuielilor de judecată sau, cu titlu subsidiar, declararea acțiunii sale ca admisibilă, trimiterea cauzei
la Tribunal spre rejudecare și suspendarea deciziei privind cheltuielile de judecată efectuate în cele două proceduri.
Comisia solicită respingerea recursului și obligarea NDSHT la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la recurs
NDSHT invocă patru motive în susținerea recursului.
Primul motiv se întemeiază pe o denaturare evidentă a conținutului scrisorilor în litigiu. Prin intermediul celui de al doilea
motiv, recurenta apreciază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând actul în litigiu un act pregătitor care
nu constituie o decizie definitivă susceptibilă de a face obiectul unei acțiuni în anulare. Potrivit celui de al treilea motiv,
NDSHT reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept apreciind că luarea de poziție a Comisiei trebuia interpretată
ca fiind o respingere a unei cereri de a lua măsuri utile în sensul articolului 88 alineatul (1) CE. În sfârșit, prin intermediul
celui de al patrulea motiv, NDSHT apreciază că Tribunalul a săvârșit de asemenea o eroare de drept statuând faptul că respectiva
calificare de către Comisie a măsurilor financiare în litigiu drept ajutoare existente nu permitea contestarea respingerii
plângerii. O astfel de soluție s‑ar întemeia pe o eroare de interpretare a articolelor 4, 10, 13 și 20 din Regulamentul nr. 659/1999.
Motivele al doilea‑al patrulea ale recursului fiind strâns legate, trebuie analizate împreună.

Cu privire la motivele al doilea‑al patrulea
Argumentele părților
Referindu‑se în special la Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia (C‑521/06 P, Rep., p. I‑5829), NDSHT reproșează
Tribunalului că a încălcat articolul 4, articolul 10, articolul 13 și articolul 20 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999
pronunțându‑se în sensul că respingerea plângerii sale de către Comisie nu are caracteristicile unei decizii care produce
efecte juridice obligatorii de natură să îi afecteze interesele și, implicit, ale unui act atacabil în sensul articolului
230 CE.
Astfel, prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta apreciază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept susținând
că actul în litigiu nu constituie o decizie definitivă, ci un act pregătitor. Aceasta invocă faptul că, dimpotrivă, Comisia
și‑a finalizat examinarea și a adoptat o decizie, fără să îi fi conferit totuși o formă oficială, având ca obiect respingerea
plângerii pentru motivul că ajutorul financiar acordat era compatibil cu piața comună.
În această privință, prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenta consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de
drept la punctul 57 și următoarele din hotărârea atacată, calificând luarea de poziție a Comisiei ca fiind o respingere a
unei cereri de luare a măsurilor utile în sensul articolului 88 alineatul (1) CE, iar nu un refuz de a iniția procedura oficială
de investigare în temeiul alineatului (2) al aceluiași articol. De asemenea, Tribunalul ar fi susținut în mod greșit că autorul
unei plângeri nu poate constrânge Comisia să ia o decizie la încheierea fazei preliminare a examinării.
În plus, recurenta invocă, prin intermediul celui de al patrulea motiv, faptul că articolele 4, 10 și 13 din Regulamentul
nr. 659/1999 ar obliga Comisia ca, în situația examinării unei plângeri prin care se denunță existența unui pretins ajutor
ilegal, să finalizeze faza preliminară a examinării prin adoptarea unei decizii, astfel cum se arată la punctul 40 din Hotărârea
Athinaïki Techniki/Comisia, citată anterior.
Această obligație de a se pronunța prin decizie ar fi aplicabilă și în ipoteza în care faza preliminară a examinării conduce
Comisia spre concluzia unui ajutor existent. Astfel, Curtea ar fi confirmat în Hotărârea din 24 martie 1993, CIRFS și alții/Comisia
(C‑313/90, Rec., p. I‑1125), posibilitatea de a ataca o scrisoare a Comisiei prin care se refuză inițierea unei proceduri
oficiale de investigare pentru motivul că ajutorul contestat este un ajutor existent. Așadar, în opinia recurentei, interpretarea
Tribunalului de la punctul 64 și următoarele din hotărârea atacată, potrivit căreia este contrar economiei procedurii de control
al ajutoarelor de stat să se considere că Comisia adoptă în mod obligatoriu o decizie în temeiul articolului 4 din Regulamentul
nr. 659/1999 atunci când informează autorul unei plângeri că plângerea sa privește un ajutor existent, demonstrează o concepție
profund eronată asupra acest sistem procedural. Această interpretare ar implica posibilitatea Comisiei de a evita orice control
din partea unei instanțe a Uniunii atunci când califică măsurile financiare contestate drept ajutor existent, fapt care ar
fi în mod evident inacceptabil.
Comisia admite mai întâi că scrisorile în litigiu nu analizează toate măsurile financiare în litigiu și că, prin aceste scrisori,
nu a adoptat o decizie cu privire la un ajutor existent. Dimpotrivă, scrisorile respective ar conține anumite concluzii ipotetice
și, din acest motiv, nedefinitive, neajungând în plus la o calificare identică a acestor măsuri diverse. În aceste scrisori,
Comisia ar fi sintetizat, cel mult, poziția serviciului responsabil de plângere potrivit căreia, la acel moment, nu avea în
vedere să dea curs plângerii.
În continuare, argumentul invocat de NDSHT potrivit căruia Comisia ar fi adoptat o decizie chiar fără să fi conferit acesteia
caracter oficial ar fi inadmisibil, întrucât nu ar fi fost invocat în cursul procedurii în primă instanță.
În orice caz, Comisia susține că nu a adoptat o decizie și s‑a limitat la o apreciere provizorie, clasarea plângerii având
loc abia în luna decembrie a anului 2006. Pe de altă parte, în ceea ce privește ajutoarele existente, Comisia nu ar putea
adopta imediat o decizie, ci ar trebui mai întâi, înainte de a propune eventual măsuri utile, să informeze statul membru vizat
atunci când consideră că măsurile sunt incompatibile cu piața comună. Întrucât Regulamentul nr. 659/1999 nu prevede o procedură
specială aplicabilă într‑un astfel de caz, singura soluție imaginabilă pentru a ataca actul în litigiu ar fi acțiunea în constatarea
abținerii de a acționa.
În sfârșit, Comisia contestă relevanța trimiterilor la Hotărârile citate anterior CIRFS și alții/Comisia, precum și Athinaïki
Techniki/Comisia, întrucât Comisia, odată ce a constatat ajutoarele existente, nu ar mai fi în poziția de a iniția procedura
de investigare oficială prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE.
Aprecierea Curții
–       Cu privire la admisibilitate argumentului invocat de NDSHT privind lipsa unei forme oficiale a deciziei Comisiei
În opinia Comisiei, argumentul invocat de recurentă potrivit căruia și‑ar fi încheiat examinarea măsurilor financiare în litigiu
printr‑o decizie care nu a avut o formă oficială nu a fost invocat la Tribunal și, în consecință, este inadmisibil.
În această privință, trebuie subliniat că din dispozițiile coroborate ale articolului 58 din Statutul Curții de Justiție și
ale articolului 113 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al acesteia rezultă că, în cadrul unui recurs, recurentul
poate invoca orice argument pertinent, cu singura condiție ca recursul să nu modifice obiectul litigiului dedus judecății
Tribunalului (Hotărârea din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul, C‑229/05 P, Rep., p. I‑439, punctul 66, precum și Hotărârea
din 29 noiembrie 2007, Herrero Romeu/Comisia, C‑8/06 P, Rep., p. I‑10333, punctul 32).
Or, se impune constatarea faptului că argumentul menționat se regăsea, contrar argumentelor invocate de Comisie, în cererea
introductivă depusă de NDSHT la Tribunal, în care, la punctul 29, se susține că, „potrivit unei jurisprudențe constante, forma
adoptată prin aceste acte sau decizii adoptate nu influențează dreptul de a le contesta”. Prin urmare, presupunând chiar că
acest argument nu a fost formulat în recurs în aceiași termeni precum în cererea introductivă amintită, acest fapt nu modifică
obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului.
Rezultă că acest argument este admisibil.
–       Cu privire la fond
Recurenta urmărește, în esență, să demonstreze prin motivele al doilea‑al patrulea că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept
considerând că scrisorile în litigiu nu aveau caracteristicile unui act atacabil în sensul articolului 230 CE.
În această privință, Curtea a statuat în mod repetat că acțiunea în anulare în sensul articolului 230 CE poate fi formulată
împotriva tuturor actelor adoptate de instituții, indiferent de natura sau de forma acestora, care urmăresc să producă efecte
juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația sa juridică (a se vedea
în special Hotărârea Athinaïki Techniki/Comisia, citată anterior, punctul 29 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea
din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, C‑362/08 P, Rep., p. I‑669, punctul 51).
Rezultă de asemenea dintr‑o jurisprudență consacrată privind admisibilitatea acțiunilor în anulare că, pentru a califica actele
atacate, trebuie examinată însăși substanța lor (a se vedea în special Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia, 60/81,
Rec., p. 2639, punctul 9, și Hotărârea din 22 iunie 2000, Țările de Jos/Comisia, C‑147/96, Rec., p. I‑4723, punctul 27).
În schimb, forma în care se adoptă un act sau o decizie este, în principiu, lipsită de relevanță pentru admisibilitatea unei
acțiuni în anulare. Prin urmare, împrejurarea că actul în cauză îndeplinește sau nu îndeplinește anumite cerințe formale,
și anume în special dacă este intitulat în mod corespunzător de către autor sau dacă menționează dispozițiile care constituie
temeiul său legal, nu afectează în principiu calificarea acestuia. Astfel, este lipsit de relevanță faptul că acest act nu
este desemnat drept „decizie” sau că nu se referă la articolul 4 alineatele (2), (3) sau (4) din Regulamentul nr. 659/1999.
Este de asemenea lipsit de importanță faptul că acest act nu a fost notificat de Comisie statului membru în cauză, cu încălcarea
articolului 25 din acest regulament, întrucât un asemenea viciu nu este susceptibil să modifice substanța actului respectiv
(a se vedea Hotărârea Athinaïki Techniki/Comisia, citată anterior, punctele 43 și 44, precum și jurisprudența citată).
În plus, constituie în principiu acte atacabile în sensul articolului 230 CE măsurile care stabilesc definitiv poziția Comisiei
la sfârșitul unei proceduri administrative și care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele
reclamantului, cu excluderea măsurilor intermediare al căror obiectiv este pregătirea deciziei finale și care nu au astfel
de efecte (a se vedea Hotărârea Athinaïki Techniki/Comisia, citată anterior, punctul 42 și jurisprudența citată).
Referitor la eventualul caracter definitiv și atacabil al măsurilor adoptate de Comisie în cadrul procedurii de control al
ajutoarelor de stat, trebuie amintit mai întâi că, în temeiul articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999,
Comisia are obligația de a efectua o examinare atunci când deține informații privind un ajutor pretins ilegal, oricare ar
fi sursa acestor informații. Examinarea unei plângeri în temeiul acestei dispoziții determină inițierea fazei preliminare
a examinării prevăzute la articolul 88 alineatul (3) CE și obligă Comisia să examineze imediat eventuala existență a unui
ajutor și compatibilitatea acestuia cu piața comună (a se vedea în acest sens Hotărârea Athinaïki Techniki/Comisia, citată
anterior, punctul 37).
Articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, care este aplicabil în cazul examinării unei plângeri privind un
ajutor pretins ilegal, impune Comisiei să încheie faza preliminară a examinării prin adoptarea unei decizii în temeiul articolului
4 alineatul (2), (3) sau (4) din acest regulament, și anume o decizie de constatare a inexistenței ajutorului, o decizie de
a nu ridica obiecții sau o decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare, întrucât această instituție nu este
autorizată să perpetueze o stare de inacțiune în cursul fazei examinării preliminare. La încheierea acestei faze a procedurii,
Comisia este obligată, prin urmare, fie să deschidă faza de examinare următoare, fie să claseze cazul prin adoptarea unei
decizii în acest sens (a se vedea în acest sens Hotărârea Athinaïki Techniki/Comisia, citată anterior, punctul 40 și jurisprudența
citată).
În cazul în care Comisia constată, în urma examinării unei plângeri, că o anchetă nu permite constatarea existenței unui ajutor
de stat în sensul articolului 87 CE, aceasta refuză în mod implicit să inițieze procedura prevăzută la articolul 88 alineatul
(2) CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719,
punctul 47).
Referitor la constatarea Comisiei potrivit căreia unele măsuri denunțate constituie ajutoare existente, trebuie constatat
că un ajutor existent este, desigur, supus verificării permanente prevăzute la articolul 88 alineatul (1) CE și trebuie considerat
legal atât timp cât Comisia nu a constatat incompatibilitatea acestuia cu piața comună (a se vedea Hotărârea din 9 august
1994, Namur‑Les assurances du crédit, C‑44/93, Rec., p. I‑3829, punctul 34, și Hotărârea din 9 octombrie 2001, Italia/Comisia,
C‑400/99, Rec., p. I‑7303, punctul 48). Cu toate acestea, atunci când este sesizată cu o plângere care pune în discuție un
ajutor pretins ilegal, Comisia îl supune, atunci când califică măsura drept ajutor existent, procedurii prevăzute la articolul
88 alineatul (1) CE și refuză astfel în mod implicit să inițieze procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE (a se
vedea în acest sens Hotărârea CIRFS și alții/Comisia, citată anterior, punctele 25 și 26, precum și Hotărârea din 16 mai 2002,
ARAP și alții/Comisia, C‑321/99 P, Rec., p. I‑4287, punctul 61).
O astfel de decizie prin care se refuză inițierea procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE are caracter definitiv
și este imposibil să fie calificată drept o simplă măsură provizorie (Hotărârile citate anterior CIRFS și alții/Comisia, punctul
26, precum și, în acest sens, Athinaïki Techniki/Comisia, punctele 54 și 58).
Într‑o astfel de situație, beneficiarii garanțiilor procedurale prevăzute de această dispoziție nu pot obține respectarea
acestora decât dacă au posibilitatea să conteste decizia menționată în fața instanței Uniunii potrivit articolului 230 al
patrulea paragraf CE. Acest principiu se aplică atât în cazul în care decizia este adoptată pentru motivul că ajutorul este
considerat de către Comisie compatibil cu piața comună, cât și atunci când aceasta este de părere că trebuie înlăturată însăși
existența unui ajutor (Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, citată anterior, punctul 47) sau chiar atunci când apreciază
că este vorba despre un ajutor existent (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior CIRFS și alții/Comisia, punctul
27, precum și ARAP și alții/Comisia, punctul 62).
Această constatare se coroborează cu articolul 20 din Regulamentul nr. 659/1999, care reglementează drepturile părților interesate.
Potrivit alineatului (2) a doua și a treia teză al acestui articol, Comisia, după obținerea de la o astfel de parte interesată
a unor informații privind pretinse ajutoarele ilegale sau o aplicare pretins abuzivă a unui ajutor, fie apreciază că nu există
motive suficiente pentru a se pronunța cu privire la caz și informează respectiva parte interesată în acest sens, fie adoptă
o decizie cu privire la caz privind obiectul informațiilor furnizate. Din aceasta rezultă că, din moment ce Comisia a examinat
astfel de informații și a adoptat o poziție în privința lor, aceasta adoptă o decizie.
Prin urmare, trebuie apreciată ca admisibilă acțiunea având ca obiect anularea unei decizii de refuz al inițierii procedurii
prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE formulată de o parte interesată în sensul acestui articol, atunci când autorul
acestei acțiuni urmărește astfel să își conserve drepturile procedurale de care beneficiază în temeiul acestei din urmă dispoziții
(a se vedea Hotărârea Athinaïki/Comisia, citată anterior, punctul 36 și jurisprudența citată).
În speță, este cert că plângerea recurentei a fost examinată de Comisie în lumina informațiilor suplimentare furnizate de
aceasta și a celor transmise de autoritățile suedeze ca urmare a solicitărilor de informații adresate de Comisie. Ca urmare
a examinării plângerii, Comisia a constatat, în scrisoarea din 24 martie 2006, lipsa unor motive suficiente care să justifice
continuarea acestei examinări și a adăugat că nu avea în vedere adoptarea altor măsuri în cazul respectiv. În plus, aceasta
a amintit în scrisoarea din 28 aprilie 2006 că măsurile financiare în litigiu nu constituiau ajutoare ilegale.
Din moment ce Comisia a constatat lipsa unor motive suficiente care să justifice continuarea examinării plângerii, din cuprinsul
actului în litigiu rezultă că această instituție și‑a format o opinie definitivă cu privire la măsurile examinate, exprimându‑și
astfel intenția de a încheia examinarea preliminară. Prin această constatare, Comisia a refuzat implicit, astfel cum rezultă
din jurisprudența citată la punctul 52 din prezenta hotărâre, să inițieze procedura oficială de investigare prevăzută la articolul
88 alineatul (2) CE.
Or, recurenta, fiind o întreprindere concurentă a societății care beneficiază de măsurile denunțate, este incontestabil una
dintre părțile interesate în sensul articolului 88 alineatul (2) CE (a se vedea Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France,
citată anterior, punctul 41, precum și Hotărârea din 9 iulie 2009, 3F/Comisia, C‑319/07 P, Rep., p. I‑5963, punctul 32), în
raport cu definiția acestei noțiuni de la articolul 1 litera (h) din Regulamentul nr. 659/1999.
Prin urmare, trebuie constatat că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând că actul în litigiu nu are caracteristicile
unei decizii care produce efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele recurentei și în special că nu constituia
o decizie în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 659/1999. Rezultă că actul în litigiu trebuie considerat un act atacabil
în sensul articolului 230 CE.
Din considerațiile care precedă rezultă că motivele al doilea‑al patrulea invocate de NDSHT în susținerea recursului trebuie
primite.
În plus, întrucât Curtea a amintit la punctele 52 și 60 din prezenta hotărâre că o decizie precum actul în litigiu constituie
un act atacabil, chiar și în cazul în care aceasta constată că măsurile denunțate de autorul unei plângeri constituie ajutoare
existente, nu mai este necesar să se pronunțe cu privire la primul motiv invocat de recurentă, întemeiat pe denaturarea scrisorilor
în litigiu.
În aceste condiții, hotărârea atacată trebuie anulată.

Cu privire la trimiterea cauzei la Tribunal spre rejudecare
Potrivit articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, aceasta poate, în cazul în care
anulează hotărârea Tribunalului, fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare
de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.
Cu toate acestea, Curtea nu este în măsură să se pronunțe cu privire la fondul acțiunii formulate de NDSHT. Acest aspect al
acțiunii și în special problema dacă în mod neîntemeiat Comisia a decis să nu inițieze procedura oficială de investigare prevăzută
la articolul 88 alineatul (2) CE pentru motivul că măsurile în discuție constituiau ajutoare existente compatibile în orice
caz cu piața comună presupune efectuarea unor aprecieri de fapt pe baza unor elemente care nu au fost supuse aprecierii Tribunalului
și nici nu au fost dezbătute la Curte. În schimb, Curtea dispune de elementele necesare pentru a se pronunța în mod definitiv
cu privire la excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie în cursul procedurii în primă instanță.
Pentru motivele enunțate la punctele 44-62 din prezenta hotărâre, excepția de inadmisibilitate menționată, întemeiată pe faptul
că actul în litigiu nu este susceptibil să facă obiectul unei acțiuni în anulare, trebuie respinsă.
Prin urmare, trebuie trimisă cauza la Tribunal pentru a se pronunța asupra concluziilor formulate de NDSHT prin care se urmărește
anularea deciziei Comisiei, cuprinsă în scrisorile în litigiu, de a nu continua examinarea plângerii recurentei privind ajutoare
de stat pretins ilegale acordate de orașul Stockholm în favoarea SVB.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât cauza este trimisă la Tribunal spre rejudecare, cererea privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri
de recurs se soluționează odată cu fondul.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
1)
Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 9 iunie 2009, NDSHT/Comisia (T‑152/06).
2)
Respinge excepția de inadmisibilitate invocată de Comisia Comunităților Europene în fața Tribunalului de Primă Instanță al
Comunităților Europene.
3)
Trimite cauza la Tribunalul Uniunii Europene pentru a se pronunța asupra concluziilor formulate de NDSHT Nya Destination Stockholm
Hotell & Teaterpaket AB de anulare a deciziei Comisiei Comunităților Europene, cuprinsă în scrisorile din 24 martie și din
28 aprilie 2006, de a nu continua examinarea plângerii acestei societăți privind ajutoare de stat pretins ilegale acordate
de orașul Stockholm în favoarea Stockholm Visitors Board AB.
4)
Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.