CELEX: 62004TJ0473
Úradníci
Odmena

1.
Úradníci – Žaloba – Neobmedzená právomoc
2.
Úradníci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania
[Článok 189 ES; Služobný poriadok úradníkov, príloha VII, článok 4 ods. 1 písm. a)]
3.
Úradníci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania
[Služobný poriadok úradníkov, príloha VII, článok 4 ods.1 písm. a)]
4.
Úradníci – Náhrada výdavkov – Diéty – Podmienky priznania
(Služobný poriadok úradníkov, článok 20; príloha VII, článok 10)
1.
Článok 91 ods. 1 posledná veta služobného poriadku priznáva súdu neobmedzenú právomoc v sporoch finančného charakteru. V rámci
tejto neobmedzenej právomoci je súd príslušný na uznanie existencie nároku na príspevok na expatriáciu a iné príspevky s ním
spojené.
(pozri bod 23)
Odkaz: Súd prvého stupňa, 8. apríla 1992, Costacurta Gelabert/Komisia, T‑18/91, Zb. s. II‑1655, bod 50; Súd prvého stupňa,
30. novembra 1993, Vienne/Parlament, T‑15/93, Zb. s. II‑1327, bod 41; Súd prvého stupňa 12. decembra 1996, Lozano Palacios/Komisia,
T‑33/95, Zb. VS s. I‑A‑575, II‑1535, bod 67
2.
Práca vykonávaná úradníkom pred jeho nástupom do služieb Spoločenstva ako asistent člena Európskeho parlamentu zodpovedá práci
vykonávanej pre medzinárodnú organizáciu na účely uplatnenia výnimky v oblasti priznania príspevku na expatriáciu stanovenej
v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky poslednej vety prílohy VII služobného poriadku. Parlamentný asistent totiž vykonáva
prácu pre Parlament, pretože sa v rámci svojich úloh a v medziach jeho zodpovednosti podieľa na výkone a plnení funkcií pridelených
Parlamentu a jeho členom Zmluvou. Ďalej existuje priamy vzťah s touto inštitúciou, lebo členovia Parlamentu sa nemôžu považovať
za tretie osoby vo vzťahu k samotnej inštitúcii. Ako je teda uvedené v článku 189 ES, Parlament sa skladá zo „zástupcov ľudu
členských štátov“, čiže „členov Parlamentu“. Poslanci sú teda základnou zložkou samotnej inštitúcie a pri výkone ich mandátu
splývajú s Parlamentom. Poslanci prijímajú v rámci svojich volebných mandátov asistentov, aby mali k dispozícii nevyhnutnú
podporu na výkon svojich funkcií.
Tento záver nemôže byť vyvrátený ani ustanoveniami správnych predpisov, podľa ktorých musí poslanec a asistent uzatvoriť súkromnoprávnu
zmluvu, ktorá vyslovene uvádza, že Parlament nemôže byť považovaný za zamestnávateľa alebo zmluvného partnera asistenta a vylučuje
zodpovednosť inštitúcie v súvislosti s jeho sťažnosťami, a ani zmluvnými ustanoveniami, ktoré ich vykonávajú. Cieľom týchto
ustanovení sa zdá byť jedine vylúčenie zodpovednosti Parlamentu za parlamentných asistentov, pokiaľ ide o otázky zo zmluvnej
a finančnej oblasti a sociálneho zabezpečenia. Existencia či neexistencia právneho vzťahu medzi oboma stranami závisí od povahy
a obsahu vzťahov existujúcich medzi nimi, ktorých kvalifikovanie patrí iba do posúdenia súdom a nie ako ho kvalifikujú samotné
strany. Skutočnosť, že Parlament upravuje hlavné aspekty postavenia asistentov, uskutočňuje administratívne preskúmanie ich
prijímania poslancami a je v zásade priamo poverený vyplácať odmenu zodpovedajúcu ich práci alebo poskytovaniu služby, ukazuje,
v akej miere by nebolo prirodzené domnievať sa, že Parlament je vo vzťahu k asistentom treťou osobou a že neexistuje priamy
právny vzťah medzi touto inštitúciou a parlamentnými asistentmi jeho členov.
(pozri body 48, 51, 52, 57, 60, 61, 63, 69 a 70)
Odkaz: Súd prvého stupňa, 20. marca 1991, Pérez‑Mínguez Casariego/Komisia, T‑1/90, Zb. s. II‑143, bod 38; Súd prvého stupňa,
15. júla 1993, Hogan/Parlament, T‑115/92, Zb. s. II‑895, bod 36; Súd prvého stupňa, 22. marca 1995, Kotzonis/HVS, T‑586/93,
Zb. s. II‑665, bod 21; Súd prvého stupňa, 10. júna 2004, Garroni/Parlament, T‑276/01, Zb. VS s. I‑A‑177, II‑795, bod 52
3.
Článok 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku sa má vykladať tak, že v súvislosti s priznaním príspevku na expatriáciu
sa za prvoradé kritérium považuje zvyčajné bydlisko úradníka pred jeho nástupom do služby, pričom zvyčajné bydlisko je miesto,
kde si dotknutá osoba stanovila trvalé alebo zvyčajné centrum svojich záujmov s vôľou dať mu stabilný charakter. Samotná skutočnosť
pobytu v krajine v zahraničí na účely doplnenia si univerzitného štúdia alebo vykonania stáže odbornej praxe neumožňujú predpokladať
existenciu vôle preniesť trvalé centrum svojich záujmov do tejto krajiny.
(pozri body 73 a 74)
Odkaz: Súdny dvor, 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisia, C‑452/93 P, Zb. s. I‑4295, bod 21; Súd prvého stupňa,
13. decembra 2004, E/Komisia, T‑251/02, Zb. VS s. I‑A‑359, II‑1643, bod 53; Súd prvého stupňa, 25. októbra 2005, Dedeu i Fontcuberta/Komisia,
T‑229/02, Zb. VS s. I‑A‑303, II‑1377, bod 66
4.
Na účely priznania diét na určenie, či úradník musel zmeniť bydlisko, aby mohol splniť povinnosti podľa článku 20 služobného
poriadku, bydlisko, ktoré treba zohľadniť, je to, v ktorom udržuje centrum svojich záujmov. V tejto súvislosti je možná na
určitú dobu súbežná existencia dvoch bydlísk, prvého ako zvyčajného bydliska a druhého z dôvodu hlavného zamestnania. Iba
zo skutočnosti, že dotknutá osoba počas doby predchádzajúcej jej prijatiu pracovala v inom mieste, ako je miesto jej výkonu
práce, nemožno vyvodiť, že mala vôľu tam stanoviť trvalé centrum svojich záujmov, ak skutočnosti vychádzajúce z profesijných
a osobných okolností v skutočnosti protirečia tomu, že mala taký úmysel.
(pozri body 84 a 87)
Odkaz: Súdny dvor, 11. augusta 1995, Parlament/Vienne, C‑43/94 P, Zb. s. I‑2441, bod 21; Lozano Palacios/Komisia, už citovaný,
bod 47; E/Komisia, už citovaný, bod 73