CELEX: 62000CJ0133
Arbetstidens förläggning
Direktiv 93/104/EG
Artikel 1.3
Tillämpningsområde
Vägtransport

Domskäl
1 Employment Appeal Tribunal, London, har, genom beslut av den 6 april 2000 som inkom till domstolens kansli den 10 april 2000, i enlighet med artikel 234 EG ställt fyra frågor om tolkningen av artikel 1.3 i rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EGT L 307, s. 18, nedan kallat direktivet).
2 Frågorna har uppkommit i en tvist mellan J.R. Bowden, J.L. Chapman samt J.J. Doyle och bolaget Tuffnells Parcels Express Ltd (nedan kallat Tuffnells), där de är anställda på deltid, angående bolagets vägran att tillerkänna dem årlig betald semester.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
3 Enligt artikel 1 i direktivet är dess syfte att föreskriva minimikrav avseende arbetstidens förläggning för att trygga arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
4 För detta ändamål föreskrivs avseende årlig semester i artikel 7 följande:
"1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får en årlig betald semester om minst fyra veckor i enlighet med vad som föreskrivs genom nationell lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan semester.
2. Den årliga semestern får inte utbytas mot kontant ersättning, utom då anställningen avslutas."
5 I artikel 1.3 i direktivet föreskrivs följande:
"Detta direktiv skall tillämpas på all verksamhet, såväl offentlig som privat, i den betydelse som avses i artikel 2 i [rådets] direktiv 89/391/EEG [av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet (EGT L 183, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 4, s. 146)] utan att det påverkar tillämpningen av artikel 17 i detta direktiv, med undantag för luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter, havsfiske liksom annat arbete till sjöss samt det arbete som utförs av läkare under utbildning."
6 I artikel 2 i direktiv 89/391 föreskrivs att detta generellt skall tillämpas på "all verksamhet, såväl privat som offentlig (industri, jordbruk, handel, förvaltning, tjänster, undervisning, kultur- och fritidsverksamhet etc.)".
7 I artikel 17.1 i direktivet föreskrivs dessutom att medlemsstaterna får göra avvikelser från flera av bestämmelserna i detta "när - med hänsyn till det aktuella arbetets särskilda art - arbetstidens längd inte mäts eller bestäms i förväg eller kan bestämmas av arbetstagarna själva". Artikel 17.2.1 c ii avser i synnerhet "hamn- eller flygplatsarbete". Denna befogenhet att göra avvikelser gäller dock inte den rätt till årlig semester som föreskrivs i artikel 7 i direktivet.
8 Genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/34/EG av den 22 juni 2000 om ändring av rådets direktiv 93/104 (EGT L 195, s. 41) har artikel 1.3 ersatts med följande:
"Detta direktiv skall tillämpas på all verksamhet, såväl offentlig som privat, i den betydelse som avses i artikel 2 i direktiv 89/391/EEG, utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 14 och 17 i detta direktiv."
9 I tredje övervägandet i direktiv 2000/34 föreskrivs följande:
"Väg- ... transport ... omfattas inte av rådets direktiv 93/104/EG."
10 I femte övervägandet i nämnda direktiv föreskrivs följande:
"Arbetstagarnas hälsa och säkerhet bör skyddas på arbetsplatsen inte därför att de arbetar inom en särskild sektor eller bedriver viss verksamhet utan därför att de är arbetstagare."
11 I elfte övervägandet i nämnda direktiv anges bland annat att "[a]lla arbetstagare bör ha lämpliga viloperioder".
12 Artikel 17a i direktivet, i dess lydelse enligt direktiv 2000/34, innehåller särskilda och avvikande bestämmelser som är tillämpliga på mobila arbetstagare. Enligt artikel 2.7 i direktivet, i ändrad lydelse, definieras dessa som arbetstagare som är "anställda som resande personal av företag som bedriver person- eller godstransport på väg, i luften eller via inre vattenvägar".
13 Enligt artikel 5 i direktiv 2000/34 trädde detta i kraft samma dag som det offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, det vill säga den 1 augusti 2000. Enligt artikel 2.1 i nämnda direktiv skall medlemsstaterna sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 1 augusti 2003. När det gäller läkare under utbildning skall detta datum vara den 1 augusti 2004.
Nationell rätt
14 Working Time Regulations 1998 (arbetstidsförordningen, nedan kallad förordningen), som avser införlivandet av direktivet med den nationella rättsordningen i Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, trädde i kraft den 1 oktober 1998.
15 I artiklarna 13 och 16 i förordningen garanteras rätten till årlig betald semester och fastställs formerna för utövande av denna.
16 I artikel 18 i förordningen föreskrivs dock att de nämnda artiklarna 13 och 16 inte är tillämpliga på
"a) följande verksamhet:
i) Luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter."
17 Begreppet "verksamhet" definieras inte i förordningen. I artikel 2 i denna föreskrivs dock följande:
"I avsaknad av definitioner i dessa artiklar skall ord och uttryck som används i särskilda bestämmelser, och som också används i motsvarande bestämmelser i direktivet om arbetstidens förläggning ... anses ha samma innebörd som i de motsvarande bestämmelserna."
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
18 Tuffnells bedriver en omfattande verksamhet med vägtransport av paket inom Förenade kungariket. Klagandena i målet vid den nationella domstolen arbetar deltid som kontorspersonal vid ett av Tuffnells många lager. J.R. Bowden tar emot och sorterar fraktsedlar på ett kontor ovanför en lastkaj. J.L. Chapman och J.J. Doyle sysslar med databehandling av de uppgifter som dessa fraktsedlar innehåller. Förarna har inte tillträde till kontoren och de tre anställda som är parter i målet vid den nationella domstolen har ingen kontakt med dem. Enligt deras anställningsavtal kan det inte krävas av dem att de skall arbeta med själva transporterna.
19 Till skillnad från sina kolleger som arbetar heltid har klagandena i målet vid den nationella domstolen inte någon avtalad rätt till betald semester. Däremot kan de ta ut obetald semester.
20 Efter det att förordningen trätt i kraft begärde klagandena i målet vid den nationella domstolen att de skulle tillerkännas årlig betald semester. Tuffnells avslog denna begäran, varpå klagandena väckte talan vid Employment Tribunal (Förenade kungariket), vilken genom beslut som delgavs den 31 mars 1999 fastslog att de inte omfattades av artikel 13 i ovannämnda förordning, på grund av att de tillhörde vägtransportsektorn, vilken enligt artikel 18 i förordningen inte omfattas av dessa bestämmelsers tillämpningsområde.
21 Klagandena i målet vid den nationella domstolen överklagade därefter till den hänskjutande domstolen.
22 Employment Appeal Tribunal, London, har i sitt beslut om hänskjutande påpekat de svårigheter som den haft vid tolkningen av begreppet "verksamhet" i artikel 1.3 i direktivet, i synnerhet vad beträffar transportområdet.
23 Employment Appeal Tribunal har påpekat att enligt sextonde övervägandet i direktivet "kan det vara nödvändigt att vidta speciella åtgärder beträffande förläggningen av arbetstiden inom vissa sektorer", vilket dock inte ger någon anvisning om hur artikel 1.3 i direktivet skall tolkas. Den hänskjutande domstolen har konstaterat att en bokstavstrogen tolkning av denna bestämmelse kan leda till att samtliga arbetstagare inom den ifrågavarande sektorn undantas från direktivets tillämpningsområde och således till att ett stort antal arbetstagare bland annat inte får rätt till den årliga betalda semester som stadgas i direktivet. Att de på detta sätt undantas strider mot det allmänna syfte som eftersträvas med detta direktiv. I fjärde övervägandet i direktivet hänvisas nämligen till gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, som antogs den 9 december 1989, och i synnerhet punkterna 8 och 19 första stycket i detta, vilka har följande lydelse:
"8. Varje arbetstagare i gemenskapen skall ha rätt till en viloperiod varje vecka och till en årlig betald semester vars längd gradvis bör harmoniseras i enlighet med nationell praxis.
...
19. Varje arbetstagare skall åtnjuta godtagbara säkerhets- och hälsoförhållanden på sin arbetsplats. Lämpliga åtgärder skall vidtas för att uppnå en större harmonisering av förhållandena på detta område samtidigt som förbättringar uppnås."
24 Den hänskjutande domstolen har tillagt att det inte finns någon ekonomisk, vetenskaplig, politisk eller social grund för att arbetstagare undantas på detta sätt.
25 Employment Appeal Tribunal, London, har emellertid erinrat om att det finns olika handlingar som har tillkommit efter antagandet av direktivet - i synnerhet kommissionens vitbok av den 15 juli 1997 om sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet om arbetstid (KOM(97) 334 slutlig), ett yttrande av Ekonomiska och sociala kommittén av den 26 mars 1998 och en resolution av Europaparlamentet av den 2 juli 1998 - och att det i samtliga dessa beklagas att samtliga arbetstagare inom vägtransportsektorn utan åtskillnad undantagits från direktivets tillämpningsområde. Den hänskjutande domstolen har påpekat att kommissionen, i sjätte övervägandet i dess förslag till rådets direktiv 1999/C 43/01 om ändring av direktiv 93/104 (EGT C 43, s. 1), som ledde till antagandet av direktiv 2000/34, föreslog att direktivet även skall tillämpas på "icke-mobila arbetstagare inom de sektorer som för närvarande inte omfattas av direktivet" och att rådet i gemensam ståndpunkt (EG) nr 33/1999 av den 12 juli 1999, inför antagandet av direktiv 2000/34 (EGT C 249, s. 17), strök hänvisningen till transportsektorn i artikel 1.3 i direktivet.
26 Det framgår av dessa olika handlingar att "icke-mobila" arbetstagare inom vägtransportsektorn vid tiden för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen inte omfattades av direktivet och att en formell ändring av detta direktiv var nödvändig för att de skulle omfattas av dess bestämmelser.
27 Med hänsyn till det ovan anförda beslutade Employment Appeal Tribunal, London, att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till EG-domstolen:
"1. Mot bakgrund av att den uppfattning som uttryckts av ansvariga organ, det vill säga att en ändring är nödvändig för att en rättsregel skall få en viss effekt, är logisk endast om denna bestämmelse före ändringen inte hade en sådan effekt, och mot bakgrund av de uppfattningar som tidigare redovisats av Ekonomiska och sociala kommittén, Europaparlamentet, kommissionen och i rådets gemensamma ståndpunkt beträffande undantagen från artikel 1.3 i direktiv 93/104/EG, med innebörden att för närvarande skall alla som arbetar inom vägtransportsektorn undantas från direktivet, men att ett sådant undantag har varit och är helt och hållet oberättigat, i vilken utsträckning kan vi då från denna typ av material som saknar karaktär av lagstiftning dra endera av följande två slutsatser:
a) För närvarande innebär en korrekt tolkning av ordalydelsen i artikel 1.3 att alla sådana personer undantas.
b) En sådan uppfattning utgör inte en rättvis och ändamålsenlig tolkning av artikeln.
2. Oavsett svaret på fråga 1, har vi, om vi när vi försöker tolka vår nationella lagstiftning mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte träffar på vad som uppfattas som ett vidsträckt syfte (varje arbetstagare i gemenskapen skall ha rätt till ... årlig betald semester) men det i samma bestämmelse på en lika framträdande plats förekommer ett uttryck (skall tillämpas på all verksamhet ... med undantag för ... väg-...transporter) som förefaller väsentligt motverka detta vidsträckta syfte, i varje fall under de omständigheter som föreligger i detta mål, rätt att (och om så är fallet, med hänvisning till vilka principer) tillämpa vår nationella lagstiftning på omständigheterna i målet så att detta vidsträckta syfte uppnås, trots den klara ordalydelsen som antyder att detta syfte inte gäller dessa omständigheter?
3. För att uttrycka det på ett mindre abstrakt sätt, skall samtliga arbetstagare inom vägtransportsektorn, till vilken hänvisning sker i artikel 1.3 i direktiv 93/104, med nödvändighet vara undantagna från tillämpningsområdet för direktiv 93/104?
4. Om samtliga dessa arbetstagare inte nödvändigtvis undantas, vilka kriterier skall den nationella domstolen använda för att bestämma vilka arbetstagare inom vägtransportsektorn som enligt artikel 1.3 skall undantas och vilka som inte skall undantas?"
28 Det skall inledningsvis konstateras att tolkningsfrågorna enbart avser direktivets tillämpningsområde. Den hänskjutande domstolen har framför allt inte ställt frågor till EG-domstolen avseende räckvidden av det förbud mot indirekt diskriminering mellan män och kvinnor inom området för arbetsvillkor som följer av rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT L 39, s. 40; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191), med hänsyn till den särbehandling som konstaterats i målet vid den nationella domstolen i fråga om att tillerkänna rätt till årlig betald semester vad beträffar arbetstagare som arbetar deltid, som inte har denna rätt, och arbetstagare som arbetar heltid, som har en sådan rätt, om det skulle visa sig att en betydligt lägre procentandel kvinnor än män arbetar heltid (se dom av den 6 februari 1996 i mål C-457/93, Lewark, REG 1996, s. I-243, punkt 28).
29 Den hänskjutande domstolen har ställt frågorna, som skall prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 1.3 i direktivet skall tolkas så, att alla arbetstagare inom vägtransportsektorn, däribland kontorspersonal, undantas från direktivets tillämpningsområde och, om frågan besvaras nekande, vilka kriterier som skall beaktas för att bestämma vilken grupp arbetstagare som skall undantas från nämnda direktiv.
30 Klagandena i målet vid den nationella domstolen har hävdat att direktivet skall tolkas mot bakgrund av dess sociala syfte, vilket utgör hinder för att samtliga arbetstagare inom vägtransportsektorn berövas det skydd som garanteras genom direktivet. Varken ändringarna av direktivet genom direktiv 2000/34, vilka ägde rum efter de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, eller förarbetena till detta direktiv är relevanta för tolkningen av direktivet, eftersom dessa ändringar kan vara en följd av gemenskapslagstiftarens önskan att klarlägga räckvidden av de tillämpliga bestämmelserna och inte för hans önskan att ändra dem.
31 Enligt klagandena i målet vid den nationella domstolen är det, vid bedömningen av vad som undantas inom vägtransportsektorn, lämpligt att beakta den närmare beskaffenheten av de berörda arbetstagarnas verksamhet snarare än arbetsgivarens verksamhet. Lydelsen av artikel 1.3 i direktivet talar för denna tolkning, eftersom ovannämnda bestämmelse använder uttrycket verksamhet och inte begreppet sektorer, vilket förefaller lägga tonvikten mera på den verksamhet som utövas än på den sektor inom vilken arbetsgivaren är verksam.
32 Under dessa förhållanden är det enbart arbetstagare vars verksamhet är direkt förbunden med transportverksamhet som inte omfattas av direktivets tillämpningsområde. Detta är dock inte fallet med kontorspersonal.
33 Klagandena i målet vid den nationella domstolen har till stöd för sin tolkning vidare åberopat artikel 17.2 i direktivet, enligt vilken medlemsstaterna får göra avvikelser från vissa bestämmelser i direktivet med hänsyn till det aktuella arbetets särskilda art, på villkor att de berörda arbetstagarna ges motsvarande kompensationsledighet eller - i undantagsfall, när det inte är möjligt att bevilja sådan ledighet av objektiva skäl - erbjuds lämpligt skydd. I artikel 17.2.1 c ii i direktivet nämns bland dessa arbeten sådana som kräver en kontinuitet i servicen eller produktionen, särskilt "hamn- eller flygplatsarbete". Detta betyder att direktivet täcker de personer som arbetar på sådana platser, även om de är anställda inom luft- och sjötransportsektorerna, som avses i artikel 1.3 i direktivet, och att det följaktligen skall göras en åtskillnad inom den berörda sektorn, med avseende på den berörda personalens specifika verksamhet.
34 Tuffnells, den brittiska regeringen och kommissionen har däremot hävdat att samtliga arbetstagare inom sektorn för vägtransporter är undantagna från direktivets tillämpningsområde.
35 De har till stöd för denna tolkning åberopat artikel 1.3 i direktivet, jämförd med sextonde övervägandet i direktivet, som hänvisar till att det eventuellt skall antagas kompletterande gemenskapsbestämmelser som kan visa sig nödvändiga inom vissa sektorer, samt förarbetena till direktivet. Kommissionen har i detta avseende erinrat om att det i dess förslag till rådets direktiv 90/C 254/05 av den 3 augusti 1990 (EGT C 254, s. 4) inte föreskrevs undantag för vissa sektorer, utan enbart avvikelser som grundades på de berörda verksamheternas särskilda karaktär och att det när rådet behandlade ovannämnda förslag föreslogs att det skulle göras åtskillnad mellan mobila arbetstagare inom transportsektorn, vilka inte skulle omfattas av direktivets tillämpningsområde, och icke-mobila arbetstagare, vilka skulle omfattas av de garantier som införts genom detta. Gemenskapslagstiftaren tillbakavisade emellertid medvetet ett synsätt grundat på verksamheternas karaktär genom att undanta hela verksamheter från direktivets tillämpningsområde. Kommissionen har i detta avseende gjort gällande att den, i en förklaring som återges i protokollet från rådsmötet den 23 november 1993, uttryckte sin avsikt att så snart som möjligt framlägga förslag vad beträffar de olika undantagna sektorerna och verksamheterna, och därvid ta hänsyn till särdragen i var och en av dem. I sin vitbok av den 15 juli 1997, särskilt i punkt 91 i denna, upprepade kommissionen denna avsikt efter att ha bedömt särdragen och problemen inom varje verksamhet.
36 En bokstavstrogen tolkning av artikel 1.3 i direktivet bekräftas av den omständigheten att det i detta direktiv föreskrivna skyddet genom direktiv 2000/34 har utsträckts till alla arbetstagare som tidigare omfattades av de undantagna sektorerna, med förbehåll för särskilda bestämmelser vad beträffar mobila arbetstagare i den mening som avses i artikel 2.7 i direktivet, i dess lydelse enligt direktiv 2000/34.
37 Domstolen erinrar i detta avseende om att enligt artikel 1.1 och artikel 15 i direktivet innehåller detta enbart minimikrav på säkerhet och hälsa vid arbetstidens förläggning, utan att detta hindrar medlemsstaterna från att införa bestämmelser som bättre skyddar arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
38 Enligt artikel 1.3 i direktivet skall detta "tillämpas på all verksamhet, ... med undantag för luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter, havsfiske liksom annat arbete till sjöss samt det arbete som utförs av läkare under utbildning".
39 Gemenskapslagstiftaren har genom att hänvisa till "luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter" avsett att ta hänsyn till sådana verksamheter i deras helhet, medan han vad beträffar "annat arbete till sjöss" och "det arbete som utförs av läkare under utbildning" har avsett att hänvisa just till dessa specifika verksamheter som sådana. Det anges särskilt att vägtransportsektorn är undantagen och detta undantag gäller således samtliga arbetstagare inom denna sektor.
40 I motsats till vad klagandena i målet vid den nationella domstolen har hävdat, motsägs inte denna tolkning av artikel 17.2.1 c ii i direktivet. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 38 i sitt förslag till avgörande avser nämligen ovannämnda bestämmelse, som inte har till föremål att utvidga direktivets tillämpningsområde såsom det definieras i dess artikel 1.3, just de arbetstagare som, även om de är anställda i hamnar eller på flygplatser, inte i egentlig mening tillhör sektorn för sjöfart eller luftfart, såsom restaurang- och butiksanställda, bärare eller stuveriarbetare.
41 Det skall tilläggas att gemenskapslagstiftaren var medveten om gränserna för det skyddssystem som infördes år 1993, eftersom denne ansåg det ändamålsenligt att i sextonde övervägandet i direktivet påpeka att "[m]ed hänsyn till det aktuella arbetets särskilda art kan det vara nödvändigt att vidta speciella åtgärder beträffande förläggningen av arbetstiden inom vissa områden och verksamheter som inte omfattas av detta direktiv".
42 Förarbetena till direktivet, till vilka det hänvisas i punkt 35 i förevarande dom, bekräftar att rådet, genom att förkasta kommissionens alternativa förslag, medvetet valde att helt undanta samtliga arbetstagare inom de berörda sektorerna från detta direktivs tillämpningsområde.
43 Som framgår av framför allt tredje övervägandet i direktiv 2000/34, är följaktligen de ändringar som genom direktiv 2000/34 har införts i direktivet, i synnerhet vad beträffar direktivets tillämpningsområde, inte endast av förklarande karaktär, i motsats till vad klagandena i målet vid den nationella domstolen har gjort gällande.
44 Av det ovan anförda följer att frågorna skall besvaras på så sätt att artikel 1.3 i direktivet skall tolkas så, att alla arbetstagare inom vägtransportsektorn, däribland kontorspersonal, undantas från direktivets tillämpningsområde.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
45 De kostnader som har förorsakats den brittiska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 6 april 2000 har ställts av Employment Appeal Tribunal, London - följande dom:
Artikel 1.3 i rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden skall tolkas så, att alla arbetstagare inom vägtransportsektorn, däribland kontorspersonal, undantas från direktivets tillämpningsområde.