CELEX: 62006TJ0095
Odrůdová práva
Odvolání k odvolacímu senátu Odrůdového úřadu Společenství
Nepřípustnost
Neexistence osobního dotčení
Účinná soudní ochrana
Povinnost uvést odůvodnění

Právní rámec
Článek 59 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství (
Úř. věst. L 227, s. 1
; Zvl. vyd. 03/16, s. 390, dále jen „základní nařízení“), týkající se námitek proti udělení ochrany odrůdy, stanoví:
„1.   Každá osoba může u úřadu vznést písemně námitky proti udělení odrůdového práva Společenství.
2.   Strany podávající námitky jsou účastníky řízení o udělení odrůdového práva Společenství spolu s žadatelem. Aniž je dotčen článek 88, mají strany podávající námitky přístup k podkladům, jakož i k výsledkům technického zkoušení a popisu odrůdy podle čl. 57 odst. 2.
[…]
5.   Rozhodnutí o námitkách mohou být učiněna spolu s rozhodnutími podle článků 61, 62 nebo 63.“
Článek 67 odst. 1 základního nařízení stanoví, že „[p]roti rozhodnutí Úřadu podle článků 20, 21, 59, 61, 62, 63 a 66 […] lze podat odvolání“.
Podle článku 68 základního nařízení:
„Každá fyzická nebo právnická osoba může s výhradou článku 82 podat odvolání proti rozhodnutí vydanému proti ní, jakož na [i proti] rozhodnutí[m], která, ačkoli formou rozhodnutí byla určena jiné osobě, se jí přímo a osobně dotýkají. Účastníci řízení se mohou účastnit řízení o odvolání; Úřad se řízení o odvolání účastní vždy.“
Článek 49 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 1239/95 ze dne 31. května 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla k základnímu nařízení (
Úř. věst. L 121, s. 37
; Zvl. vyd. 03/17, s. 327, dále jen „prováděcí nařízení“), stanoví pod nadpisem „Zamítnutí odvolání jako nepřípustného“, že „[p]okud odvolání nevyhovuje ustanovením základního nařízení, zejména článkům 67, 68 a 69 základního nařízení[,] nebo ustanovením tohoto nařízení, zejména článku 45 tohoto nařízení, odvolací senát o tom uvědomí odvolatele a požádá ho, aby zjištěné nedostatky odstranil podle možností ve lhůtě, kterou stanoví“, a že „[n]ejsou-li zjištěné nedostatky odvolání včas odstraněny, odvolací senát odvolání zamítne jako nepřípustné“.
Článek 50 prováděcího nařízení, týkající se ústního jednání před odvolacím senátem Odrůdového úřadu Společenství (CPVO), upřesňuje:
„1.   Po přijetí věci předvolá předseda odvolacího senátu neprodleně účastníky odvolacího řízení k ústnímu jednání podle článku 77 základního nařízení, a upozorní je na obsah čl. 59 odst. 2 tohoto nařízení.
2.   Ústní jednání a dokazování se zpravidla koná najednou.
3.   Žádosti o další projednávání jsou nepřípustné s výjimkou žádostí vycházejících z okolností, které se během nebo po projednávání změnily.“
Skutečnosti předcházející sporu
Žalobkyně je federací sdružující svazy zemědělských družstev v provinciích Alicante, Castellón a Valencie (Španělsko); členy těchto svazů jsou téměř všechna místní zemědělská družstva v uvedených třech provinciích.
Šlechtitel odrůdy mandarinek Nadorcott, pan N., převedl dne 22. srpna 1995 svá práva ohledně této odrůdy na pana M. Posledně uvedený podal téhož dne žádost k CPVO o udělení příslušného odrůdového práva Společenství.
Tato žádost byla zveřejněna v
Úředním věstníku CPVO
ze dne 26. února 1996.
Dne 21. března 1997 převedl pan M. svá práva ohledně odrůdy Nadorcott na vedlejší účastnici a převod oznámil CPVO.
CPVO udělil odrůdě vedlejší účastnice odrůdové právo Společenství rozhodnutím č. 14111 ze dne 4. října 2004 (dále jen „rozhodnutí o udělení práva“).
Rozhodnutí o udělení práva bylo zveřejněno v
Úředním věstníku CPVO
ze dne 15. prosince 2004.
Dne 11. února 2005 podala žalobkyně k odvolacímu senátu odvolání proti rozhodnutí o udělení práva. Odvolací důvody byly uvedeny ve vyjádření ze dne 14. dubna 2005. Co se konkrétně týče přípustnosti tohoto odvolání, žalobkyně v tomto vyjádření uvádí, že se jí udělení odrůdového práva k odrůdě Nadorcott přímo a osobně dotýkalo. Pokud jde o věc samu, uvedla zejména, že toto odrůdové právo je neplatné z důvodu nedostatku novosti a rozlišovací způsobilosti uvedené odrůdy.
Dne 24. února 2005 předložila vedlejší účastnice návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník a dne 29. července 2005 rozvedla své argumenty ve zvláštním vyjádření. Namítala, že žalobkyně neměla aktivní legitimaci k podání odvolání, poněvadž zejména nebyla přímo a osobně dotčena rozhodnutím o udělení práva. Zpochybnila též opodstatněnost odvolání.
Ve svém vyjádření ze dne 15. září 2005 CPVO především uplatňoval nepřípustnost odvolání pro nedostatek aktivní legitimace k jeho podání. Ve věci samé CPVO taktéž rozhodl odvolání zamítnout.
Ústní jednání se konalo před odvolacím senátem dne 8. listopadu 2005. Žalobkyně na něm uplatňovala argument, že podle článku 49 prováděcího nařízení ji měl odvolací senát před zahájením ústního jednání vyzvat k předložení písemností dokládajících, že její členové byli přímo a osobně dotčeni rozhodnutím o udělení práva. Žádala o poskytnutí lhůty, aby se mohla vrátit do Španělska za účelem sestavení a předložení vyčerpávající dokumentace ohledně této věci, anebo aby jí bylo alespoň povoleno předložit na ústním jednání neúplnou dokumentaci, kterou s sebou přinesli její zástupci. Tvrdila, že tato dokumentace obsahuje písemnosti, které ji zmocňují podat odvolání jménem jednotlivých pěstitelů mandarinek, jakož i smlouvu mezi Geslive (organizace, která je ve Španělsku pověřena správou a ochranou práv a zájmů vedlejší účastnice souvisejících s odrůdou Nadorcott) a družstvem Anecoop (člen svazu družstev a člen žalobkyně) o placení licenčních poplatků za pěstování odrůdy Nadorcott tímto družstvem.
Rozhodnutím ze dne 8. listopadu 2005 (dále jen „napadené rozhodnutí“) odvolací senát zamítl odvolání žalobkyně jako nepřípustné s tím, že neměla aktivní legitimaci k jeho podání. Zamítl rovněž její žádost, aby jí bylo umožněno předložit dokumenty.
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
uložil CPVO náhradu nákladů řízení.
CPVO navrhuje, aby Soud:
—
prohlásil žalobu za neopodstatněnou v plném rozsahu;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení, a podpůrně v případě, že žaloba bude opodstatněná, rozhodl, že CPVO ponese pouze vlastní náklady řízení.
Vedlejší účastnice navrhuje, aby Soud:
—
prohlásil žalobu za neopodstatněnou v plném rozsahu;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Na podporu své žaloby uvádí žalobkyně v podstatě tři žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení článků 49 a 50 prováděcího nařízení, jakož i zásad povinnosti řádné péče a řádné správy, zadruhé z nesprávného posouzení otázky její aktivní legitimace odvolacím senátem, a zatřetí z nesplnění povinnosti uvést odůvodnění.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článků 49 a 50 prováděcího nařízení, jakož i zásad povinnosti řádné péče a řádné správy
První žalobní důvod se dělí na dvě části, z nichž první vychází z porušení článku 49 prováděcího nařízení a druhá z porušení článku 50 prováděcího nařízení. V rámci těchto dvou částí žalobkyně rovněž uplatňuje porušení zásad povinnosti řádné péče a řádné správy.
K první části, vycházející z porušení článku 49 prováděcího nařízení, jakož i zásad povinnosti řádné péče a řádné správy
– Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že pokud její odvolání nebylo v souladu s ustanovením článku 68 základního nařízení, měl ji o tom odvolací senát podle článku 49 prováděcího nařízení uvědomit a požádat ji, aby zjištěné nedostatky odstranila, podle možností ve lhůtách stanovených odvolacím senátem. Odvolací senát však žalobkyni nikdy nesdělil, že nemá aktivní legitimaci k podání odvolání, a nepožádal ji, aby tento nedostatek odstranila. Jednání odvolacího senátu proto spočívá na nesprávném výkladu článku 49 prováděcího nařízení.
Zaprvé podle žalobkyně ze znění článku 49 prováděcího nařízení vyplývá, že nelze tvrdit, že by tento článek odkazoval pouze na „zjevné nedostatky odvolání“. Jelikož uvedené ustanovení mezi těmito nedostatky výslovně zmiňuje nepřípustnost, uváděnou v článku 68 základního nařízení, je málo pravděpodobné, že by zákonodárce Společenství chtěl odkázat pouze na zjevné nedostatky, jelikož nedostatek spočívající v nepřípustnosti není nikdy zjevný. Nehledě na obtíže, které by byly spojeny s odstraněním nedostatků, musel tudíž odvolací senát splnit povinnost stanovenou článkem 49 prováděcího nařízení, bylo-li možno vadu odstranit. Žalobkyně se v tomto ohledu dovolává nejen zásady povinnosti řádné péče a řádné správy, ale též záruky skýtané právním řádem Společenství žalobci, kterážto nesmí být vykládána tak úzce, jako tomu bylo v projednávané věci. Žalobkyně se krom toho opírá o zamítnutí odvolání z důvodu jejího údajného nedostatku aktivní legitimace, aby tak zdůraznila, že odvolací senát nepopírá ani to, že tato vada existovala, ani skutečnost, že měl ještě při ústním jednání pochybnosti ohledně prvků relevantních pro posouzení její aktivní legitimace.
Zadruhé žalobkyně zpochybňuje výklad výrazu „podle možností“ obsaženého v článku 49 prováděcího nařízení odvolacím senátem. Podle ní odvolacímu senátu nepřísluší zkoumat, zda může být nedostatek odstraněn snadno, a i kdyby zkoumal tuto otázku, je i nadále povinen požádat žalobkyni, aby tento nedostatek odstranila. Jelikož snaha o odstranění zjištěného nedostatku přísluší spravovanému subjektu, a nikoli odvolacímu senátu, odvolací senát nemůže bez dalšího zkoumat otázku, zda je žalobkyně schopna, či nikoli, tento nedostatek odstranit. Takový výklad by vedl ke svévoli, neboť výkon práva spravovaného subjektu závisí na tom, jak správní orgán posuzuje schopnost tohoto subjektu své právo vykonávat.
Zatřetí žalobkyně zdůrazňuje, že je ustanovení článku 49 prováděcího nařízení formulováno jako donucovací, jelikož se v něm uvádí, že „odvolací senát o tom uvědomí odvolatele a požádá ho, aby zjištěné nedostatky odstranil“. Uvedený článek tak zavazuje odvolací senát, aby o nedostatku uvědomil a požádal o jeho odstranění. Odvolací senát však tyto dvě povinnosti nesplnil. Naproti tomu podle žalobkyně nemá odvolací senát povinnost jí sdělovat, že by měla předložit určité dokumenty k odstranění daného nedostatku. Článek 49 prováděcího nařízení to totiž nestanoví, neboť předložení písemností je pouze jedním z mnoha prostředků, které může spravovaný subjekt použít k odstranění zjištěného nedostatku.
Začtvrté se žalobkyně domnívá, že oznámení námitek ostatních účastníků týkajících se přípustnosti odvolání neospravedlňuje nedostatek péče odvolacího senátu při výkonu jeho povinnosti stanovené článkem 49 prováděcího nařízení. Odvolací senát nemůže učinit respektování svých povinností závislým na zkoumání obsahu tvrzení účastníků, ani jednat pouze v případě, kdy účastníci nepoukáží na nedostatky uváděné v článku 49 prováděcího nařízení. Nejedná se totiž o „postup urovnání sporu mezi subjekty soukromého práva“.
Zapáté má žalobkyně za to, že odvolací senát nevzal na vědomí správní povahu odvolacího řízení, když měl za to, že umožnit žalobkyni, aby odstranila nedostatek aktivní legitimace k podání odvolání, by se rovnalo předjímání otázky, která je mezi účastníky řízení sporná. Připomíná, že nepřípustnost představuje otázku veřejného pořádku, kterou musí orgán, k němuž bylo podáno odvolání, zkoumat z úřední povinnosti. Není tudíž podstatné, zda byl nedostatek aktivní legitimace uplatněn účastníky řízení.
Konečně žalobkyně uvedla poprvé na jednání před Soudem, že jediný dokument, který jí byl předán odvolacím senátem před ústním jednáním, bylo rozhodnutí o přerušení řízení ze dne 27. června 2005, podle něhož, aniž by bylo dotčeno konečné rozhodnutí, odvolací senát neměl za to, že by odvolání bylo zjevně neopodstatněné. Tvrdí, že měla, na základě tohoto rozhodnutí, jakož i neuplatnění čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení, legitimní očekávání, že byla existence její aktivní legitimace dostatečně zjištěna před započetím ústního jednání.
CPVO má za to, že výklad článku 49 prováděcího nařízení navrhovaný žalobkyní je neopodstatněný. CPVO se domnívá, že nedostatek aktivní legitimace lze stěží zhojit, a tvrdí, že odkaz na článek 68 základního nařízení učiněný článkem 49 prováděcího nařízení se může týkat pouze odstranění chyb čistě formálních. Jelikož navíc žalobkyně v písemné fázi odpověděla na tvrzení předložená vedlejší účastnicí, týkající se nedostatku přímého a osobního dotčení, stala se aktivní legitimace žalobkyně k podání odvolání v tomto řízení „otázkou opodstatněnosti“ věci. Nebylo tudíž nutné, aby se odvolací senát snažil zajistit nápravu tohoto nedostatku, jakoby to byla formální chyba. Krom toho podle CPVO připuštění zmocnění daného jednotlivými pěstiteli by se rovnalo svolení, aby se účastníkem řízení stal nový subjekt, přestože lhůta k podání odvolání již uplynula. Jelikož žalobkyně podala odvolání svým jménem, nemohla se při ústním jednání odvolávat na zmocnění udělená jednotlivými pěstiteli, kteří nejsou přímými členy její organizace.
Podle vedlejší účastnice není odvolací senát povinen předem zjišťovat, zda z písemností předložených žalobkyní vyplývá, že skutečně má aktivní legitimaci. Žalobkyně má povinnost uplatnit svou aktivní legitimaci a předložit za tímto účelem odpovídající důkazní prostředky. Článek 49 prováděcího nařízení zavazuje odvolací senát, aby ověřil, zda je tato formální podmínka splněna, ale neukládá mu, aby ověřil, zda žalobkyně skutečně má aktivní legitimaci.
Závěry Soudu
V této části vytýká žalobkyně odvolacímu senátu, že jí jednak neoznámil, že podle jeho názoru nemá aktivní legitimaci k podání odvolání, a jednak ji nevyzval, aby prokázala, že aktivní legitimaci má.
Především je třeba ověřit, zda odvolací senát, jak mu vytýká žalobkyně, porušil čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení. V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že zmíněné ustanovení ukládá odvolacímu senátu jednak povinnost, aby ověřil soulad odvolání s ustanoveními základního i prováděcího nařízení, a jednak uvědomil odvolatele o zjištěných nedostatcích a požádal ho, aby je podle možností odstranil ve lhůtě, kterou stanoví.
Co se týče povinnosti ověřit soulad odvolání s ustanoveními základního a prováděcího nařízení, je třeba uvést, že ostatní jazyková znění čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení požadují soulad odvolání s veškerými ustanoveními obou zmíněných nařízení, zatímco francouzská a řecká verze žádají, aby odvolací senát provedl přezkum, zda je odvolání v souladu toliko s ustanoveními článků 67, 68 a 69 základního nařízení a článku 45 prováděcího nařízení. Jelikož však nutnost jednotného výkladu nařízení Společenství vylučuje izolovaný pohled na určitý text právního předpisu, a v případě pochybností vyžaduje, aby byl vykládán a uplatňován ve světle jeho znění v ostatních úředních jazycích (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 17. října 1996, Lubella,
C-64/95, Recueil, s. I-5105
, bod 17 a citovaná judikatura), má Soud za to, že francouzské a řecké znění čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení nedávají této části textu jiný smysl než ostatní jazyková znění a že musí být vykládána a uplatněna ve světle znění v ostatních úředních jazycích (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 27. února 1997, Ebony Maritime a Loten Navigation,
C-177/95, Recueil, s. I-1111
, body 29 až 31).
Co se týče dvojí povinnosti uvědomění a výzvy k odstranění nedostatků, je zaprvé třeba zdůraznit, že z anglického, dánského, italského, německého, nizozemského a španělského znění čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení vyplývá, že výraz „podle možností“ činí povinnost uvědomění a výzvy k odstranění nedostatků závislou na objektivní možnosti odstranění zjištěných nedostatků. Toto ustanovení tudíž v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, zavazuje odvolací senát, aby posoudil možnost odvolatele odstranit určitý nedostatek s cílem omezit jemu adresované výzvy na opravy, které jsou proveditelné. Jelikož totiž cílem povinnosti uvědomit o nedostatcích a požádat o jejich odstranění stanovené v čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení je umožnit odvolateli odstranit ve stanovených lhůtách nedostatky zjištěné odvolacím senátem, musí existovat možnost tyto nedostatky odstranit. Jak však uvádí CPVO a vedlejší účastnice, nedostatek aktivní legitimace k podání odvolání nelze odstranit.
Krom toho čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení označuje to, co má být odstraněno, slovy „irrégularités“ ve francouzštině, „Mängel“ v němčině, „deficiencies“ v angličtině,„irregolarità“ v italštině, „mangler“ v dánštině a „irregularidades“ v portugalštině, což vzbuzuje dojem, že se má jednat o nápravu chyb formální povahy [viz např. použití těchto výrazů v pravidle 9 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. L 303, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), a čl. 10 odst. 1 a 2 nařízení Komise (ES) č. 2245/2002 ze dne 21. října 2002, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 6/2002 o (průmyslových) vzorech Společenství (
Úř. věst. L 341, s. 28
; Zvl. vyd. 13/31, s. 14)]. Taktéž výrazy „rectifié“ ve francouzštině, „berichtigt“ v němčině, „berigtiges“ v dánštině, „rettificato“ v italštině a „regularizado“ v portugalštině, použité v čl. 49 odst. 1 druhé větě prováděcího nařízení, jsou míněny spíše opravy formálních chyb (viz např. pravidlo 53 nařízení č. 2868/95 a pro francouzské, německé a dánské výrazy čl. 12 odst. 2 nařízení č. 2245/2002), a nikoli žádosti o doplnění argumentů nebo důkazů, které účastník dosud nepředložil a které souvisejí s podstatnými prvky přípustnosti jeho odvolání, jako je aktivní legitimace k jeho podání.
Je tudíž třeba shledat, že čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení nezavazoval odvolací senát, aby vyzval žalobkyni k odstranění nedostatku aktivní legitimace, který zjistil, neboť takovýto nedostatek představuje podstatnou vadu, která nemůže být ve smyslu druhé věty tohoto ustanovení „odstraněna“, a nemůže být tudíž zhojena.
Zadruhé je třeba shledat, že oznamovací povinnost je spjata s povinností vyzvat k odstranění nedostatků, které odstranit lze. Článek 49 odst. 1 prováděcího nařízení totiž zavazuje odvolací senát, aby přezkoumal soulad odvolání s veškerými ustanoveními základního a prováděcího nařízení, přičemž tento senát by jinak byl povinen oznámit jakoukoli vadu přípustnosti, včetně těch, které nemohou být zhojeny, což by odporovalo cíli zmíněného ustanovení vyloženému výše v bodě 34. Třebaže ve zvláštních případech může oznámení vady přípustnosti, kterou nelze zhojit, sloužit ochraně odvolatele před rozhodnutím založeným na argumentaci, jež nebyla předmětem projednání, byla by takto obecně pojatá oznamovací povinnost ve většině případů příliš zatěžující pro odvolací senát a zároveň bezpředmětná, neboť odvolatel by takovouto vadu nemohl odstranit. Navíc je třeba připomenout, že v projednávané věci byl již nedostatek aktivní legitimace žalobkyně nadnesen účastníky řízení a představoval jeden z prvků sporu.
Žalobkyně byla totiž již k okamžiku podání návrhu na vedlejší účastenství ze dne 24. února 2005 na tento problém upozorněna, takže oznámení odvolacího senátu nebylo již nutné k tomu, aby byla s to zaujmout k danému problému stanovisko. Ve svém vyjádření ze dne 14. dubna 2005 žalobkyně totiž odpověděla na tvrzení vedlejší účastnice a předložila důvody, proč se považovala za aktivně legitimovanou k podání odvolání. Vedlejší účastnice krom toho upřesnila ve svém vyjádření ze dne 29. července 2005 svou argumentaci ohledně nedostatku aktivní legitimace žalobkyně a taktéž CPVO ve svém vyjádření tvrdil, že žalobkyně nemá aktivní legitimaci k podání odvolání.
Krom toho, na rozdíl od toho, co uplatňuje žalobkyně, odkaz čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení na článek 68 základního nařízení nebrání tomuto výkladu, jelikož se při uplatnění tohoto ustanovení mohou vyskytnout i problémy formálního rázu, které lze odstranit. Jelikož kupříkladu zmíněné ustanovení přiznává právnickým osobám aktivní legitimaci k podání odvolání, jsou tyto osoby podle článku 82 základního nařízení povinny označit své sídlo nebo místo usazení, anebo bydliště zástupce v řízení. Nejsou-li tyto údaje uvedeny, je odvolací senát povinen oznámit tuto vadu odvolateli a vyzvat jej, aby ji odstranil.
Z toho plyne, že odvolací senát neporušil čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení tím, že neoznámil žalobkyni, že podle něj nemá aktivní legitimaci k podání odvolání, a že ji nevyzval, aby tento nedostatek odstranila.
Zadruhé je ohledně tvrzeného porušení zásad povinnosti řádné péče a řádné správy třeba uvést, že žalobkyně neuvedla žádné okolnosti, jež by umožňovaly konstatovat porušení těchto zásad, kromě skutečnosti, že jí odvolací senát neoznámil nedostatek aktivní legitimace, který zjistil, a že ji nevyzval, aby tento nedostatek odstranila. Jelikož však zejména z předchozích bodů 34 až 40 vyplývá, že tento postoj odvolacího senátu byl v souladu s požadavky čl. 49 odst. 1 prováděcího nařízení, odvolací senát neporušil zásady povinnosti řádné péče a řádné správy.
Konečně co se týče tvrzení žalobkyně ohledně jejího legitimního očekávání, že její aktivní legitimace k podání odvolání byla dostatečně prokázána před zahájením ústního jednání, je třeba uvést, že žalobkyně tento argument poprvé vznesla na jednání před Soudem. Rozhodnutí o přerušení řízení ze dne 27. června 2005, kterého se žalobkyně dovolává na podporu svého legitimního očekávání, však bylo vydáno na návrh vedlejší účastnice ke zrušení odkladného účinku odvolání podaného žalobkyní proti rozhodnutí o udělení práva. Je třeba uvést, že toto rozhodnutí nebylo přijato odvolacím senátem, ale zvláštním výborem, který má pravomoc vydávat rozhodnutí zrušující odkladný účinek odvolání, a který se navíc neskládal ze stejných osob jako odvolací senát. Tento výbor krom toho, v bodě 10 svého rozhodnutí, uvedl, že je za současného stavu řízení nesnadné posoudit opodstatněnost odvolání žalobkyně k odvolacímu senátu zejména proto, že vedlejší účastnice dosud nepředložila svůj spis. Následně uvedl, že, aniž by byl dotčen konečný postoj CPVO, nedospělo se v této fázi prozatím k závěru, že odvolání bylo zjevně neopodstatněné. Z toho plyne, že výbor neprovedl konkrétní posouzení přípustnosti odvolání žalobkyně ani nezmínil žádné rozhodnutí odvolacího senátu obsahující takovéto posouzení. Svá zjištění navíc předložil s výhradou konečného rozhodnutí. Za těchto okolností je důvodné dospět k závěru, že toto rozhodnutí nemohlo u žalobkyně vyvolat legitimní očekávání, že byla dána její aktivní legitimace k podání odvolání před odvolacím senátem. Tento argument musí být tudíž odmítnut.
Z tohoto plyne, že je třeba první část zamítnout.
K druhé části, vycházející z porušení článku 50 prováděcího nařízení, jakož i zásad povinnosti řádné péče a řádné správy
– Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně má za to, že odvolací senát měl na základě článku 50 prováděcího nařízení provést druhé ústní jednání, aby bylo ostatním účastníkům umožněno prozkoumat listiny, které hodlala předložit k prokázání přípustnosti svého odvolání. V této souvislosti žalobkyně uvádí, že ústní jednání je, podle znění článku 50 prováděcího nařízení, fází řízení, v jejímž průběhu se provádí dokazování. Vyvozuje z toho, že odvolací senát má na základě zásady řádné správy umožnit předložení všech důkazních prostředků, jež strany považují za nutné, anebo, pokud to není možné, provést druhé ústní jednání, jak to výslovně stanoví prováděcí nařízení.
Podle žalobkyně mají sice orgány Společenství při výkonu svých pravomocí určitou posuzovací pravomoc, skutečností však zůstává, že tato pravomoc je vyvážena zásadami povinnosti řádné péče a řádné správy, které vyžadují, aby orgány přijímaly rozhodnutí s plnou znalostí věci. Judikatura tak uznala, že v případech, kdy orgány Společenství mají posuzovací pravomoc, má zásadní význam respektování záruk poskytovaných právním řádem Společenství ve správních řízeních, k nimž náleží i povinnost příslušného orgánu pečlivě a nestranně zkoumat veškeré relevantní skutečnosti projednávané věci.
Pokud by zjištění, že žalobkyně nemá aktivní legitimaci k podání odvolání proti rozhodnutí o udělení práva, mělo za následek to, že by byla zbavena jediné možnosti účinného opravného prostředku, kterou jí poskytuje právo Společenství nebo právo vnitrostátní, odvolací senát jí měl, podle jejího názoru, poskytnout možnost vyřešení otázky přípustnosti, ohledně níž měl odvolací senát pochybnosti.
CPVO se domnívá, že odvolací senát neměl povinnost povolit předložení písemností požadované žalobkyní, neboť tyto písemnosti nebyly relevantní pro účely posouzení aktivní legitimace k podání odvolání žalobkyně, která podala odvolání svým vlastním jménem, a nikoli jménem určitých jednotlivých pěstitelů. Připuštění těchto písemností by bylo představovalo porušení procesních záruk v důsledku podstatné změny odvolání ve fázi ústního jednání. CPVO se navíc domnívá, že jelikož odvolací senát uznal, že dodavatelé materiálu odrůdy Nadorcott se mohou považovat za dotčené rozhodnutím o udělení práva, předložení smlouvy o placení licenčních poplatků mezi Geslive a Anecoop při ústním jednání neměla vliv na zkoumání aktivní legitimace žalobkyně. Navíc předpisy upravující řízení před odvolacím senátem nebránily žalobkyni v předložení písemných připomínek k argumentům ohledně nepřípustnosti obsaženým ve vyjádřeních vedlejší účastnice ze dne 29. července 2005 a CPVO ze dne 15. září 2005. Konečně rozhodnutí ohledně účelnosti druhého ústního jednání spadá podle CPVO do oblasti nezávislosti odvolacího senátu ohledně otázek hospodárnosti řízení.
Vedlejší účastnice má krom toho za to, že odvolací senát právem zamítl žádost žalobkyně, neboť připuštění nových písemností by si vyžádalo konání nového ústního jednání, čímž by byla porušena zásada jediného ústního jednání zakotvená v článku 50 prováděcího nařízení.
– Závěry Soudu
Úvodem je třeba připomenout, že žalobkyně při ústním jednání před odvolacím senátem především žádala, aby jí byla poskytnuta lhůta pro přípravu a následné předložení odvolacímu senátu kompletní dokumentace prokazující, že její členové byli přímo a osobně dotčeni rozhodnutím o udělení práva. Podpůrně žádala, aby jí bylo povoleno předložit při ústním jednání neúplnou dokumentaci, kterou s sebou přinesli její zástupci, obsahující zmocnění daná jí jednotlivými pěstiteli k podání odvolání proti rozhodnutí o udělení práva a smlouvu mezi družstvem Anecoop a Geslive o placení licenčních poplatků za pěstování odrůdy Nadorcott.
Nejprve, pokud jde o údajné porušení článku 50 prováděcího nařízení, je třeba uvést, že jeho odstavce 1 a 2 zajišťují rychlé řešení sporů cestou neprodleně nařízeného ústního projednání soustředěného do jediného jednání. Z odstavce 3 téhož článku vyplývá, že účastník řízení nemůže požadovat druhé ústní jednání, ledaže se prokáže jeho nutnost z důvodu změny okolností během nebo po projednávání.
V tomto ohledu je nutno konstatovat, zaprvé, že dokumenty, jež chtěla žalobkyně předložit, nevycházely z okolností, které se změnily během nebo po projednávání. Smlouva a zmocnění, jež chtěla předložit na jednání, jsou totiž prokazatelně dokumenty, které byly vyhotoveny před tímto jednáním. Každopádně se nelze domnívat, že by tyto dokumenty nebo dodatečná zmocnění, jež chtěla žalobkyně předložit po jednání, nasvědčovaly změně okolností sporu. CPVO a vedlejší účastnice právem zdůrazňují jednak to, že žalobkyně podala odvolání svým vlastním jménem a v průběhu řízení nemůže být nahrazena jinými osobami, které nepodaly odvolání ve stanovených lhůtách. Krom toho smlouva neodhaluje žádnou novou skutečnost, neboť se, jak uvedl odvolací senát, omezuje na zdůraznění faktu, že jednotliví pěstitelé mandarinek, v daném případě Anecoop, musí zaplatit licenční poplatek za dodání a užívání chráněné odrůdy. Tato povinnost přitom vyplývá přímo ze systému ochrany odrůdových práv a byla odvolacím senátem uznána, aniž by ji bylo zapotřebí dokazovat.
Zadruhé, i za předpokladu, že by tvrzené důkazy byly relevantní, měla žalobkyně k dispozici lhůtu několika měsíců – od předložení vyjádření vedlejší účastnice a CPVO do ústního jednání. Během této doby měla možnost shromáždit a předložit písemnosti, anebo přinejmenším požádat odvolací senát, aby posunul datum konání ústního jednání tak, aby bylo umožněno zkoumání všech důkazních prostředků v průběhu jediného projednávání. Nic totiž nenaznačuje, že by dokazování, pokud by byla žalobkyně vynaložila veškerou potřebnou péči na přípravu ústního jednání, nemohlo být provedeno v průběhu jediného projednávání.
Z toho plyne, že jelikož okolnosti případu neodpovídaly podmínkám stanoveným v článku 50 prováděcího nařízení pro konání druhého ústního jednání, odvolací senát zamítnutím žádostí žalobkyně toto ustanovení neporušil.
Dále, co se týče údajného porušení zásad povinnosti řádné péče a řádné správy, je třeba uvést, že žalobkyně neuvedla žádnou okolnost, která by umožnila konstatovat porušení těchto zásad, kromě skutečnosti, že odvolací senát nepovolil předložení důkazních prostředků, které zástupci žalobkyně přinesli s sebou na ústní jednání nebo které hodlali předložit později. Z předcházejícího však vyplývá, že odvolací senát není na základě článku 50 prováděcího nařízení povinen povolit předložení veškerých důkazních prostředků považovaných za nutné účastníky řízení. Naopak v zájmu řádné správy musí odvolací senát podle zmíněného ustanovení přijmout důkazy, které vyžadují provedení dalšího ústního jednání, pouze tehdy, jedná-li se o relevantní důkazní prostředky vycházející ze skutečností, které se změnily během projednávání nebo po jeho ukončení.
Bylo rovněž podotknuto, že se v projednávané věci neprokázalo, že by důkazy, jejichž zkoumání odvolacím senátem žalobkyně požaduje, vycházely z okolností, které se změnily během projednávání nebo po jeho ukončení (viz výše bod 51). Krom toho předkládané důkazy nejsou v projednávané věci relevantní (viz výše bod 51) a nebyly předloženy včas způsobem, jenž by umožňoval jejich posouzení v průběhu jediného ústního jednání (viz bod 52 výše). Za těchto okolností znění článku 50 prováděcího nařízení bránilo přijetí těchto důkazů. Z toho plyne, že odvolací senát nemohl odmítnutím těchto důkazů porušit zásady povinnosti řádné péče a řádné správy.
Druhou část je tudíž třeba zamítnout.
Z výše uvedeného vyplývá, že první žalobní důvod je třeba zamítnout.
K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného posouzení aktivní legitimace žalobkyně
Druhý důvod se člení na dvě části, z nichž první vychází z toho, že žalobkyně, jakož i její členové byli osobně dotčeni rozhodnutím o udělení práva, a druhá z údajného nedostatku účinné soudní ochrany.
K první části, vycházející z tvrzení, že žalobkyně a její členové byli osobně dotčeni rozhodnutím o udělení práva
– Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně zaprvé vytýká odvolacímu senátu, že se soustředil na skutečnost, že je žalobkyně sdružením, a nepřihlédl k aktivní legitimaci jejích členů. Nestačí zkoumat pouze to, zda má žalobkyně sama o sobě aktivní legitimaci k podání odvolání proti rozhodnutí o udělení práva, ale je též třeba zkoumat, zda mají tuto legitimaci její členové nebo členové jejích členů (v daném případě Copal de Algemesi, člen Anecoop). V napadeném rozhodnutí však odvolací senát nezohlednil judikaturu Soudu, podle níž jsou sdružení podniků rovněž oprávněna požadovat zrušení právních aktů, mohou-li opravný prostředek v tomto smyslu podat jejich jednotliví členové.
Zadruhé má žalobkyně za to, že odvolací senát nesprávně podřídil uznání její aktivní legitimace uznání aktivní legitimace všech jejích členů. Odvolací senát tak přisoudil význam skutečnosti, že jsou rozhodnutím o udělení práva dotčeni pouze někteří členové žalobkyně jakožto pěstitelé, zatímco jiní jím pravděpodobně dotčeni nejsou. Podle judikatury mají přitom sdružení aktivní legitimaci, jestliže alespoň jeden z jejich členů sám o sobě mohl podat opravný prostředek.
Zatřetí žalobkyně zpochybňuje úvahy odvolacího senátu týkající se otázky, zda žalobkyně skutečně zastupuje obecné zájmy dotčených pěstitelů. Podle ní odvolací senát pomíjí skutečnost, že žalobkyně napadá ochranu odrůdy Nadorcott jménem všech pěstitelů, kteří jsou členy družstev, jelikož v souladu s čl. 2 písm. a) svých stanov zastupuje svazy družstev, které neprojevily žádný nesouhlas s odvoláním v projednávané věci a které jako takové zastupují družstva. Mimoto z judikatury vyplývá, že se má za to, že všichni členové určitého sdružení zmocnili toto sdružení jednat jejich jménem, pokud tak určují stanovy a pokud s tím členové nevyjádřili svůj nesouhlas.
Začtvrté má žalobkyně za to, že se odvolací senát dopustil chyby tvrzením, že se jí rozhodnutí o udělení práva nedotýká osobně, jelikož nemá určité vlastnosti, které jsou pro ni zvláštní, nebo se nenachází ve faktické situaci, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám. Z judikatury vyplývá, že tato podmínka je splněna, je-li právní postavení daného podniku napadeným aktem zasaženo z důvodu určitých vlastností, které jsou pro něj zvláštní, nebo faktické situace, která jej vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím jej individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu. Skutečnost, že určitý akt má účinky vůči všem dotčeným hospodářským subjektům, nebrání tomu, aby se osobně dotýkal některých z nich.
Nejprve, co se týče vlastnosti žalobkyně jakožto dodavatele rostlinného materiálu, má rozhodnutí o udělení práva za následek, že každý, kdo se chce podílet na reprodukci nebo dodávání rostlinného materiálu, musí mít licenci udělenou držitelem tohoto práva. Je tudíž třeba zkoumat, zda je právní postavení členů žalobkyně dotčeno jiným způsobem, než právní postavení ostatních zpracovatelů nebo dodavatelů rostlinného materiálu. Rozhodnutí o udělení práva přinutilo některé členy žalobkyně dodávající odrůdu Nadorcott, aby tuto činnost ukončili, což vedlo ke vzniku významných škod, a to je individualizuje vzhledem ke všem ostatním dodavatelům rostlinného materiálu. Třebaže odvolací senát v napadeném rozhodnutí zmiňuje, že Anecoop dodává tento rostlinný materiál, tento údaj následně ignoroval a zaměřil se na skutečnost, že žalobkyně sama rostlinný materiál nedodává. Prozkoumání situace Anecoop by však bylo ukázalo, že má žalobkyně aktivní legitimaci k podání odvolání směřujícího ke zrušení rozhodnutí o udělení práva.
Poté, pokud jde o postavení žalobkyně jakožto pěstitelky, žalobkyně zdůrazňuje, že netvrdila, že by zastupovala obecné zájmy pěstitelů s cílem doložit své osobní dotčení. Žalobkyně se naopak domnívá, že má aktivní legitimaci k podání odvolání, protože zastupuje zájmy členů, kteří byli přímo dotčeni jakožto pěstitelé. Žalobkyně uvádí, že jelikož 90 % společností, které připravují k prodeji mandarinky odrůdy Nadercott, má sídlo ve Valencii, nelze tvrdit, že rozhodnutí o udělení práva může mít na ni stejný účinek jako na jiné federace pěstitelů a družstev ve Společenství. Předmětná družstva totiž distribuují více než polovinu množství citrusových plodů pocházejících z Valencie, a jelikož členy žalobkyně jsou téměř všechna tato družstva, jsou rozhodnutím o udělení práva poškozeni zejména její členové.
Jelikož téměř veškerá produkce odrůdy Nadorcott pochází z Valencie, znamená skutečnost, že by v důsledku udělení práva musel každý pěstitel ve Společenství zaplatit licenční poplatek, chce-li pěstovat odrůdu Nadorcott, že by v případě nezaplacení tohoto poplatku byla většina produkce ve Valencii vypěstována protiprávně. Pouze tito pěstitelé by museli v budoucnu platit šlechtiteli licenční poplatek nebo zničit své plantáže, což by ovlivnilo jejich soutěžní postavení na trhu k okamžiku uvedení zboží na trh. Není tudíž správné tvrdit, že se rozhodnutí o udělení práva dotýká členů žalobkyně stejným způsobem jako všech ostatních pěstitelů, kteří budou napříště pěstovat danou odrůdu, jelikož její členové naopak mají řadu vlastností, které je vymezují vzhledem ke všem ostatním pěstitelům.
Dále má žalobkyně za to, že její členové mají stejné vlastnosti jako společnost Van Zanten Plants (dále jen „Van Zanten“), která podala odvolání k odvolacímu senátu (věci A 005/2003 a A 006/2003). Jelikož Van Zanten byla celosvětovým distributorem chráněné odrůdy, která podle žalobkyně vykazovala podobnosti s novou odrůdou, pro niž CPVO udělil odrůdové právo Společenství, odvolací senát uznal její aktivní legitimaci k podání odvolání. Odvolací senát se totiž domníval, že pokud by se ukázalo, že skutečně existuje podobnost odrůd, došlo by ke zmatkům na trhu, a tudíž by Van Zanten byla nucena hájit svá práva podáním žalob o porušení.
Žalobkyně má za to, že v projednávané věci je situace podobná, neboť rozhodnutí o udělení práva nutí její členy, aby vykáceli své plantáže, pokud nepřijmou nákladné podmínky uložené vedlejší účastnicí. Jelikož je žalobkyně zástupkyní podniků, které dodávají materiál odrůdy Afourer, jež konkuruje odrůdě Nadorcott, její osobní dotčení vyplývá v obou těchto případech z vlastnosti soutěžitelky podniku, který požádal o udělení odrůdového práva. Odvolací senát měl vzít v projednávané věci v úvahu dotčení pozice žalobkyně jakožto vyjednavačky a soutěžitelky, jako to učinil ve věci Van Zanten.
Konečně žalobkyně vytýká odvolacímu senátu, že v projednávaném případě nesprávně odmítl uplatnění judikatury Společenství v oblasti státních podpor. Má za to, že se řízení o námitkách proti udělení rostlinného odrůdového práva neliší od řízení ve věcech státních podpor natolik, že by se jej nemohla týkat judikatura ohledně legitimace k podání žalob proti rozhodnutím Komise ve věcech státních podpor. Z této judikatury vyplývá, že zúčastněnými stranami ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES jsou též osoby, podniky nebo sdružení, jejichž zájmy mohou být udělením podpory případně dotčeny, zejména konkurenční podniky a profesní sdružení (rozsudky Soudního dvora ze dne 14. listopadu 1984, Intermills v. Komise,
323/82, Recueil, s. 3809
, bod 16, a ze dne 3. května 2001, Portugalsko v. Komise,
C-204/97, Recueil, s. I-3175
, bod 31). Podle žalobkyně přiznání aktivní legitimace konkurenčním podnikům podniku, který je příjemcem státní podpory, nevyplývá ze zvláštností postupu kontroly státních podpor podle článků 87 ES a 88 ES. Tato vlastnost ve skutečnosti vyplývá z účinků státní podpory na soutěžní postavení hospodářských subjektů na stejném trhu, které tyto podpory nedostaly. Podle žalobkyně je v této věci situace podobná, což umožňuje užití této judikatury v projednávané věci.
Navíc podle žalobkyně práva třetích osob, které chtějí napadnout ochranu určité rostlinné odrůdy, nejsou omezena na námitkové řízení podle článku 59 základního nařízení. Mohou rovněž podat odvolání podle článku 67 a následujících téhož nařízení. Námitkové řízení podle článku 59 základního nařízení, které účastníkům řízení umožňuje napadnout pouze skutečnosti, na jejichž základě CPVO udělil odrůdové právo, je totiž zaměřeno na dosažení jiných cílů než odvolání podle článku 67 základního nařízení. Podle žalobkyně se odvolací senát tím, že pominul tuto možnost odvolání, rovněž dostal do rozporu s vlastní rozhodovací praxí v záležitostech aktivní legitimace k podání odvolání. Ve svém rozhodnutí ohledně Van Zanten uvedl, že článek 67 základního nařízení nezbavuje třetí osoby práva podat odvolání podle tohoto ustanovení jen proto, že předtím nepodaly námitky. Odvolací senát přitom neuvedl, proč by měla být účast na řízení o udělení odrůdového práva významná v projednávané věci.
Stejně jako příjemce státní podpory získává podle žalobkyně držitel odrůdového práva výhodu oproti ostatním soutěžitelům, která ovlivňuje jeho postavení v hospodářské soutěži. Z judikatury vyplývá, že i kdyby bylo postavení přímých konkurentů příjemců státní podpory v hospodářské soutěži nutně těmito podporami dotčeno, nebylo by podstatně dotčeno jejich postavení na trhu, neboť za konkurenty příjemců podpory mohou být považováni všichni zemědělci ve Společenství. V projednávané věci jsou pěstitelé zastupovaní žalobkyní podstatně dotčeni odrůdovým právem uděleným odrůdě Nadorcott. Jsou znevýhodněni oproti ostatním pěstitelům ve Společenství, kteří chtějí začít pěstovat tuto odrůdu, neboť ji již pěstovali k okamžiku přijetí rozhodnutí o udělení práva. Podle žalobkyně pěstitelé, kteří dosud nevlastní mandarinkovníky této odrůdy, mohou zvolit jinou odrůdu, pokud nepovažují za přijatelné podmínky udělení licence, které jim navrhuje šlechtitel, aniž by to mělo závažné důsledky pro jejich hospodářskou činnost. Naproti tomu pěstitelé, kteří již mají na svých plantážích stromy této odrůdy, by je měli vykácet. Jelikož délka jejich „produktivního života“ činí přibližně dvacet let, téměř žádný z pěstitelů by neamortizoval investice do svých plantáží. Situace členů žalobkyně tudíž není srovnatelná se situací ostatních pěstitelů a rozhodnutí o udělení práva podstatně ovlivňuje konkurenční situaci členů žalobkyně.
Konečně, co se týče judikatury vyžadující účast žalobce na správním řízení k uznání jeho aktivní legitimace k podání žaloby na zrušení rozhodnutí Komise ve věcech státní podpory, žalobkyně zdůrazňuje, že řízení před odvolacím senátem je rovněž správním řízením. Jelikož je odvolací senát součástí správního orgánu, který má rozhodovací pravomoc v záležitostech ochrany odrůdových práv, nejedná se o orgán soudní. Z tohoto důvodu je odvolání proti rozhodnutí CPVO fází správního řízení, které vede k udělení odrůdového práva k určité rostlinné odrůdě. Žalobkyně byla tudíž účastnicí správního řízení.
CPVO má úvodem za to, že formulace článku 68 základního nařízení je totožná s formulací článku 230 ES. Proto podle něj musí být posouzení tohoto žalobního důvodu založeno na soudním výkladu pojmu „osoba osobně dotčená“ ve smyslu článku 230 ES. Judikatura přiznává aktivní legitimaci podnikatelskému sdružení zřízenému k ochraně zájmů jeho členů, jestliže je toto sdružení individualizováno z důvodu dotčení jeho vlastních zájmů, jestliže zastupuje zájmy osob, jež jsou samy aktivně legitimovány, a jestliže mu právní předpis výslovně přiznává řadu oprávnění procesního charakteru.
Především má CPVO za to, že podle judikatury se určitý akt osobně nedotýká žalobce, jestliže jeho situace nebyla vzata v úvahu při přijímání tohoto aktu, který se jej tedy dotýká stejným způsobem jako všech ostatních osob, které se nacházejí ve stejné situaci. V projednávané věci nebylo prokázáno, že žalobkyně je dodavatelem rostlinného materiálu, a každopádně se nevyznačuje specifickými vlastnostmi nebo okolnostmi, jež by umožnily její odlišení od jiných dodavatelů rostlinného materiálu.
Zadruhé má CPVO za to, že podle stanov žalobkyně jsou jejími přímými členy svazy družstev, a nikoli družstva samotná ani pěstitelé mandarinek. Žalobkyně tudíž může legitimně zastupovat zájmy svazů družstev, ale nepředložila žádný důkaz o osobním dotčení těchto svazů, které hájí toliko obecné zájmy svých členů. Navíc, jelikož někteří z jejích členů mohou dodávat rostlinný materiál, žalobkyně neprokázala žádné zvláštní vlastnosti, jež by je mohly individualizovat vzhledem k jiným dodavatelům. Co se týče situace jednotlivých pěstitelů, CPVO upozorňuje, že žalobkyně podala odvolání svým vlastním jménem a v jejích stanovách nelze nalézt nic, co by umožňovalo tvrdit, že je žalobkyně oprávněna vystupovat před soudem na obranu zájmů určitých konkrétních pěstitelů mandarinek. Krom toho se individuální zájmy určitých pěstitelů mandarinek liší od obecných zájmů družstev, které může zastupovat žalobkyně. Konečně byli pěstitelé odrůdy Nadorcott, nepřímí členové žalobkyně, dotčeni pouze z důvodu objektivní faktické situace, která je ničím neodlišuje od všech ostatních pěstitelů této odrůdy, neboť povinnost platit licenční poplatek za pěstování napříště chráněné odrůdy vyplývá přímo ze systému odrůdových práv Společenství. Z judikatury zejména plyne, že skutečnost, že určitý akt má na některé hospodářské subjekty významnější ekonomické dopady než na jiné hospodářské subjekty v tomto odvětví, nestačí k tomu, aby tyto subjekty mohly být považovány za osobně dotčené tímto aktem.
Zatřetí CPVO zdůrazňuje, že základní nařízení, zejména pak jeho článek 59 přiznává účastníkům řízení o udělení práva před CPVO řadu oprávnění procesního charakteru. Podotýká, že se žalobkyně dozvěděla o žádosti o udělení práv zveřejněné v
Úředním věstníku CPVO
dne 26. února 1996 a že proti ní nepodala námitky. Nemohla tudíž být osobně dotčena z důvodu oprávnění procesní povahy, které mohla získat účastí na tomto řízení. Kromě toho by byl postup podle článku 59 základního nařízení zbaven smyslu, pokud by všichni, kdo si přejí odporovat udělení odrůdového práva pro určitou odrůdu, mohli namísto přednesení svých připomínek v průběhu správního řízení vyčkat ukončení řízení před CPVO, a poté podat odvolání a uplatňovat neplatnost uděleného odrůdového práva. Konečně existuje zásadní rozdíl mezi situací společnosti Van Zanten, jež byla výhradním distributorem držitele odrůdového práva zaregistrovaného u CPVO pro odrůdu nacházející se v přímé konkurenci s novou odrůdou, pro niž bylo uděleno odrůdové právo, a situací žalobkyně, která netvrdí, že by ona sama nebo její členové byli držiteli registrovaných subjektivních práv požívajících ochrany.
Vedlejší účastnice předkládá v podstatě stejné argumenty jako CPVO.
– Závěry Soudu
Na úvod je třeba konstatovat, že žalobkyně nepatří k adresátům rozhodnutí o udělení práva, a tudíž musí být podle ustanovení článku 68 základního nařízení tímto rozhodnutím přímo a osobně dotčena, má-li jí být umožněno podat odvolání k odvolacímu senátu.
V této souvislosti je především třeba uvést, že španělské a italské znění článku 68 základního nařízení stanoví, že odvolání mohou podat osoby dotčené „directa y personalmente“, popř. „direttamente e personalmente“ [přímo a osobně]. Anglické, dánské, maltské, německé, nizozemské, polské, portugalské, řecké a švédské znění se však shoduje s formulací francouzského znění „directement et individuellement“ [„přímo a jednotlivě“]. Zde je vhodné připomenout, že nutnost jednotného výkladu nařízení Společenství vyžaduje v případě pochybností výklad a uplatnění ve světle jejich znění v ostatních úředních jazycích (viz výše bod 33). Je proto třeba shledat, že španělské a italské znění nedává této části textu jiný smysl než ostatní jazyková znění a že musí být vykládána a uplatňována ve světle znění v ostatních úředních jazycích (v tomto smyslu viz výše citovaný rozsudek Ebony Maritime a Loten Navigation, body 29 až 31).
Znění článku 68 základního nařízení musí tudíž být považováno za totožné se zněním čl. 230 čtvrtého pododstavce ES. Jelikož však toto znění bylo předmětem zvláštního výkladu podaného Soudním dvorem (rozsudek ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise,
25/62, Recueil, s. 197
, 223), má Soud za to, že je třeba dbát na koherentní výklad pojmu „osoba osobně dotčená“, pokud tomu neodporuje systematika základního nařízení.
V této souvislosti je zadruhé třeba uvést, že čl. 59 odst. 1 základního nařízení umožňuje každé osobě vznést u CPVO písemně námitky proti udělení odrůdového práva a že odstavec 2 uvedeného článku stanoví, že strany podávající námitky jsou účastníky řízení o udělení odrůdového práva společně s žadatelem. Navíc čl. 59 odst. 5 základního nařízení výslovně stanoví, že CPVO činí rozhodnutí o námitkách spolu s rozhodnutími o zamítnutí žádosti o odrůdové právo, o udělení odrůdového práva nebo o schválení názvu odrůdy. Z čl. 67 odst. 1 základního nařízení vyplývá, že proti rozhodnutím o námitkách lze podat odvolání k odvolacímu senátu. Jelikož tedy osoby podávající námitky jsou adresáty těchto rozhodnutí ve smyslu článku 68 základního nařízení, každá osoba, která si přeje odporovat udělení odrůdového práva, může díky svému postavení účastníka správního řízení podat odvolání k odvolacímu senátu.
Kromě toho může podle článků 20 a 21 základního nařízení každá osoba navrhnout CPVO, po udělení odrůdového práva a nezávisle na odvolání k odvolacímu senátu, aby toto odrůdové právo prohlásil neplatným nebo je držiteli zrušil, pokud bylo uděleno odrůdě, která nesplňuje podmínky uvedené v článcích 7 až 10 uvedeného nařízení.
Za těchto okolností je třeba shledat, že široký výklad výrazu „osobně“, který hájí žalobkyně, není nutný k ochraně zájmů třetích osob.
Zatřetí je třeba uvést, že CPVO správně uvádí, že systematika základního nařízení vyžaduje výklad výrazu „osobně“, který je užší než výklad navrhovaný žalobkyní. Široký výklad by totiž umožnil komukoli, kdo si přeje odporovat udělení odrůdového práva, uplatňovat jeho neplatnost v odvolání podaném po řízení o udělení práva, místo aby předložil své připomínky v průběhu tohoto řízení, které je z důvodu nezbytných technických šetření zdlouhavé a těžkopádné. Z toho vyplývá, že výklad navrhovaný žalobkyní by snižoval účelnost takového řízení, zatímco výklad odpovídající výkladu přijatému ve výše citovaném rozsudku Plaumann v. Komise podněcuje všechny zúčastněné osoby k podání připomínek v průběhu správního řízení o udělení práva.
Vzhledem k předchozím úvahám má Soud za to, že k určení, zda je určitá osoba osobně dotčena ve smyslu článku 68 základního nařízení, je třeba odkázat na výše citovaný rozsudek Plaumann v. Komise.
Z výše uvedeného vyplývá, že žalobkyně musí být dotčena rozhodnutím o udělení práva z důvodu jistých vlastností, které jsou pro ni zvláštní, nebo určité faktické situace, která ji vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám a individualizuje ji způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (výše citovaný rozsudek Plaumann v. Komise).
V tomto ohledu vyplývá z judikatury, že podnikatelské sdružení založené k obraně a zastupování zájmů svých členů má aktivní legitimaci k podání žaloby na neplatnost, zaprvé, tehdy, jestliže je samotné individualizováno z důvodu dotčení jeho vlastních zájmů jako sdružení, zejména proto, že jeho postavení vyjednavače bylo dotčeno aktem, jehož zrušení se domáhá, zadruhé, jestliže zastupuje zájmy podniků, jež jsou samy aktivně legitimovány, a zatřetí, jestliže mu právní předpis výslovně přiznává řadu oprávnění procesního charakteru (viz usnesení Soudu ze dne 13. prosince 2005, Confédération générale des producteurs de lait de brebis et des industriels de roquefort v. Komise,
T-381/02, Sb. rozh. s. II-5337
, bod 54 a citovaná judikatura).
V otázce dotčení vlastních zájmů žalobkyně je především třeba uvést, že žalobkyně zaprvé netvrdí, že by ona sama byla pěstitelem nebo dodavatelem rostlinného materiálu.
Zadruhé žalobkyně netvrdí, že by byla majitelkou subjektivních práv zapsaných na národní úrovni nebo na úrovni Společenství, která požívají ochrany. Z toho plyne, že není dotčena jakožto majitelka práv a nenachází se v situaci srovnatelné se situací společnosti Van Zanten.
Zatřetí v rozsahu, v němž žalobkyně uplatňuje, že její postavení vyjednavače bylo dotčeno rozhodnutím o udělení práva, je nutno konstatovat, že své tvrzení nikterak nedoložila.
Konečně, jelikož z předchozích úvah vyplývá, že okolnosti, které uvádí žalobkyně, neprokazují, že by její vlastní zájmy byly rozhodnutím o udělení práva dotčeny, není relevantní otázka, do jaké míry se postavení žalobkyně liší od postavení jiných podobných federací ve Společenství. V každém případě pouhá skutečnost, že podle žalobkyně 90 % společností připravujících k prodeji spornou odrůdu má sídlo ve Valencii, neumožňuje odlišit žalobkyni od ostatních federací, pokud jde o udělení odrůdového práva. To, že určitý akt má na určité hospodářské subjekty závažnější ekonomické dopady než na jiné hospodářské subjekty v tomto odvětví, totiž nepostačuje k tomu, aby se mohly dříve zmíněné subjekty považovat za osobně dotčené tímto aktem (v tomto smyslu viz usnesení Soudu ze dne 23. listopadu 1999, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada,
T-173/98, Recueil, s. II-3357
, bod 50 a judikatura citovaná níže v bodech 102 a 103).
Žalobkyně tudíž neprokázala, že její vlastní zájmy jakožto sdružení byly rozhodnutím o udělení práva dotčeny.
Zadruhé, ohledně předpokladu, že žalobkyně zastupuje zájmy podniků, které mají aktivní legitimaci, je třeba ověřit jednak to, zda žalobkyně zastupuje v souladu se svými stanovami, v rámci odvolání před odvolacím senátem, zájmy svých členů, a jednak to, zda mají tito členové aktivní legitimaci k podání odvolání (v tomto smyslu viz výše citované usnesení Confédération générale des producteurs de lait de brebis et des industriels de roquefort v. Komise, bod 61).
Zaprvé, co se týče členů žalobkyně a jejich zájmů, je třeba připomenout, že, v souladu s článkem 4 stanov žalobkyně, mohou být jejími členy svazy družstev v provinciích Alicante, Castellón a Valencie splňující určitá kritéria. Z článku 2 stanov žalobkyně rovněž vyplývá, že žalobkyně zastupuje své členy. Žalobkyně tudíž může zastupovat zájmy svazů družstev, které jsou jejími členy.
Co se týče otázky, zda mají členové žalobkyně aktivní legitimaci, je nutno konstatovat, že žalobkyně nepředložila odvolacímu senátu ani Soudu důkazy o tom, že byli tito členové osobně dotčeni rozhodnutím o udělení práva. V tomto ohledu je třeba připomenout, že se jedná o svazy družstev, které samy nepěstují mandarinky, ale jejichž úkolem je hájit obecné zájmy svých členů – zemědělských družstev. Třebaže žalobkyně ve svých písemnostech tvrdí, že družstvo Anecoop patří k jejím členům a dodává rostlinný materiál pěstitelům, při ústním jednání doznala, že Anecoop k jejím členům nepatří, ale je členem svazu družstev, který je členem žalobkyně. Krom toho nepředložila žádný důkaz, který by mohl odlišit dotčení tohoto dodavatele rozhodnutím o udělení práva od dotčení všech ostatních dodavatelů rostlinného materiálu tímto rozhodnutím. Je tudíž třeba shledat, že Anecoop je dotčen rozhodnutím o udělení práva pouze z důvodu objektivní faktické situace, která jej nevymezuje vzhledem k ostatním dodavatelům rostlinného materiálu v daném odvětví.
Rovněž je třeba podotknout, že žalobkyně nepředložila žádný důkaz svědčící o tom, že by její členové byli v situaci srovnatelné se situací společnosti Van Zanten nebo se účastnili řízení o udělení odrůdového práva.
Žalobkyně tudíž neprokázala, že její členové mají aktivní legitimaci k podání odvolání k odvolacímu senátu proti rozhodnutí o udělení práva.
Zadruhé je v rozsahu, v němž žalobkyně poukazuje rovněž na dotčení jednotlivých pěstitelů mandarinek, členů družstev, jež jsou členy svazů družstev, které jsou členy žalobkyně, nutno konstatovat, že podle článku 4 stanov žalobkyně nemohou být jejími členy ani samotná družstva, ani jednotliví pěstitelé mandarinek. Krom toho z článku 2 zmíněných stanov vyplývá, že se předmět činnosti žalobkyně omezuje na podporování zájmů jejích členů. Stanovy žalobkyně tak neuvádějí, že je zmocněna k zahájení soudního řízení s cílem hájit zájmy určitých pěstitelů mandarinek, kteří jsou nepřímými členy jejích vlastních členů. Jelikož má žalobkyně za to, že ze zákonů a nařízení platných ve Španělsku vyplývá, že žalobkyně může zastupovat členy svých členů, je třeba podotknout, že tento argument poprvé uplatnila při jednání před Soudem a že zmíněné zákony a nařízení nefigurují mezi dokumenty ve spisu. CPVO navíc správně uvádí, že nelze předpokládat totožnost zájmů svazů družstev, jež mohou být zastupovány žalobkyní v souladu s článkem 2 jejích stanov, se zájmy určitých jednotlivých pěstitelů.
V této souvislosti vytýká žalobkyně odvolacímu senátu, že vyžadoval, aby všichni její členové měli aktivní legitimaci k podání odvolání, třebaže z judikatury vyplývá, že sdružení, jejichž alespoň jeden člen může platně podat opravný prostředek, mají aktivní legitimaci. V tomto ohledu je třeba uvést, že odvolací senát zkoumal dotčení jednotlivých pěstitelů, aby zjistil, zda mají všichni z nich společný zájem, který by žalobkyně případně mohla na základě svých stanov hájit. Jelikož odvolací senát dospěl k názoru, že tomu tak není, poněvadž se zájmy pěstitelů mohou navzájem lišit, omezil se na konstatování svých pochybností ohledně skutečnosti, že by žalobkyně zastupovala určitý obecný zájem pěstitelů jakožto kategorie. Je tudíž třeba dojít k závěru že oproti tvrzení žalobkyně odvolací senát nevyžadoval, aby všichni členové žalobkyně měli aktivní legitimaci k podání odvolání.
Konečně je třeba připomenout, že žalobkyně podala odvolání svým jménem, a nikoli jménem určitých pěstitelů mandarinek.
Je proto nutno shledat, že žalobkyně nemohla v projednávané věci jednat jako zástupkyně jednotlivých pěstitelů mandarinek před odvolacím senátem.
Pro úplnost je též nutno uvést, že jednotliví pěstitelé mandarinek nejsou osobně dotčeni udělením odrůdového práva.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že skutečnost, že rozhodnutí má účinky vůči všem zúčastněným hospodářským subjektům, bezpochyby nebrání tomu, aby se toto rozhodnutí některých z nich dotýkalo osobně (viz usnesení Soudu ze dne 30. dubna 2003, Villiger Söhne v. Rada,
T-154/02, Recueil, s. II-1921
, bod 40 a citovaná judikatura). To, že určitý akt má významnější ekonomické dopady na některé hospodářské subjekty než na jiné hospodářské subjekty v daném odvětví, nestačí však k tomu, aby dříve uvedené subjekty mohly být považovány za osobně dotčené tímto aktem (v tomto smyslu viz výše uvedené usnesení Soudu Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, bod 50). Dokonce i za předpokladu, že by určitý žalobce mohl být považován za jediný dotčený subjekt v určité zeměpisné oblasti a za nejvýznamnějšího pěstitele nebo dodavatele produktu v určitém státě nebo zeměpisné oblasti, nebyl by aktivně legitimován k podání žaloby (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 17. ledna 1985, Piraiki-Patraiki a další v. Komise,
11/82, Recueil, s. 207
, body 13 a 14, a Soudu ze dne 22. února 2000, ACAV a další v. Rada,
T-138/98, Recueil, s. II-341
, body 64 až 66).
Z tohoto důvodu skutečnost, že má udělení odrůdového práva na určité pěstitele závažnější ekonomické dopady než na jiné hospodářské subjekty v tomto odvětví, a to proto, že již v minulosti zasadily stromy odrůdy, která bude napříště chráněna, a že se 90 % takto dotčených pěstitelů nalézá v zeměpisné oblasti Valencie, nepostačuje k jejich individualizaci. Pěstitelé, které podle svého tvrzení zastupuje žalobkyně, jsou totiž dotčeni povinností zaplatit licenční poplatek pouze z důvodu objektivní faktické situace, která je neodlišuje od ostatních pěstitelů této odrůdy, jelikož tato povinnost vyplývá přímo ze systému Společenství na ochranu odrůdových práv. Krom toho může činnosti vykonávané dotčenými pěstiteli vykonávat každý, jak v současnosti, tak i v budoucnosti.
Je rovněž třeba uvést, že žalobkyně nepředložila žádný důkaz, který by dokládal, že by se pěstitelé a dodavatelé rostlinného materiálu, jež podle svého tvrzení zastupuje, účastnili řízení o udělení odrůdového práva nebo se nacházeli v situaci srovnatelné se situací společnosti Van Zanten. Zejména skutečnost, že by rozhodnutí o udělení práva mohlo donutit tyto pěstitele k pokácení jejich stromů a ovlivnit schopnost těchto dodavatelů dodávat materiál odrůdy Afourer, která konkuruje odrůdě Nadorcott, pokud by nesouhlasili se zaplacením licenčního poplatku, nedokazuje existenci zvláštních vlastností nebo faktických situací, jimiž se vymezují vzhledem ke všem ostatním pěstitelům nebo dodavatelům, kteří se nacházejí v téže objektivní faktické situaci. Krom toho soutěžní vztahy, které v tomto ohledu uplatňuje žalobkyně, nejsou srovnatelné se soutěžními vztahy, jež jsou předmětem věci týkající se společnosti Van Zanten, jejíž chráněná subjektivní práva byla zpochybňována.
Z předchozích úvah vyplývá, že žalobkyně neprokázala, že zastupuje zájmy pěstitelů nebo dodavatelů rostlinného materiálu, kteří mají sami aktivní legitimaci k podání odvolání.
Zatřetí, pokud jde o právní předpisy, které žalobkyni výslovně přiznávají řadu oprávnění procesního charakteru, je třeba především uvést, že byť se žalobkyně nepochybně odvolává na článek 59 základního nařízení, činí tak pouze s úmyslem ukázat, že tento článek má jiný cíl než ustanovení článků 67 a následujících základního nařízení a že účast na řízení o udělení práva není předběžnou podmínkou odvolání.
Dále se žalobkyně mýlí ohledně původu procesních práv, na nichž by mohla založit svou aktivní legitimaci k podání odvolání k odvolacímu senátu. Jelikož je totiž nutno určit přípustnost odvolání k odvolacímu senátu, mohou být procesními právy, která je třeba chránit v tomto odvolání, pouze procesní práva plynoucí z předchozího správního řízení, jež vedlo k udělení odrůdového práva. Jelikož však žalobkyně nebyla účastnicí řízení o udělení práva, nemůže uplatňovat žádné procesní právo související s tímto řízením, o jehož ochranu by mohla usilovat.
Zatřetí se žalobkyně dovolává toho, že lze na projednávanou věc uplatnit judikaturu v oblasti státních podpor, podle níž nejsou zúčastněnými stranami podle čl. 88 odst. 2 ES pouze podniky zvýhodněné podporou, nýbrž i osoby, podniky nebo sdružení, jejichž zájmy mohou být případně dotčeny poskytnutím podpory, zejména konkurenční podniky a profesní organizace (viz výše bod 68). Odkaz žalobkyně na judikaturu ke státním podporám však není pro projednávanou věc relevantní.
Zde je ovšem vhodné připomenout, že se tato judikatura uplatní jen tehdy, jestliže osoba podávající opravný prostředek svým opravným prostředkem usiluje o ochranu procesních práv, jež jí přísluší na základě čl. 88 odst. 2 ES (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 2005, Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum,
C-78/03 P, Sb. rozh. s. I-10737
, bod 35) a jež jí Komise upírala tím, že nezahájila formální vyšetřovací fázi. Články 59, 67 a 68 základního nařízení přitom udílejí rozsáhlejší práva, než jsou práva uznaná judikaturou citovanou výše v bodě 68, jelikož umožňují každému, kdo v průběhu správního řízení podal písemnou námitku proti udělení odrůdového práva, podat odvolání k odvolacímu senátu (viz výše bod 80). Poněvadž tak výkon procesních práv závisí výlučně na včasné iniciativě odvolatele, nelze v projednávané věci uplatnit judikaturu týkající se státních podpor.
Jelikož se žalobkyně odvolává na tvrzenou situaci hospodářské soutěže opravňující obdobné užití judikatury citované výše v bodě 68, je třeba pro úplnost uvést, že žalobkyně nepředložila žádné důkazy, jež by umožnily usuzovat na konkurenční vztah s držitelem odrůdového práva.
Vzhledem k veškerým předchozím úvahám je třeba první část zamítnout.
K druhé části, vycházející z nedostatku účinné soudní ochrany
– Argumenty účastníků řízení
Podle žalobkyně je odvolání upravené v článku 67 základního nařízení jediným účinným prostředkem k tomu, aby mohla napadnout rozhodnutí o udělení práva. Jakmile uplyne lhůta pro podání odvolání, nemůže být odrůdové právo Společenství k dané rostlinné odrůdě nadále napadeno žádným správním orgánem ani vnitrostátním soudem. Tato skutečnost představovala ve věci týkající se společnosti Van Zanten jeden z důvodů, o něž se výslovně opíral odvolací senát při uznání aktivní legitimace uvedené společnosti. Soudní dvůr totiž tvrdil, že jednotlivci musí mít nárok na účinnou soudní ochranu práv, která jim přiznává právní řád Společenství, jelikož právo na takovouto ochranu patří k obecným zásadám práva vycházejícím ze společných ústavních tradic členských států.
Soudní dvůr rovněž tvrdil, že dodržování tohoto práva v právním řádu Společenství vyžaduje, aby byla fyzickým i právnickým osobám dána možnost v určitých případech uplatňovat neplatnost aktů Společenství obecného dosahu, buďto incidenčně před soudem Společenství, nebo u vnitrostátních soudů. Existence, nebo neexistence systému opravných prostředků představuje zásadní prvek zkoumání podmínky osobního dotčení žalobce, neboť Soudní dvůr rozhodl, že tato podmínka musí být vykládána ve světle zásady účinné soudní ochrany a s přihlédnutím k různým okolnostem, které jsou s to individualizovat určitého žalobce.
Žalobkyně se považuje za osobně dotčenou z toho důvodu, že kromě odvolání upraveného v článku 67 základního nařízení neexistují žádné jiné opravné prostředky před vnitrostátními soudy či soudy Společenství. Žalobkyni totiž podle jejího názoru zbavilo napadené rozhodnutí jediné možnosti účinné soudní ochrany, jež se jí nabízí.
CPVO má za to, že žalobkyně měla možnost vznést námitky proti žádosti o udělení odrůdového práva, a domnívá se, že kdyby se byla účastnila námitkového řízení, byla by bývala se vší pravděpodobností osobně dotčena. Navíc z judikatury vyplývá, že soudy Společenství nemohou prohlásit žalobu za přípustnou z toho důvodu, že před vnitrostátním soudním orgánem není dána možnost podání opravných prostředků. Zájem právního řádu Společenství spočívá v zajištění systému soudní kontroly správních aktů. Rozhodnutí o udělení práva přitom není vyňato z veškeré soudní kontroly, jelikož každý, koho se toto rozhodnutí přímo a osobně dotýká, je může napadnout před odvolacím senátem.
– Závěry Soudu
Z ustálené judikatury k čl. 230 čtvrtému pododstavci ES vyplývá, že i když platí, že podmínka osobního dotčení stanovená tímto ustanovením musí být vykládána ve světle zásady účinné soudní ochrany s přihlédnutím k rozličným okolnostem, které mohou individualizovat žalobce, nemůže takový výklad vést k odstranění dotyčné podmínky, která je výslovně stanovena Smlouvou, aniž by byly překročeny pravomoci soudů Společenství, které jim Smlouva přiznává (rozsudky Soudního dvora ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada,
C-50/00 P, Recueil, s. I-6677
, bod 44; ze dne 30. března 2004, Rothley a další v. Parlament,
C-167/02 P, Recueil, s. I-3149
, bod 47, a ze dne 1. dubna 2004, Komise v. Jégo-Quéré,
C-263/02 P, Recueil, s. I-3425
, bod 36). Jelikož bylo výše v bodech 78 až 84 uvedeno, že je třeba uplatňovat pojem „osoba osobně dotčená“ ve smyslu článku 68 základního nařízení ve světle judikatury týkající se přípustnosti žalob podaných na základě čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, uplatní se tyto úvahy i v projednávané věci.
Krom toho je třeba připomenout, že podle článků 59, 67 a 68 základního nařízení každý, kdo vznesl písemné námitky proti udělení odrůdového práva v průběhu správního řízení, může podat odvolání k odvolacímu senátu (viz výše bod 80). Navíc článek 68 základního nařízení umožňuje podat odvolání všem osobám, které, třebaže se neúčastnily řízení a není jim určeno rozhodnutí přijaté v tomto řízení, jsou tímto rozhodnutím přímo a osobně dotčeny. Jelikož tedy odvolání k odvolacímu senátu následně umožňuje podání žaloby k soudu Společenství, dovolává se žalobkyně v projednávané věci nedostatku účinné soudní ochrany neprávem.
Z toho plyne, že je třeba tuto část zamítnout.
Z veškerých předchozích skutečností a úvah vyplývá, že druhý žalobní důvod je třeba zamítnout.
K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesplnění povinnosti uvést odůvodnění
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně připomíná, že Soudní dvůr rozhodl, že má-li být určitý akt považován za odůvodněný, musí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Napadené rozhodnutí tento požadavek nesplňuje, neboť odvolací senát nezkoumal aktivní legitimaci družstva Anecoop k podání odvolání, třebaže toto družstvo vykonává činnost, jak ostatně uznal odvolací senát, která bude závažně dotčena rozhodnutím o udělení práva. Žalobkyně zdůrazňuje, že je tuto okolnost třeba uvést do souvislosti s rozhodnutím odvolacího senátu nepovolit, aby byly do spisu zařazeny další dokumenty, jež by byly s to prokázat, že její členové jakožto dodavatelé rostlinného materiálu byli závažně dotčeni. Odvolací senát nezkoumal, zda byli její členové vystupující v této úloze osobně dotčeni rozhodnutím o udělení práva. Navíc se jeho tvrzení, že je mnoho osob, jež mohou být dodavateli rostlinného materiálu chráněné odrůdy, a žalobkyně se nevymezuje vzhledem ke všem ostatním hospodářským subjektům činným v daném odvětví, neopírá o žádný dokument nebo informaci.
Krom toho se při odepření aktivní legitimace žalobkyně jakožto pěstitele k podání odvolání odvolací senát omezil na tvrzení, že žalobkyně zastupuje zájmy pěstitelů, aniž by provedl jakékoli další zkoumání. Argumentace odvolacího senátu ohledně tohoto bodu není tudíž odůvodněna.
Konečně odvolací senát tím, že neodůvodnil, v čem se vzájemně liší řízení ve věcech státních podpor a postupy podle základního nařízení ani proč by takovéto rozdíly byly natolik významné, aby v projednávané věci zabránily obdobnému uplatnění zásad vytvořených v oblasti státních podpor, nesplnil svou povinnost uvést odůvodnění.
CPVO a vedlejší účastnice popírají argumenty žalobkyně.
Závěry Soudu
Je třeba připomenout, že povinnost uvést odůvodnění představuje podstatnou náležitost, která musí být odlišena od otázky opodstatněnosti odůvodnění, jež spadá pod legalitu sporného aktu po stránce meritorní (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. března 2001, Francie v. Komise,
C-17/99, Recueil, s. I-2481
, bod 35). Navíc ustálená judikatura praví, že z odůvodnění požadovaného článkem 253 ES musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal. Tato povinnost má dvojí cíl, a to jednak umožnit zúčastněným osobám seznámit se s důvody, které vedly k přijetí opatření, aby mohly hájit svá práva, a jednak umožnit soudu Společenství vykonat přezkum legality rozhodnutí [rozsudek Soudního dvora ze dne 14. února 1990, Delacre a další v. Komise,
C-350/88, Recueil, s. I-395
, bod 15; rozsudky Soudu ze dne 6. dubna 2000, Kuijer v. Rada,
T-188/98, Recueil, s. II-1959
, bod 36, a ze dne 3. prosince 2003, Audi v. OHIM (TDI),
T-16/02, Recueil, s. II-5167
, bod 88].
V projednávané věci ze všech předchozích úvah a skutečností vyplývá, že napadené rozhodnutí umožňuje žalobkyni, aby hájila svá práva, a Soudu, aby vykonával přezkum. Krom toho odvolací senát posoudil aktivní legitimaci žalobkyně k podání odvolání s ohledem na tvrzené činnosti družstva Anecoop (bod 3 čtvrtý až pátý pododstavec odůvodnění napadeného rozhodnutí), možné zastoupení jednotlivých pěstitelů mandarinek žalobkyní (bod 3 osmý až desátý pododstavec odůvodnění napadeného rozhodnutí) a případné uplatnění judikatury týkající se státních podpor na skutečnosti projednávané věci (bod 3, jedenáctý pododstavec odůvodnění napadeného rozhodnutí). Odvolací senát vyložil důvody, pro které měl za to, že tyto tři případy nebyly dány, popřípadě nepostačovaly k účelu zjištění aktivní legitimace žalobkyně k podání odvolání. Z toho plyne, že žalobkyně nemůže důvodně tvrdit, že napadené rozhodnutí je v tomto ohledu stiženo nedostatkem odůvodnění.
V každém případě z judikatury vyplývá, že žalobce nemá žádný legitimní zájem na zrušení rozhodnutí z důvodu formální vady v případě, kdy zrušení rozhodnutí může vést pouze k vydání nového rozhodnutí, které bude, pokud jde o meritum věci, totožné se zrušeným rozhodnutím (rozsudek Soudního dvora ze dne 6. července 1983, Geist v. Komise,
117/81, Recueil, s. 2191
, bod 7; rozsudky Soudu ze dne 18. prosince 1992, Díaz García v. Parlament,
T-43/90, Recueil, s. II-2619
, bod 54, a výše uvedený TDI, bod 97; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 20. září 2000, Orthmann v. Komise,
T-261/97, Recueil FP, s. I-A-181 a II-829
, body 33 a 35).
V projednávaném případě vyplývá z analýzy druhého žalobního důvodu (viz výše body 77 až 110 a 116 až 119), že žalobkyně nepředložila žádný argument, jenž by mohl prokázat, že měla aktivní legitimaci k podání odvolání ve smyslu článku 68 základního nařízení, a že by tudíž zrušení napadeného rozhodnutí pro nedostatek odůvodnění mohlo vést pouze k vydání totožného nového rozhodnutí. Je tudíž třeba mít za to, že žalobkyně nemá žádný legitimní zájem na zrušení napadeného rozhodnutí z důvodu případného nedostatku odůvodnění.
Je tudíž nutno třetí žalobní důvod zamítnout.
Za těchto okolností je třeba žalobu zamítnout.
K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OCVV a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
SOUD (druhý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Federación de Cooperativas Agrarias de la Comunidad Valenciana se ukládá náhrada nákladů řízení.

Forwood
Pelikánová
Papasavvas
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 31. ledna 2008.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Zastupující předseda
N. J. Forwood
Obsah

Právní rámec

Skutečnosti předcházející sporu

Návrhová žádání účastníků řízení

Právní otázky

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článků 49 a 50 prováděcího nařízení, jakož i zásad povinnosti řádné péče a řádné správy

K první části, vycházející z porušení článku 49 prováděcího nařízení, jakož i zásad povinnosti řádné péče a řádné správy

– Argumenty účastníků řízení

– Závěry Soudu

K druhé části, vycházející z porušení článku 50 prováděcího nařízení, jakož i zásad povinnosti řádné péče a řádné správy

– Argumenty účastníků řízení

– Závěry Soudu

K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného posouzení aktivní legitimace žalobkyně

K první části, vycházející z tvrzení, že žalobkyně a její členové byli osobně dotčeni rozhodnutím o udělení práva

– Argumenty účastníků řízení

– Závěry Soudu

K druhé části, vycházející z nedostatku účinné soudní ochrany

– Argumenty účastníků řízení

– Závěry Soudu

K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesplnění povinnosti uvést odůvodnění

Argumenty účastníků řízení

Závěry Soudu

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.