CELEX: 62005FJ0105
Virkamiehet
Henkilöstö

Dieter Wils pyytää Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 21.10.2005 faksitse saapuneella
kanteella (alkuperäiskappale toimitettiin 28.10.2005), että hänen tammikuun 2005 palkkalaskelmansa kumotaan siltä osin kuin
siinä korotetaan henkilöstön eläkejärjestelmään maksettava palkan osuus 9,75 prosenttiin taannehtivasti 1.7.2004 lähtien Euroopan
yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 1.5.2004 voimaan tulleen version (jäljempänä henkilöstösäännöt
tai uudet henkilöstösäännöt) mukaisesti.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 1.5.2004 asti voimassa olleen version (jäljempänä vanhat
henkilöstösäännöt) 83 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1. Tämän eläkejärjestelmän mukaiset etuudet maksetaan yhteisöjen talousarviosta. Jäsenvaltiot takaavat näiden etuuksien maksamisen
yhdessä näiden menojen rahoittamiseksi vahvistetun jakoperusteen mukaisesti.
– –
2. Virkamiehet maksavat kolmanneksen tämän eläkejärjestelmän rahoituksesta. Eläkemaksun määräksi vahvistetaan 8,25 prosenttia
asianomaisen peruspalkasta; 64 artiklassa säädettyjä korjauskertoimia ei oteta huomioon. Maksu vähennetään kuukausittain asianomaisen
palkasta.
– –
4. Jos yhden tai useamman pätevän asiantuntijan [Euroopan unionin] neuvoston pyynnöstä suorittama eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattinen
arviointi osoittaa, että virkamiesten maksama osuus ei riitä rahoittamaan kolmasosaa eläkejärjestelmästä maksettavista etuuksista,
budjettivallan käyttäjät vahvistavat talousarviomenettelyn mukaisesti, 10 artiklassa tarkoitetun henkilöstösääntökomitean
annettua lausuntonsa, eläkemaksujen määrään tai eläkeikään tehtävät muutokset.”
Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen
ehtojen muuttamisesta 22.3.2004 annettu neuvoston asetus (EY, Euratom) N:o 723/2004 (EUVL L 124, s. 1) tuli voimaan 1.5.2004.
Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 1.5.2004 lähtien voimassa olleen version 83 artiklassa
säädetään nyt seuraavaa:
”1. Tämän eläkejärjestelmän mukaiset etuudet maksetaan yhteisöjen talousarviosta. Jäsenvaltiot takaavat yhteisesti etuuksien
maksamisen kyseisten menojen rahoittamiseksi vahvistetun jakoperusteen mukaisesti.
– –
2. Virkamiehet maksavat kolmanneksen tämän eläkejärjestelmän rahoituksesta. Eläkemaksun määräksi vahvistetaan 9,25 prosenttia
asianomaisen peruspalkasta; 64 artiklassa säädettyjä korjauskertoimia ei oteta huomioon. Maksu mukautetaan liitteessä XII
vahvistettujen sääntöjen mukaisesti. Kyseinen maksu vähennetään kuukausittain asianomaisen palkasta.
3. Eläkkeiden maksua koskevista yksityiskohtaisista säännöistä niiden virkamiesten osalta, jotka ovat suorittaneet osan virkatehtävistään
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön palveluksessa tai jotka kuuluvat johonkin yhteisöjen yhteiseen toimielimeen tai yhteiseen
muuhun elimeen, sekä näiden eläkkeiden maksamisesta aiheutuvien kulujen jakamisesta Euroopan hiili- ja teräsyhteisön eläkerahaston
ja Euroopan talousyhteisön ja Euroopan atomienergiayhteisön talousarvioiden välillä säädetään asetuksella, jonka neuvostot
ja Euroopan hiili- ja teräsyhteisön puheenjohtajien komissio antavat yhteisellä sopimuksella henkilöstösääntökomitean annettua
lausuntonsa.”
Asetuksella N:o 723/2004 myös lisättiin henkilöstösääntöihin uusi 83 a artikla, jossa säädetään seuraavaa:
”1. Eläkejärjestelmän tasapaino varmistetaan liitteessä XII vahvistettujen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.
2. Edellä 1 a artiklassa tarkoitetut virastot, jotka eivät saa avustusta yhteisöjen talousarviosta, maksavat mainittuun talousarvioon
eläkejärjestelmän rahoittamiseen tarvittavat maksut kokonaisuudessaan.
3. Varmistaakseen järjestelmän tasapainon neuvosto päättää liitteen XII mukaisesti viiden vuoden välein tehtävän eläkejärjestelmän
vakuutusmatemaattisen arvioinnin yhteydessä eläkemaksun määrän ja eläkeikään mahdollisesti tehtävän muutoksen.
4. [Euroopan yhteisöjen] komissio esittää neuvostolle vuosittain vakuutusmatemaattisen arvioinnin ajantasaistetun version
liitteessä XII olevan 1 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Jos parhaillaan sovellettavan eläkemaksun määrän ja vakuutusmatemaattisen
tasapainon säilyttämiseksi tarvittavan maksuosuuden määrän välillä on vähintään 0,25 prosentin suuruinen ero, neuvosto tarkastelee,
onko määrää aiheellista mukauttaa liitteessä XII vahvistettujen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.
5. Neuvosto päättää tämän artiklan 3 ja 4 kohdan soveltamisesta komission ehdotuksesta EY:n perustamissopimuksen 205 artiklan
2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisella määräenemmistöllä. Komissio tekee 3 kohdan soveltamista koskevan ehdotuksensa
henkilöstösääntökomiteaa kuultuaan.”
Henkilöstösääntöjen 83 a artiklan soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt sisältävässä liitteessä XII olevassa 1 artiklassa
säädetään seuraavaa:
”1. Virkamiesten henkilöstösääntöjen 83 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun eläkejärjestelmään maksaman osuuden määrittämiseksi
komissio suorittaa joka viides vuosi ja vuodesta 2004 alkaen henkilöstösääntöjen 83 a artiklan 3 kohdassa tarkoitetun eläkejärjestelmän
vakuutusmatemaattisen tasapainon arvioinnin. Tällä arvioinnilla ilmaistaan, onko virkamiesten maksama osuus riittävä yhden
kolmanneksen rahoittamiseksi eläkejärjestelmän mukaisista menoista.
2. Henkilöstösääntöjen 83 a artiklan 4 kohdassa tarkoitetun tutkimuksen valmistelemiseksi komissio saattaa tämän vakuutusmatemaattisen
arvion vuosittain ajan tasalle, ottaen huomioon tämän liitteen 9 artiklassa määritellyt väestömuutokset, tämän liitteen 10
artiklassa määritellyn korkokannan ja tämän liitteen 11 artiklassa määritellyn vuosittaisen muutosprosentin, joka koskee EY:n
virkamiesten taulukkopalkkoja.
3. Arvio ja ajan tasalle saattaminen suoritetaan kunakin vuonna n käyttäen pohjana eläkejärjestelmän työtehtävissä toimivien
jäsenten perusjoukkoa 31 päivänä joulukuuta edellisenä vuonna (n−1).”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevassa 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jos maksuosuutta mukautetaan, mukautus tulee voimaan 1 päivänä heinäkuuta samanaikaisesti henkilöstösääntöjen 65 artiklassa
säädetyn palkkojen vuotuisen mukautuksen kanssa. Mukautus ei saa johtaa siihen, että maksuosuus olisi enemmän kuin yksi prosenttiyksikköä
yli tai alle edelliselle vuodelle vahvistetun määrän.
2. Heinäkuun 1 päivänä 2004 voimaan tuleva mukautus saa johtaa enintään 9,75 prosentin maksuosuuteen. Heinäkuun 1 päivänä
2005 voimaan tuleva mukautus voi johtaa enintään 10,25 prosentin maksuosuuteen.
3. Mukautetun maksuosuusprosentin, joka olisi johtunut vakuutusmatemaattisesta laskelmasta, ja 2 kohdassa tarkoitetusta vaihtelusta
johtuvan mukautuksen välistä eroa ei minään ajankohtana palauteta, eikä sitä näin ollen oteta huomioon myöhemmissä vakuutusmatemaattisissa
laskelmissa. Maksuosuusprosentti, joka olisi johtunut vakuutusmatemaattisesta laskelmasta, on mainittava tämän liitteen 1
artiklassa tarkoitetussa arviointiraportissa.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevassa 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Vakuutusmatemaattinen tasapaino arvioidaan tässä luvussa esitetyn laskentamenetelmän perusteella.
2. Menetelmän mukaan niiden eläkeoikeuksien ’vakuutusmatemaattinen arvo’, jotka on ansaittu ennen laskentapäivää, edustaa
aiempaan palvelukseen liittyvää eläkevastuuta, kun niiden eläkeoikeuksien vakuutusmatemaattinen arvo, jotka ansaitaan laskentapäivänä
alkavana palvelusvuonna, edustaa ’rahoituskustannusta’.
3. Oletetaan, että kaikki eläkkeelle siirtymiset, työkyvyttömyyttä lukuun ottamatta, tapahtuvat tietyssä keskiarvoiässä (r).
Eläkkeelle siirtymisen keskiarvoikä saatetaan ajan tasalle ainoastaan tämän liitteen 1 artiklassa mainittua viisivuotista
vakuutusmatemaattista arviota laskettaessa ja se voi vaihdella eri henkilöstöryhmissä.
4. Vakuutusmatemaattisia arvoja vahvistettaessa
a) otetaan huomioon tulevat muutokset kunkin virkamiehen peruspalkassa laskentapäivän ja oletetun eläkkeelle siirtymisiän
väliseltä ajalta;
b) ei oteta huomioon ennen laskentapäivää ansaittuja eläkeoikeuksia (aiempaan palvelukseen liittyvä eläkevastuu).
5. Kaikki näissä henkilöstösäännöissä säädetyt (erityisesti liitteissä VIII ja XIII) asianomaiset säännökset otetaan huomioon
rahoituskustannuksen vakuutusmatemaattisessa arvioinnissa.
6. Reaalisen diskonttokoron ja yhteisöjen virkamiesten taulukkopalkkojen vuosittaisen muutosprosentin määrittelemiseen käytetään
tasoitusmenettelyä. Tasoitus saavutetaan käyttämällä korosta ja taulukkopalkkojen kasvusta 12 vuoden liikkuvaa keskiarvoa.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevassa 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Vakuutusmatemaattisissa laskelmissa huomioon otettavat korkokannat perustuvat todettuihin jäsenvaltioiden pitkäaikaisen
julkisen velan vuosittaisiin keskikorkoihin, jotka komissio julkaisee. Vakuutusmatemaattisissa laskelmissa tarvittavan vastaavan
inflaatiosta puhdistetun korkokannan laskennassa käytetään soveltuvaa kuluttajahintaindeksiä.
2. Vakuutusmatemaattisten laskelmien tekemiseksi huomioon otettava vuosikorko on 2 artiklassa säädettyä mukautusta edeltävien
12 vuoden aikana todettujen keskimääräisten reaalikorkojen keskiarvo.”
Eurostat vastaa liitteen XII teknisestä täytäntöönpanosta, ja yksi tai useampi pätevä, riippumaton asiantuntija avustaa sitä
vakuutusmatemaattisten arviointien tekemisessä. Henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevassa 13 artiklassa säädetään seuraavaa:
”– –
3. Eurostat toimittaa joka vuoden 1 päivänä syyskuuta kertomuksen tämän liitteen 1 artiklassa säädetyistä arvioinneista ja
ajantasaistuksista.
4. Eurostat käsittelee tämän liitteen täytäntöönpanosta mahdollisesti aiheutuvat menetelmiä koskevat kysymykset yhteistyössä
jäsenvaltioiden toimivaltaisissa elimissä toimivien kansallisten asiantuntijoiden ja riippumattomien pätevien asiantuntijoiden
kanssa. Eurostat kutsuu mainitun ryhmän koolle tässä tarkoituksessa vähintään joka viides vuosi viisivuotisten vakuutusmatemaattisten
arviointien yhteydessä. Eurostat voi kuitenkin kutsua ryhmän koolle useammin, jos se katsoo sen tarpeelliseksi.”
Suhteita henkilöstöön koskevan kolmen osapuolen neuvottelumenettelyn käyttöönottamisesta 23.6.1981 tehdyssä neuvoston päätöksessä
(jäljempänä 23.6.1981 tehty päätös) määrätään seuraavaa:
”I.       Neuvottelu neuvottelukomiteassa
1.       Neuvoston ja ammattijärjestöjen ja ammattialan järjestöjen edustaman henkilöstön väliset suhteet perustuvat neuvottelumenettelyyn,
johon osallistuvat toimielinten ja niihin verrattavissa olevien elinten hallintoviranomaiset ja jonka aikana tarkastellaan
kaikkia käytettävissä olevia tietoja ja osapuolten kantoja, jotta helpotettaisiin mahdollisimman paljon kantojen lähentymistä
ja varmistettaisiin, että jäsenvaltioiden edustajat tuntevat henkilöstön ja hallintoviranomaisten näkökannat, ennen kuin määrittelevät
lopullisen kantansa.
2.       a) Neuvottelu toteutetaan neuvottelukomiteassa, johon kuuluu
–        yksi edustaja kustakin jäsenvaltiosta,
–        sama määrä henkilöstön edustajia, jotka ammattijärjestöt ja ammattialan järjestöt nimeävät,
–        kunkin toimielimen hallinnosta vastaava päällikkö (eli yhteisöjen tuomioistuimen kirjaaja ja kunkin muun toimielimen pääsihteeri)
tai henkilö, jonka tämä on nimennyt edustamaan itseään.
– –
3.       Neuvottelumenettelyä voidaan soveltaa vain komission neuvostolle antamiin ehdotuksiin, jotka koskevat – – henkilöstösääntöjen
tai Euroopan yhteisöjen muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen muuttamista tai jotka koskevat edellä mainittujen
henkilöstösääntöjen tai palvelussuhteen ehtojen palkkausta tai eläkkeitä koskevien säännösten soveltamista. Sitä sovelletaan
kyseisiin ehdotuksiin aina neuvottelukomitean jäsenen niin pyytäessä.
– –
7.       Neuvottelukomitea laatii selvityksen ehdotuksen komiteassa suoritetun tarkastelun tuloksista ja toimittaa sen – – pysyvien
edustajien komitealle sen antamiseksi neuvostolle.”

Tosiseikat
Kantaja on työskennellyt Euroopan parlamentissa virkamiehenä vuodesta 1991 lähtien. Hän toimi parlamentin eläkeasioiden yksikön
päällikkönä, ennen kuin hänet nimitettiin kuljetuksista ja muutoista vastaavaan yksikköön.
Uusien henkilöstösääntöjen voimaantulon jälkeen kantaja huomasi, että uudistus saattoi korottaa hänen osuuttaan yhteisön eläkejärjestelmän
rahoitukseen.
Kantaja esitti 23.7.2004 päivätyllä kirjeellä parlamentin pääsihteerille yhteensä 41 kysymystä ja pyyntöä, jotka koskivat
erityisesti uusien henkilöstösääntöjen ja niiden liitteen XII laillisuutta.
Parlamentti vastasi 30.11.2004 päivätyllä kirjeellä kantajalle osittain mutta jätti useat hänen kysymyksistään ja pyynnöistään
joko kokonaan vaille vastausta tai ainakin vaille riittävää vastausta.
Sen jälkeen kun kantaja oli vastaanottanut edellä mainitun 30.11.2004 päivätyn kirjeen, hän totesi tammikuun 2005 palkkalaskelmastaan,
että hänen eläkemaksuaan oli korotettu 9,75 prosenttiin taannehtivasti 1.7.2004 lähtien.
Kantaja teki 28.2.2005 päivätyllä kirjeellä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen vastauksista, jotka
parlamentti oli antanut hänelle edellä mainitussa 30.11.2004 päivätyssä kirjeessä, ja vaati tammikuun 2005 palkkalaskelmansa
kumoamista.
Parlamentin puhemies hylkäsi kantajan valituksen 13.7.2005 päivätyllä kirjeellä.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Käsiteltävänä oleva kanne kirjattiin alun perin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamossa asianumerolla T‑399/05.
Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen perustamisesta 2.11.2004 tehdyn neuvoston päätöksen 2004/752/EY, Euratom (EUVL L 333,
s. 7) 3 artiklan 3 kohdan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin siirsi 15.12.2005 antamallaan määräyksellä nyt esillä
olevan asian virkamiestuomioistuimeen. Kanne kirjattiin virkamiestuomioistuimen kirjaamossa asianumerolla F‑105/05.
Neuvosto pyysi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 1.12.2005 faksitse saapuneella väliintulohakemuksella (alkuperäiskappale
toimitettiin 5.12.2005) saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen parlamentin vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
ensimmäisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulohakemuksen 22.2.2006 antamallaan määräyksellä.
Virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 3.4.2006 faksitse saapuneella erillisellä asiakirjalla (alkuperäiskappale toimitettiin
5.4.2006) neuvosto esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen – jota virkamiestuomioistuin soveltaa päätöksen
2004/752 3 artiklan 4 kohdan nojalla soveltuvin osin siihen asti kunnes sen oma työjärjestys tulee voimaan – 114 artiklan
1 kohdan mukaisen väitteen. Asiakirjassa vaadittiin, että virkamiestuomioistuin poistaa esillä olevan asian asiakirja-aineistosta
kantajan kannekirjelmäänsä liittämän neuvoston oikeudellisen yksikön 10.4.2003 antaman lausunnon.
Virkamiestuomioistuin antoi 20.6.2006 määräyksen, jonka mukaan neuvoston oikeudellisen yksikön 10.4.2003 antama lausunto poistetaan
asiakirja-aineistoista neuvoston vaatimuksen mukaisesti ja oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Asianosaisia kuultuaan virkamiestuomioistuin päätti 4.10.2006 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan
1 kohdan mukaisesti siirtää asian täysistunnon käsiteltäväksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklassa määrättyjen prosessinjohtotoimien puitteissa virkamiestuomioistuin
pyysi asianosaisia, väliintulijaa ja komissiota, joka oli tuolloin kolmas osapuoli, vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin ja
toimittamaan tiettyjä asiakirjoja.
Virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 7.12.2006 toimitetulla väliintulohakemuksella komissio pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin
tukeakseen parlamentin vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdan ja 116 artiklan
6 kohdan nojalla virkamiestuomioistuimen presidentti antoi 10.1.2007 määräyksen, jolla se salli komission osallistua väliintulijana
suulliseen käsittelyyn.
Virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 8.2.2007 faksitse saapuneella asiakirjalla komissio pyysi oikeudenkäyntiin osallistuneiden
kolmen toimielimen nimissä, että Eurostatin virkamies voisi tulla istuntoon selittämään tiettyjä teknisiä näkökohtia. Riita-asiaan
liittyvien kysymysten teknisen luonteen johdosta virkamiestuomioistuin suostui siihen, että Eurostatin virkamies avustaa toimielinten
asiamiehiä istunnossa heidän puolustautumisessaan. Kantajan edustaja sai 9.2.2007 faksitse virkamiestuomioistuimelta tiedon
edellä mainitun virkamiehen osallistumisesta istuntoon, eikä hän vastustanut istuntopäivänä sitä, että virkamies vastaa virkamiestuomioistuimen
esittämiin teknisiin kysymyksiin.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset virkamiestuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 13.2.2007 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        kumoaa hänen tammikuun 2005 palkkalaskelmansa, joka vaikuttaa taannehtivasti 1.7.2004 lähtien
–        velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Parlamentti vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        toteaa, että osaa kanteesta ei voida ottaa tutkittavaksi ja että kanteen muut osat ovat perusteettomat
–        päättää oikeudenkäyntikuluista lain mukaisesti.
Neuvosto ja komissio tukevat väliintulijoina parlamentin vaatimuksia.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja väittää, ettei hänen tammikuun 2005 palkkalaskelmassaan näkyvällä eläkejärjestelmän maksuosuuden korotuksella 9,75 prosenttiin
ole oikeudellista perustaa sikäli, että kyseisen maksuosuuden vahvistamisessa on sovellettu henkilöstösääntöjen liitettä XII,
josta kantaja esittää lainvastaisuusväitteen.
Kantaja perustelee henkilöstösääntöjen liitteestä XII esittämäänsä lainvastaisuusväitettä viidellä perusteella. Ensimmäinen
peruste koskee sitä, ettei asetuksen N:o 723/2004 hyväksymisen yhteydessä ole noudatettu 23.6.1981 tehdyn päätöksen mukaista
neuvottelumenettelyä. Toisen perusteen mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä XII on tehty tosiseikkojen ilmeinen arviointivirhe,
joka on johtanut oikeudelliseen virheeseen. Kolmas peruste koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista. Neljäs peruste koskee
harkintavallan väärinkäyttöä. Viides peruste puolestaan koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista.
1.
Oikeussuojan tarve
Komissio väitti istunnossa, ettei kanteessa viitata lainkaan kantajan henkilökohtaiseen tilanteeseen vaan siinä käsitellään
ainoastaan toimielimiä, poliittisia kysymyksiä ja ammattiyhdistyksiä koskevia asioita. Komission mukaan kanteella on vain
yleistä oikeudellista merkitystä ja siksi se pitäisi jättää tutkimatta.
Ensinnäkin on todettava, että kaikki kanneperusteet liittyvät todella henkilöstösääntöjen liitteen XII lainvastaisuuteen,
eikä kyseinen liite koske kantajaa erikseen eli vaikuta häneen sen takia, että hänellä olisi tiettyjä ominaisuuksia tai että
hän olisi tietyssä tilanteessa, joka erottaisi hänet muista, vaan se koskee kantajaa samalla tavalla kuin kaikkia muitakin
virkamiehiä. Näin ollen kantaja ei EY 230 artiklan neljännen alakohdan mukaan voi suoraan vaatia kyseisen liitteen XII kumoamista
(asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok. 1963, s. 197 ja 223, Kok. Ep. I, s. 181; yhdistetyt asiat T‑35/05,
T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 ja T‑139/05, Agne-Dapper ym. v. parlamentti, neuvosto, komissio, tilintarkastustuomioistuin ja
ETSK, tuomio 29.11.2006, 58 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
EY 241 artiklan mukaan kantaja voi kuitenkin vedota sellaisten yleisesti sovellettavien yhteisön toimien, jotka eivät koske
häntä erikseen – virkamiehenä erityisesti henkilöstösääntöjen –, lainvastaisuuteen. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tämä
mahdollisuus on jopa edellytys tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden toteutumiselle (ks. vastaavasti asia C‑50/00 P, Unión
de Pequeños Agricultores v. neuvosto, tuomio 25.7.2002, Kok. 2002, s. I‑6677, 40 kohta). Tästä syystä edellytys, jonka mukaan
kantajan ja tämän riitauttaman yleisesti sovellettavan toimen välillä on oltava suora ja kyseistä henkilöä erikseen koskeva
yhteys, ei voi estää liitännäisen kanteen nostamista EY 241 artiklan nojalla.
Yleisesti sovellettavan yhteisön toimen liitännäinen riitauttaminen voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos riitautettu erityistoimi
on annettu välittömästi yleisesti sovellettavan toimen nojalla (ks. yhdistetyt asiat C‑432/98 P ja C‑433/98 P, neuvosto v.
Chvatal ym., tuomio 5.10.2000, Kok. 2000, s. I‑8535, 33 kohta) ja jos kantajalla on intressi nostaa kanne pääasian kohteena
olevasta erityisesti sovellettavasta päätöksestä (em. yhdistetyt asiat Agne-Dapper ym. v. parlamentti, neuvosto, komissio,
tilintarkastustuomioistuin ja ETSK, tuomion 42 ja 43 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa ei kuitenkaan ole kiistetty sitä, että kantajan tammikuun 2005 palkkalaskelmassa näkyvästä
eläkemaksun korotuksesta päätettiin suoraan henkilöstösääntöjen liitteen XII nojalla, eikä sitä, että kantajalla on intressi
vaatia tämän korotuksen kumoamista.
Toiseksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että kantaja ei voi toimia yleisen lainmukaisuuden tai toimielinten edun
nimissä ja että hän voi vedota kumoamiskanteensa tueksi ainoastaan sellaisiin seikkoihin, jotka ovat hänelle henkilökohtaisesti
vastaisia (asia 85/82, Schloh v. neuvosto, tuomio 30.6.1983, Kok. 1983, s. 2105, 14 kohta). Tämän vaatimuksen ei kuitenkaan
voida tulkita tarkoittavan, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat ottaa väitteen tutkittavaksi vain, jos se liittyy ainoastaan
kantajan henkilökohtaiseen tilanteeseen. Samalla tavalla kuin kanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos kantajalla on henkilökohtainen
intressi saada riidanalainen toimi kumotuksi (ks. asia T‑310/00, MCI v. komissio, tuomio 28.9.2004, Kok. 2004, s. II‑3253,
44 kohta ja toisin asia T‑179/98, Cuenda Guijarro ym. v. neuvosto, tuomio 24.1.2000, Kok. H. 2000, s. I‑A‑1 ja II‑1, 60 kohta),
kantajan väitteet voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos niillä voidaan perustella kumoaminen, josta on kantajalle hyötyä eli
johon hänellä on henkilökohtainen intressi (asia 37/72, Marcato v. komissio, tuomio 15.3.1973, Kok. 1973, s. 361, 7 kohta
ja asia 124/75, Perinciolo v. neuvosto, tuomio 16.12.1976, Kok. 1976, s. 1953, 26 kohta). Vastaavasti lainvastaisuusväite
voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos sen tulos voi tuottaa hyötyä sen esittäjälle (asia T‑135/05, Campoli v. komissio, tuomio
29.11.2006, 132 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Täten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, ettei neuvoston virkamiehellä ollut intressiä valittaa siitä, ettei avoimena olleesta
riidanalaisesta virasta ollut tiedotettu muiden yhteisöjen toimielinten kuin neuvoston henkilöstölle, sillä tämä laiminlyönti
ei ollut hänelle vastainen (em. asia Schloh v. neuvosto, tuomion 13 ja 14 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on
myös todennut edellä mainitussa asiassa Campoli vastaan komissio antamassaan tuomiossa (133 kohta), että koska kantaja ei
ollut osoittanut, että hän voisi hyötyä taloudellisesti kyseisen tuomioistuimen tuomiosta, jolla todettaisiin lainvastaiseksi
100 prosentin vähimmäiskertoimen soveltaminen eläkkeisiin niissä jäsenvaltioissa, joissa elinkustannukset ovat alhaisimmat,
tätä henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevasta 20 artiklasta esitetyn lainvastaisuusväitteen yhteydessä esitettyä väitettä
ei voitu ottaa tutkittavaksi.
Käsiteltävänä olevassa riita-asiassa perusteet, joihin kantaja on vedonnut henkilöstösääntöjen liitteestä XII esittämänsä
lainvastaisuusväitteen tueksi, eivät koske ainoastaan hänen henkilökohtaista tilannettaan. Kaikki ne kuitenkin liittyvät sääntöjenvastaisuuksiin,
joista on voinut olla hänelle haittaa. Asianosaisella on intressi vedota tuomioistuimessa liitännäisesti siihen, ettei mainittua
liitettä ole hyväksytty neuvoston vahvistamien neuvottelusääntöjen mukaisesti, että hänen eläkemaksunsa laskumenetelmä on
ilmeisen virheellinen tai soveltumaton eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon säilyttämistä koskevan tavoitteen
saavuttamiseen tai se perustuu harkintavallan väärinkäyttöön tai että hänen oikeutettua luottamustaan kyseisen järjestelmän
rahoitussääntöjen noudattamiseen oli suojeltava asianmukaisesti.
Näin ollen se seikka, että kantajan esittämät väitteet perustuvat toimielimiä, poliittisia kysymyksiä ja ammattiyhdistyksiä
koskeviin asioihin eivätkä ne koske ainoastaan hänen henkilökohtaista tilannettaan, ei tarkoita, että kyseiset väitteet pitäisi
jättää tutkimatta.
Edellä esitetystä seuraa, että komission esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
2.
Asiakysymys

Ensimmäinen peruste, joka koskee neuvottelumenettelyn rikkomista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää kannekirjelmässään (31 kohta ja alaviite 9), että yhteisön eläkejärjestelmän uudistuksen hyväksymismenettely
oli virheellinen, koska komission virallisesta ehdotuksesta ei käyty 23.6.1981 tehdyn päätöksen mukaista neuvottelua.
Parlamentti väittää vastineessaan, ettei kantaja ole osoittanut, että neuvottelukomiteaa voitiin kuulla vain komission neuvostolle
esittämästä virallisesta ehdotuksesta. Parlamentin mukaan 23.6.1981 tehdyssä päätöksessä ei mainita lainkaan tällaista vaatimusta.
Kantaja toistaa vastauskirjelmässään, että henkilöstösääntöjen liite XII on hyväksytty 23.6.1981 tehdyn päätöksen mukaisen
neuvottelumenettelyn vastaisesti. Vaikka 23.6.1981 tehdyn päätöksen 3 artiklan mukaan neuvottelukomiteaa on kuultava kaikista
komission neuvostolle esittämistä ehdotuksista, sitä kuultiin vain komission alkuperäisestä ehdotuksesta liitteeksi XII eikä
komission toisesta ehdotuksesta, jossa otettiin huomioon neuvoston 19.5.2003 vahvistamat suuntaviivat (puheenjohtajavaltio
Kreikan kompromissi). Neuvosto kuuli neuvottelukomiteaa suoraan kyseisen puheenjohtajavaltion kompromissista. Komissio antoi
muutetun ehdotuksensa vasta marraskuussa 2003, eli komissio ei esittänyt liitteen XII lopullista versiota neuvottelukomitealle
eikä siten saanut sille hyväksyntää henkilöstöä edustavilta järjestöiltä.
Neuvosto korostaa väliintulokirjelmässään, että yhteisön viranomaisena, jolla on toimivalta muuttaa henkilöstösääntöjä, se
antoi asetuksen N:o 723/2004 komission ehdotuksesta, sellaisena kuin se oli muutettuna 18.11.2003 annetulla asiakirjalla KOM(2003) 721,
ja kuultuaan asianomaisia toimielimiä EY 283 artiklan mukaisesti. Neuvosto myös muistuttaa, että komission 26.11.2002 esittämä
alkuperäinen ehdotus sisälsi jo henkilöstösääntöjen uuden liitteen XII, jossa vahvistettiin menetelmä eläkejärjestelmän tasapainon
varmistamiseksi. Asian kiireellisyyden takia komissio ei liittänyt alkuperäiseen ehdotukseen laskentamenetelmän yksityiskohtia.
Neuvottelujen jälkeen tämä menetelmä kuitenkin liitettiin 18.11.2003 annettuun komission ehdotukseen. Näin ollen henkilöstösääntöjen
liite XII hyväksyttiin komission virallisen ehdotuksen perusteella sen jälkeen, kun neuvottelukomiteaa oli kuultu asianmukaisesti.
Neuvoston mukaan asetuksen N:o 723/2004 johdanto-osan 38 perustelukappaleessa vahvistetaan, että ”henkilöstöä edustavat järjestöt,
joita on kuultu 23 päivänä kesäkuuta 1981 tehdyllä neuvoston päätöksellä perustetussa yhteistoimintakomiteassa”, ovat hyväksyneet
uudet säännöt.
Parlamentti vetoaa vastauskirjelmässään pääasiallisesti siihen, että kantaja esitti neuvottelumenettelyn rikkomista koskevan
perusteen muodollisesti vasta vastauksessaan, ja siksi tämä peruste pitää jättää tutkimatta. Toissijaisesti parlamentti muistuttaa,
että menettelyvirhe johtaa päätöksen kumoamiseen vain, jos voidaan osoittaa, että riidanalaisen päätöksen sisältö olisi voinut
olla toisenlainen, ellei kyseistä virhettä olisi tehty. Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja ei kuitenkaan esitä mitään
väitettä, josta voitaisiin päätellä, että jos 18.11.2003 annettu toinen asetusehdotus olisi esitetty asianmukaisesti neuvottelukomitealle,
henkilöstösääntöjen liitteen XII sisältö olisi ollut toisenlainen. Lopuksi parlamentti väittää, ettei 23.6.1981 tehdyssä päätöksessä
mainita, että ellei asetuksen muutosehdotuksesta kuulla neuvottelukomiteaa, asetus on lainvastainen.
Komissio ilmoitti istunnossa katsovansa, ettei kantajalla ole mitään henkilökohtaista intressiä moittia neuvottelumenettelyn
sääntöjenmukaisuutta ja että tämä väite tulisi näin ollen jättää tutkimatta.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että komissio esitti huhtikuussa 2002 ensimmäinen ehdotuksen neuvoston asetukseksi Euroopan
yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen muuttamisesta. Tähän ehdotukseen ei sisältynyt merkittävää muutosta
eläkejärjestelmään. Neuvosto teki 19.5.2003 päätöksen, jossa se vahvisti eläkejärjestelmän uudistuksen suuntaviivat ja päätti
kytkeä tämän uudistuksen henkilöstösääntöjen uudistukseen. Neuvottelumenettely käytiin vuoden 2003 kesäkuun ja syyskuun välisenä
aikana komission ensimmäisen ehdotuksen ja neuvoston suuntaviivojen pohjalta. Komissio esitti 18.11.2003 toisen ehdotuksen
neuvoston asetukseksi ja otti siinä huomioon neuvoston 19.5.2003 vahvistamat suuntaviivat ja neuvottelumenettelyn tulokset.
Kantajan väitteet neuvottelumenettelyn sääntöjenvastaisuudesta voidaan jakaa kahteen osaan. Ensimmäinen osa liittyy siihen,
että 23.6.1981 tehdyn päätöksen määräysten vastaisesti neuvottelua ei käyty komission virallisesta ehdotuksesta vaan neuvoston
aloitteesta ja sen laatimasta tekstistä. Toisen osan mukaan komission toista ehdotusta, joka sisälsi henkilöstösääntöjen liitteen
XII uuden version, ei esitetty neuvottelukomitealle.
Ensimmäiseksi on syytä tuoda esiin, että 23.6.1981 tehdyn päätöksen I luvun 3 kohdan mukaan neuvottelumenettelyä voidaan soveltaa
vain komission neuvostolle antamiin ehdotuksiin, jotka koskevat Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen
tai Euroopan yhteisöjen muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen muuttamista tai jotka koskevat edellä mainittujen
henkilöstösääntöjen tai palvelussuhteen ehtojen palkkausta tai eläkkeitä koskevien säännösten soveltamista. Säännöksissä asetetaan
neuvottelumenettelyn järjestämiselle kaksi edellytystä, eli komission on esitettävä neuvostolle ehdotus kyseisellä alalla
ja neuvottelukomitean jäsenen on pyydettävä menettelyä. Säännöksillä ei sen sijaan estetä neuvottelukomiteaa – mikä olisikin
menettelyn päämäärän vastaista – ulottamasta menettelyä muihin kysymyksiin kuin niihin, joita käsitellään komission ehdotuksessa,
ja ottamasta huomioon kaikkia ammattijärjestöjen ja ammattialan järjestöjen, jäsenvaltioiden tai toimielimien toimittamia
merkityksellisiä tietoja sen varmistamiseksi, että kolmen osapuolen neuvottelu toteutuu asianmukaisesti. Näin ollen toisin
kuin kantaja esittää väitteidensä ensimmäisessä osassa, 23.6.1981 tehty päätös ei ole ristiriidassa sen kanssa, että neuvottelukomitea
tarkasteli käsiteltävänä olevassa asiassa muutoksia, joita neuvosto suunnitteli pyytävänsä komissiota tekemään ensimmäiseen
ehdotukseensa.
Toiseksi – kuten edellä muistutettiin – neuvottelumenettelyä sovelletaan komission ehdotuksiin vain, jos neuvottelukomitean
jäsen pyytää sitä. Tällä määräyksellä on tarkoitus välttää neuvottelumenettelyn järjestäminen silloin, kun siitä ei ole hyötyä
niille, joiden vastuulla menettely on. Tämän määräyksen nojalla neuvottelukomitea voi esimerkiksi jättää tarkastelematta komission
muutetun ehdotuksen silloin, kun ensimmäisestä ehdotuksesta on pidetty riittäväksi katsottu neuvottelu.
Käsiteltävänä olevassa asiassa neuvosto väitti istunnossa ilman, että kukaan olisi tätä kiistänyt, ettei yksikään neuvottelukomitean
jäsen ollut pyytänyt neuvottelumenettelyn soveltamista komission 18.11.2003 esittämään toiseen muutettuun ehdotukseen. Kyseisestä
ehdotuksesta ei siis tarvinnut minkään laillisen velvoitteen nojalla käynnistää neuvottelumenettelyä, toisin kuin kantajan
väitteiden toisessa osassa oletetaan.
Lopuksi on tärkeää tuoda esiin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan menettelyvirhe voi vaikuttaa toimen laillisuuteen
vain, jos voidaan osoittaa, että toimen sisältö olisi voinut olla toisenlainen, ellei virhettä olisi tehty (ks. erityisesti
asia T‑24/01, Staelen v. parlamentti, tuomio 5.3.2003, Kok. H. 2003, s. I‑A‑79 ja II‑423, 53 kohta).
Asiakirja-aineistosta ei kuitenkaan ilmene, että se, ettei komission 18.11.2003 esittämästä toisesta ehdotuksesta käyty neuvottelumenettelyä,
olisi voinut vaikuttaa henkilöstösääntöjen liitteen XII sisältöön. Kantaja väitti istunnossa, ettei neuvottelu ollut voinut
koskea mainitun liitteen XII uutta versiota, joka sisältyi komission toiseen ehdotukseen, mutta hän ei tuo selkeästi esiin
niitä seikkoja, joista tämän johdosta jätettiin neuvottelematta. Vastauksena virkamiestuomioistuimen 26.10.2006 päivättyihin
kirjallisiin kysymyksiin neuvosto lähetti virkamiestuomioistuimeen faksitse 8.12.2006 neuvottelukomitean tuloksista laaditun
raportin, jonka 18 kohdasta käy ilmi, että neuvottelukomitea hyväksyi henkilöstösääntöjen liitteeseen XII lopulta kirjatun
vakuutusmatemaattisen menetelmän, eli Eurostatin syyskuussa 2003 tekemään selvitykseen perustuvan menetelmän, joka jakautuu
kolmeen kohtaan. Enemmistö ammattijärjestöistä hyväksyi uudistuksen, kuten neuvosto muistutti istunnossa.
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että asiassa ei ole osoitettu, että jos komission toiseen ehdotukseen olisi sovellettu
neuvottelumenettelyä, henkilöstösääntöjen liitteen XII sisältö olisi voinut olla toisenlainen. Eli vaikka oletettaisiin, että
liitteen XII hyväksymisessä on tapahtunut menettelyvirhe, tällainen virhe ei voisi vaikuttaa kyseisen liitteen laillisuuteen.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että neuvottelumenettelyn rikkomista koskeva peruste on hylättävä ilman, että tarvitsee
ottaa kantaa siihen, voidaanko se ottaa tutkittavaksi.

Toinen ja kolmas peruste, jotka koskevat ilmeistä arviointivirhettä ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
Nämä kaksi väitettä liittyvät niin läheisesti toisiinsa, että niitä on syytä tarkastella yhdessä.
Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 10 artiklan 2 kohdassa on tehty ilmeinen arviointivirhe, kun siinä
on päätetty laskea keskimääräisten reaalikorkojen keskiarvo kuluvaa vuotta edeltävien 12 vuoden perusteella. Vuonna 2003 tehdyn
vakuutusmatemaattisen arvioinnin yhteydessä Eurostat ja kansallisten asiantuntijoiden ryhmä olivat sopineet, että laskelma
tehtäisiin kuluvaa vuotta edeltävien 20 vuoden perusteella. Kantajan mukaan viiteajanjaksoksi otettiin 12 vuotta, jotta laskelma
johtaisi virkamiesten maksuosuuden korottamiseen. Kantaja tuo esiin, että henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 13 artiklan
4 kohdan mukaan Eurostatia kyseisen liitteen teknisessä täytäntöönpanossa avustavan asiantuntijaryhmän (jäljempänä 83 artiklan
mukainen työryhmä) 7.6.2004 pitämän kokouksen pöytäkirjassa mainitaan, että 20 vuoden viiteajanjakso, jota KPMG-yhtiö suositteli
vuonna 1998 tekemässään vakuutusmatemaattisessa selvityksessä ja jonka Eurostat vahvisti vuoden 2003 kertomuksessaan kansainvälisen
tilinpäätösstandardin numero 19 mukaisesti, korvattiin 12 vuoden viiteajanjaksolla poliittisten neuvottelujen tuloksena. Tätä
ajanjaksoa ei siis valittu järjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistamiseksi. Parlamentin tai neuvoston tulisi
perustella tämä valinta.
Parlamentti väittää, että perustetta, jonka mukaan ilmeinen arviointivirhe on johtanut oikeudelliseen virheeseen, ei tuotu
esiin valituksessa ja siksi se on jätettävä tutkimatta. Asiasisällön osalta neuvostolla on henkilöstösääntöjen alalla lainsäätäjänä
niin laaja harkintavalta, että tuomioistuin voi puuttua vain ilmeiseen arviointivirheeseen, eikä 12 vuoden viiteajanjakson
valinta ole sellainen. Lisäksi riippumaton asiantuntija, Ernst & Young Actuaires-Conseils -yhtiö, on vahvistanut käytössä
olevien vakuutusmatemaattisten menettelyjen ja oletusten asianmukaisuuden ja luotettavuuden.
Neuvosto korostaa väliintulokirjelmässään, että vaikka viiteajanjakson lyhentäminen 20 vuodesta 12 vuoteen johti siihen, että
vakuutusmatemaattisessa arvioinnissa 31.12.2003 käytetty diskonttokorko laski (4,7 prosentista 3,9 prosenttiin) ja että tämä
diskonttokoron lasku osittain selittää maksuosuuden korotuksen (10,43 prosenttiin ennen henkilöstösääntöjen liitteessä XII
olevan 2 artiklan 2 kohdassa säädetyn 9,75 prosentin enimmäismäärää koskevan säännön soveltamista), tästä ei voida päätellä,
ettei valittu toimenpide ole tarkoituksenmukainen eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistamista varten.
Neuvosto myöntää, että reaalikoron laskennassa käytettävien vuosien määrän vähentäminen tekee tästä korosta ja sen mukana
maksuosuudesta epävakaamman, mutta neuvosto vakuuttaa, ettei tämä valinta vaikuta eläkejärjestelmän tasapainoon pitkällä aikavälillä,
koska korko lasketaan uudelleen joka vuosi siten, että eläkemaksua voidaan mukauttaa vuosittain vakuutusmatemaattisen tasapainon
varmistamiseksi. Neuvoston mukaan ei ole mitään syytä olettaa, että 12 vuoden jaksolla laskettu keskimääräinen reaalikorko
olisi tulevaisuudessa aina alhaisempi kuin 20 vuoden jaksolla laskettu keskimääräinen reaalikorko. Lisäksi neuvosto tuo esiin,
että henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 4 artiklan 6 kohdan mukaan myös vakuutusmatemaattisissa laskelmissa huomioon
otettava palkkojen yleinen nousu määritellään 12 vuoden viiteajanjakson perusteella.
Vakuutusmatemaattiseen tasapainoon perustuva päättely on tehtävä pitkällä aikavälillä. Henkilöstösääntöjen liitteen XII säädöksiä
ei voida todeta sopimattomiksi pelkästään sen johdosta, että vakuutusmatemaattiset laskelmat johtavat jonakin tiettynä vuonna
eläkemaksun korottamiseen.
Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen taas seuraa kantajan mukaan siitä, ettei virkamiesten eläkemaksun korotus ole tarpeellinen
eikä tarkoituksenmukainen vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistamiseksi. Kun otetaan huomioon lainsäätäjän tiedossa olleet
seikat, erityisesti syyskuussa 2003 laadittu Eurostatin kertomus, maksuosuuden korotus on ilmeisen suhteeton. Kyseisessä Eurostatin
kertomuksessa osoitettiin kantajan mukaan, että vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistamiseen riitti maksuosuuden korottaminen
8,7 prosenttiin. Kantaja väittää, että keskimääräisen reaalikoron laskeminen 12 vuoden perusteella 20 vuoden sijasta johti
huomattavasti korkeampaan maksuosuuteen. Raportissa, jonka kantaja tilasi vakuutusmatematiikan alan yritykseltä EIS Belgium,
todetaan kuitenkin, että 12 vuoden ajanjakso on näistä kahdesta vähemmän tarkoituksenmukainen.
Parlamentti katsoo, että suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva peruste on jätettävä tutkimatta, koska sitä ei ole
tuotu selkeästi esiin kannetta edeltäneessä valituksessa ja koska kyseisessä valituksessa ei ollut mitään sellaista, mistä
parlamentti olisi voinut päätellä, että kantaja aikoo vedota tähän perusteeseen.
Toissijaisesti parlamentti muistuttaa, että oikeuskäytännön mukaan lainsäätäjällä on talouden alalla laaja harkintavalta.
Samaa oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa henkilöstösääntöjen alalla eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon arviointiin.
Näin ollen tällä alalla toteutettu toimenpide voidaan katsoa lainvastaiseksi ainoastaan silloin, kun kyseinen toimenpide on
toimielimen tavoittelemien päämäärien saavuttamiseksi ilmeisen epäasianmukainen. Henkilöstösääntöjen liitteessä XII esitettävä
menetelmä ja sen parametrit, erityisesti 12 vuoden viiteajanjakson käyttäminen keskimääräisen reaalikoron laskennassa, eivät
kuitenkaan ole ilmeisen epäasianmukaisia tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi eli vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistamiseksi.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
–       Tuomioistuinvalvonnan laajuus henkilöstösääntöjen liitteen XII säännösten osalta
Yhteisöjen tuomioistuimet valvovat periaatteessa toimen aineellista lainmukaisuutta kokonaisuudessaan, eli sekä toimen oikeudellisia
ja tosiasiallisia perusteluja että sen sisältöä. Tässä valvonnassa yhteisöjen tuomioistuimet tarkistavat erityisesti, että
toimen tekijä on arvioinut tosiseikat asianmukaisesti.
Yhteisöjen tuomioistuimet ovat kuitenkin vahvistaneet, että toimielimillä on laaja harkintavalta aloilla, joilla on arvioitava
monitahoisesti esimerkiksi taloudellisia tilanteita (ks. asia C‑150/94, Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, tuomio 19.11.1998,
Kok. 1998, s. I‑7235, 54 kohta) tai tilastomenetelmiä (ks. palkkojen korjauskertoimien mukauttamisen osalta asia T‑158/98,
Bareyt ym. v. komissio, tuomio 8.11.2000, Kok. H. 2000, s. I‑A‑235 ja II‑1085, 57 kohta ja yhdistetyt asiat T‑201/00 ja T‑384/00,
Ajour ym. v. komissio, tuomio 25.9.2002, Kok. H. 2002, s. I‑A‑167 ja II‑885, 48 kohta) sekä perustamissopimuksissa annettujen
poliittisluonteisten tehtävien toteuttamisessa (ks. asia C‑310/04, Espanja v. neuvosto, tuomio 7.9.2006, Kok. 2006, s. I‑7285,
96 kohta; yhdistetyt asiat T‑125/96 ja T‑152/96, Boehringer v. neuvosto ja komissio, tuomio 1.12.1999, Kok. 1999, s. II‑3427,
74 kohta).
Kun yhteisöjen tuomioistuimet valvovat tällaisen toimivallan käyttöä, ne voivat näin ollen tutkia ainoastaan, onko valvonnan
kohteena olevan toimen yhteydessä tehty ilmeistä virhettä tai käytetty väärin harkintavaltaa tai onko kyseinen toimielin selvästi
ylittänyt harkintavaltansa (ks. asia 98/78, Racke, tuomio 25.1.1979, Kok. 1979, s. 69, Kok. Ep. IV, s. 297, 5 kohta; asia
11/82, Piraiki-Patraiki ym. v. komissio, tuomio 17.1.1985, Kok. 1985, s. 207, 40 kohta ja asia C‑120/99, Italia v. neuvosto,
tuomio 25.10.2001, Kok. 2001, s. I‑7997, 44 ja 45 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisön eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattinen tasapaino, jonka yksityiskohdista säädetään
henkilöstösääntöjen liitteessä XII, edellyttää talouden kehityksen ja rahoitusmuuttujien huomioimista pitkällä aikavälillä
sekä monimutkaisten tilastotieteellisten laskelmien tekemistä. Tästä syystä yhteisön lainsäätäjällä on laaja harkintavalta
kyseisen eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon yksityiskohtien vahvistamisessa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on lisäksi todennut, että neuvostolla on yhteisön eläkejärjestelmän suunnittelussa laaja harkintavalta, joka vastaa sille
perustamissopimuksessa annettuja poliittisia tehtäviä (em. asia Campoli v. komissio, tuomion 143 ja 144 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että virkamiestuomioistuin voi tarkastella kantajan esittämän lainvastaisuusväitteen kohteena olevien
henkilöstösääntöjen liitteen XII säännösten ja erityisesti 10 artiklan 2 kohdan yhteydessä vain sitä, onko asiassa tapahtunut
ilmeinen harkintavallan väärinkäyttö.
Suhteellisuusperiaatteen mukaan yhteisön säädöksen lainmukaisuus edellyttää myös, että toimenpiteen on sovelluttava sillä
laillisesti tavoitellun päämäärän saavuttamiseen eikä toimenpiteellä saa ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi,
ja että silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on periaatteessa valittava vähiten
rajoittava (asia T‑162/94, NMB France ym. v. komissio, tuomio 5.6.1996, Kok. 1996, s. II‑427, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suhteellisuusperiaatteen valvonta kuitenkin rajoittuu aloilla, joilla yhteisön lainsäätäjällä
on – kuten käsiteltävänä olevassa asiassa – laaja harkintavalta sille perustamissopimuksessa annettujen poliittisten tehtävien
mukaisesti, sen tutkimiseen, onko kyseinen toimenpide ilmeisen suhteeton toimielimen tavoittelemaan päämäärään nähden (ks.
vastaavasti em. asia Italia v. neuvosto, tuomion 44 ja 45 kohta; em. asia NMB France ym. v. komissio, tuomion 70 kohta ja
em. asia Campoli v. komissio, tuomion 143 kohta).
Käsiteltävänä olevien säännösten rajoitetun tuomioistuinvalvonnan osalta komissio pohti istunnossa virkamiestuomioistuimen
asianosaisille ja väliintulijoille esittämien kirjallisten kysymysten täsmällisyyttä ja teknisyyttä sekä näyttöpyyntöjen laajuutta
ja korosti, ettei kantaja, jolla on näyttötaakka tältä osin, ollut osoittanut, että yhteisön lainsäätäjä on käsiteltävänä
olevassa asiassa rikkonut ylemmäntasoista oikeutta. Komission mukaan virkamiestuomioistuimen päättämät prosessinjohtotoimet
saattoivat jopa loukata puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta, sillä virkamiestuomioistuin saattoi ratkaista
asian itse välittämättä asianomaisten lausumista.
Tällaista väitettä ei voida hyväksyä käsiteltävänä olevassa asiassa. Tuomioistuimien harjoittama valvonta, vaikka sen laajuus
on rajoitettu, edellyttää, että neuvosto kyseisen toimen laatijana kykenee osoittamaan yhteisöjen tuomioistuimessa, että se
on antanut toimen käyttäen tosiasiallisesti sille annettua harkintavaltaa, mikä edellyttää kaikkien sen tilanteen kannalta
merkityksellisten seikkojen ja olosuhteiden huomioon ottamista, joita toimella aiottiin säännellä (em. asia Espanja v. neuvosto,
tuomion 122 kohta).
Tästä seuraa, että neuvoston täytyy vähintään kyetä tuottamaan ja esittämään selvällä ja yksiselitteisellä tavalla toimen
perustana olevat seikat, jotka oli otettava huomioon kyseessä olevan toimen riidanalaisten osien perustelemiseksi ja joihin
sen harkintavallan käyttö perustui (em. asia Espanja v. neuvosto, tuomion 123 kohta).
Kantaja on toimittanut ilmeistä harkintavallan väärinkäyttöä ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevien perusteiden
tueksi sellaisia riittävän täsmällisiä, objektiivisia ja yhtäpitäviä todisteita, joiden nojalla tuomioistuimen oli perusteltua
ryhtyä suoraan toimenpiteisiin näytön hankkimiseksi (ks. vastaavasti asia C‑274/99 P, Connolly v. komissio, tuomio 6.3.2001,
Kok. 2001, s. I‑1611, 113 kohta), jotta se voisi tarkistaa, oliko neuvosto käyttänyt ilmeisen väärin tai asiattomasti laajaa
harkintavaltaansa.
Kantaja on esittänyt väitteensä tueksi useita todisteita, yhteensä 47 eri kirjelmiin liitettyä todistetta, ja teettänyt EIS
Belgium ‑nimisellä vakuutusmatematiikan alan yrityksellä vertailevan tutkimuksen syyskuussa 2003 ja syyskuussa 2004 laadituissa
Eurostatin kertomuksissa käytetyistä vakuutusmatemaattisista menetelmistä. Täten hän on toimittanut mahdollisimman paljon
hallussaan ollutta tietoa ja jopa asiakirjan, jota hänen ei olisi tullut toimittaa ja jonka virkamiestuomioistuin päätti poistaa
asiakirja-aineistosta 20.6.2006 antamallaan määräyksellä.
Toimielimet sen sijaan ovat toimittaneet omasta aloitteesta vain vähän, jos lainkaan asiakirjoja: parlamentti ei ole toimittanut
yhtään liitettä, ja neuvosto on liittänyt väliintulokirjelmäänsä kaksi todistetta.
Asiakirja-aineistosta kuitenkin puuttui kaksi niistä kolmesta vakuutusmatemaattisesta selvityksestä, joiden perusteella eläkejärjestelmä
laadittiin, eli KPMG-yhtiön selvitys joulukuulta 1998 ja Watson Wyatt Brans & Co -yhtiön selvitys joulukuulta 2002, vaikka
asianosaiset viittasivat niihin useaan otteeseen ja vaikka neuvosto vetosi niihin väliintulokirjelmässään. Asianosaiset myös
puivat 23.6.1981 tehdystä päätöksestä ja kansainvälisestä tilinpäätösstandardista numero 19 neuvostolle seuraavia velvoitteita
ilman, että ne olisivat toimittaneet näitä tekstejä. Virkamiestuomioistuin pyysikin, että kyseiset asiakirjat liitetään asiakirja-aineistoon.
Lisäksi parlamentti sen enempää kuin neuvostokaan ei ole esittänyt kirjelmissään niitä syitä, joiden takia lainsäätäjä oli
valinnut 12 vuoden viiteajanjakson, vaan ne ovat tyytyneet vetoamaan neuvoston laajaan harkintavaltaan, joten virkamiestuomioistuin
katsoi joutuvansa etsimään näitä syitä henkilöstösääntöjen liitteen XII valmistelutöistä ja pyysi siksi toimittamaan ne voidakseen
arvioida tietojen perusteella, olivatko viiteajanjakson valinnan ilmeistä virheellisyyttä tai asiattomuutta koskeneet väitteet
perusteltuja.
Sitä seikkaa, että virkamiestuomioistuin ei katsonut saaneensa riittävästi tietoa ja päätti hyvän oikeudenhoidon varmistamiseksi
esittää parlamentille ja neuvostolle useita kirjallisia kysymyksiä, ei voida pitää puolustautumisoikeuksien vastaisena.
Kun otetaan huomioon komission ja erityisesti Eurostatin rooli henkilöstösääntöjen liitteen XII laadinnassa, virkamiestuomioistuin
päätti edellä mainituista syistä esittää kysymyksiä myös tälle toimielimelle.
–       Viiteajanjaksoksi valittu 12 vuoden kausi
Toisiinsa liittyvistä henkilöstösääntöjen 83 a artiklan 1 kohdasta ja liitteessä XII olevan 4 artiklan 1 kohdasta ilmenee,
että liitteessä esitetyn laskentamenetelmän tavoitteena on yhteisön eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistaminen.
Henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 1 artiklan 1 kohdan ja 5 artiklan mukaan virkamiesten maksuosuus lasketaan vakuutusmatemaattisesti
siten, että se kattaa kolmasosan eläkejärjestelmän mukaisista menoista.
Toisin kuin niin kutsutut jakojärjestelmät, joissa talousarvion muodossa määritelty tasapaino saavutetaan, jos työnantajan
ja työntekijöiden vuoden aikana maksamista osuuksista muodostuvat varat kattavat eläkkeensaajille saman vuoden aikana maksetut
etuudet, yhteisön eläkejärjestelmä on tasapainossa, henkilöstösääntöjen liitteen XII vakuutusmatemaattisessa merkityksessä,
jos palveluksessa olevien virkamiesten kunakin vuonna maksamilla osuuksilla voidaan rahoittaa virkamiesten samana vuonna ansaitsemat
eläkeoikeudet. Toisin kuin talousarvioon perustuvassa lähestymistavassa, vakuutusmatemaattisessa lähestymistavassa suunnitellaan
siis eläkejärjestelmän rahoitus pitkällä aikavälillä. Henkilöstösääntöjen 83 artiklan 2 kohdassa säädetään, että virkamiehet
maksavat yhden kolmanneksen eläkejärjestelmän rahoituksesta ja toimielimet vastaavat jäljelle jäävistä kahdesta kolmanneksesta.
Henkilöstösääntöjen liitteessä XII on käytetty niin kutsuttua ennakoituun etuusoikeusyksikköön perustuvaa menetelmää, jota
suositellaan kansainvälisessä tilinpäätösstandardissa numero 19. Tämän menetelmän mukaan kaikkien palveluksessa olevien henkilöiden
vuoden aikana ansaitsemien eläkeoikeuksien vakuutusmatemaattisten arvojen summa, josta vakuutusmatemaatikot käyttävät nimitystä
”rahoituskustannus”, suhteutetaan heidän peruspalkkojensa vuotuiseen kokonaismäärään. Virkamiesten maksuosuus vastaa kolmasosaa
tästä suhdeluvusta henkilöstösääntöjen 83 artiklan 2 kohdasta seuraavan rahoituksen jakoperusteen mukaisesti. Rahoituskustannuksen
laskenta edellyttää vakuutusmatemaattisia oletuksia eli useiden muuttujien (korkokannan, kuolleisuuden, palkkakehityksen jne.)
tulevan arvon arviointia. Jotta toteutuneet arvot otettaisiin huomioon, vakuutusmatemaattisen tasapainon noudattaminen edellyttää
mainittujen oletusten säännöllistä mukauttamista, joka tehdään liitteessä XII olevan 1 artiklan 2 kohdan mukaan vuosittain.
Kuten kaikki asianosaiset ja väliintulijat ovat korostaneet, eläkejärjestelmän maksuosuus on erityisen herkkä vakuutusmatemaattisissa
laskelmissa käytettävien reaalikorkojen vaihteluille. Jos laskelmassa käytettävä reaalikorko on alhainen, eläkejärjestelmän
maksuosuus kasvaa merkittävästi. Jos vakuutusmatemaattisessa laskelmassa taas käytetään korkeaa reaalikorkoa, maksuosuus pienenee
huomattavasti. Kun otetaan huomioon tämä maksuosuuden herkkyys reaalikorkojen vaihteluille ja jotta maksuosuutta ei jouduttaisi
muuttamaan usein ja voimakkaasti, vakuutusmatemaatikot suosittelevat käytettäväksi pitkällä aikavälillä laskettua keskimääräistä
reaalikorkoa.
Täten henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 10 artiklan 2 kohdassa määritellään, että vakuutusmatemaattisten laskelmien
tekemiseksi huomioon otettava vuosikorko on kuluvaa vuotta edeltävien 12 vuoden aikana todettujen keskimääräisten reaalikorkojen
keskiarvo.
Kantaja riitauttaa tämän viiteajanjakson valinnan. Hän vetoaa perustellusti siihen, että kaikissa vakuutusmatemaattisissa
selvityksissä, jotka neuvostolla oli hallussaan henkilöstösääntöjen liitteen XII menetelmän vahvistamista varten, oli käytetty
pidempää, 20 vuoden viiteajanjaksoa keskimääräisen reaalikoron laskennassa. Tämä tosiaan pitää paikkansa KPMG-yhtiön joulukuussa
1998 laatiman selvityksen, Watson Wyatt Brans & Co -yhtiön joulukuussa 2002 laatiman selvityksen ja jopa Eurostatin syyskuussa
2003 laatiman kertomuksen osalta. Henkilöstösääntöjen liitteessä XII on näin ollen poikettu tässä kohdin vakuutusmatemaatikkojen
tavallisesta käytännöstä.
Virkamiestuomioistuimen määräämät prosessinjohtotoimet toivat lisäksi esiin, ettei neuvostolla ollut henkilöstösääntöjen liitteen
XII hyväksymisen aikaan hallussaan mitään yhteisön eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattista selvitystä, jossa olisi käytetty
12 vuoden viiteajanjaksoa. Sen sijaan kantajan vastauskirjelmään liitetystä, 83 artiklan mukaisen työryhmän 7.6.2004 pitämän
kokouksen pöytäkirjasta ilmenee, että viiteajanjakso lyhennettiin 20 vuodesta 12 vuoteen ”poliittisten neuvottelujen tuloksena”.
Neuvosto oli siis tyytynyt toteamaan väliintulokirjelmässään, että 12 vuoden viiteajanjakson valinta kuului sen laajaan harkintavaltaan,
ja kun virkamiestuomioistuin kysyi siltä kirjallisesti, miksi se oli poikennut sen hallussa olleissa kolmessa selvityksessä
noudatetusta vakuutusmatemaattisesta käytännöstä, se vastasi seuraavasti: 12 vuoden viiteajanjakson valinta oli henkilöstöä
edustavien järjestöjen hyväksymä kompromissi komission ehdottaman 20 vuoden ja tiettyjen jäsenvaltioiden toivoman 5 vuoden
välillä.
Tätä vastausta voidaan täydentää asiakirja-aineistolla ja erityisesti pysyvien edustajien komitean (Coreper) puheenjohtajan
23.9.2003 päivätyllä ”non‑paper”-asiakirjalla, jonka neuvosto toimitti virkamiestuomioistuimen asiakirjapyynnön johdosta.
Vuotuiset korot olivat erityisen alhaiset vuotta 2004 edeltäneinä vuosina, joten keskimääräinen reaalikorko olisi ollut alhainen,
jos se olisi laskettu kyseistä vuotta edeltäneellä lyhyellä ajanjaksolla. Kun kyseisen koron avulla lasketaan virkamiesten
kuluvana vuonna maksamien osuuksien tuleva arvo, virkamiesten maksuosuuksien on oltava sitä korkeammat mitä alhaisempi tämä
korko on, jotta voitaisiin varmistaa järjestelmän vakuutusmatemaattinen tasapaino. Täten 23.9.2003 päivätystä ”non‑paper”-asiakirjasta
ilmenee, että jos muiden seikkojen pysyessä ennallaan keskimääräisen reaalikoron laskennassa olisi käytetty viiden vuoden
viiteajanjaksoa, maksuosuus olisi ollut 1.1.2004 lähtien 12,4 prosenttia, kun 20 vuoden viiteajanjaksolla se olisi ollut 8,9 prosenttia.
Vertailusta käy ilmi, että viiteajanjaksoa lyhennettiin lopulta 12 vuoteen, jotta virkamiesten maksuosuutta saataisiin välittömästi
korotettua enemmän.
Tämä toteamus ei kuitenkaan osoita, että 12 vuoden viiteajanjakso olisi ilmeisen virheellinen tai ilmeisen asiaton parametri
vakuutusmatemaattista laskelmaa varten.
Ensinnäkin se, että vakuutusmatemaatikot käyttävät yleensä 20 vuoden ajanjaksoa, ei ole mikään velvoittava sääntö. Etenkään
kantajan mainitsemassa kansainvälisessä tilinpäätösstandardissa numero 19, joka ei sido yhteisön lainsäätäjä, ei suositella
keskimääräisen reaalikoron tasoitusta millään tietyllä aikavälillä.
Kuten toiseksi tämän tuomion 87 kohdassa on esitetty, korkojen keskiarvo lasketaan tietyllä kuluvaa vuotta edeltävällä ajanjaksolla,
jotta maksuosuus ei muuttuisi joka vuosi vuotuisen koron mukaan. Se, että tässä laskelmassa käytetään 12 vuoden keskiarvoa
20 vuoden keskiarvon sijasta, ei kuitenkaan vaaranna vakuutusmatemaattista tasapainoa.
Neuvosto toki myöntää itsekin väliintulokirjelmässään, että keskimääräisen reaalikoron laskennassa huomioon otettavien vuosien
määrän vähentäminen tekee tästä korosta ja sen mukana eläkemaksusta epävakaamman. Kun viiteajanjakson tarkoituksena on nimenomaan
maksuosuuden vaihtelevuuden rajoittaminen, 20 vuoden viiteajanjakso vaikuttaa tarkoituksenmukaisemmalta kuin 12 vuoden viiteajanjakso,
kuten kantajan asiakirja-aineistoon toimittamassa EIS Belgiumin vakuutusmatemaattisessa selvityksessä korostetaan.
Se, että viiteajanjaksoksi valittiin 12 vuotta, ei silti vaikuta neuvoston määrittelemän vakuutusmatemaattisen menetelmän
pätevyyteen. Menneeseen ajanjaksoon perustuva keskimääräisen reaalikoron tuleva arvo on kyseisen ajanjakson pituudesta riippumatta
joka tapauksessa likimääräinen. Lisäksi, kuten edellä on todettu, viiteajanjakson pituus ei vaikuta vakuutusmatemaattiseen
tasapainoon, kunhan parametria ei muuteta pitkällä aikavälillä. Eurostatin virkamies selitti istunnossa, että vain se, jos
viiteajanjaksoa tulevaisuudessa pidennettäisiin tai lyhennettäisiin korkokehityksen mukaan vakuutusmatemaattisessa laskelmassa
käytettävän keskimääräisen reaalikoron säilyttämiseksi alhaisena ja siten virkamiesten maksuosuuden säilyttämiseksi korkeana,
voisi asettaa laskumenetelmän objektiivisuuden kyseenalaiseksi ja vaikuttaa tavoitteena olevaan vakuutusmatemaattisen tasapainon
varmistamiseen avoimilla ja kiistattomilla perusteilla.
Edellä esitetystä seuraa, että henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 10 artiklan 2 kohdassa ja 4 artiklan 6 kohdassa esitetty
12 vuoden viiteajanjakso ei ole ilmeisen virheellinen eikä ilmeisen asiaton. Näin ollen perusteet, joiden mukaan henkilöstösääntöjen
liitteen XII vakuutusmatemaattisen menetelmän vahvistamisessa on tehty ilmeinen arviointivirhe ja loukattu suhteellisuusperiaatetta,
on hylättävä ilman, että tarvitsee ratkaista, onko nämä perusteet jätettävä tutkimatta.

Neljäs peruste, joka koskee harkintavallan väärinkäyttöä
Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää, että henkilöstösääntöjen liitteen XII laskentamenetelmä, jolla väitetään olevan tarkoitus varmistaa yhteisön
eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattinen tasapaino, on todellisuudessa luotu virkamiesten eläkejärjestelmään maksaman palkan
osuuden korotuksen perustelemiseksi. Kantajan mukaan korotuksella on tarkoitus yhtäältä siirtää virkamiesten taakaksi eläkejärjestelmän
alijäämä, joka on päässyt kertymään, kun jäsenvaltiot ovat pitkään jättäneet maksamatta oman osuutensa järjestelmään, ja toisaalta
saattaa yhteisön järjestelmä lähemmäksi kansallisia järjestelmiä, jotka eivät ole yhtä edullisia.
Henkilöstösääntöjen liite XII on kantajan mukaan ristiriidassa vanhojen henkilöstösääntöjen 83 artiklan 4 kohdan kanssa, jossa
säädettiin, että virkamiesten maksuosuutta voidaan korottaa vain eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistamiseksi,
ja lisäksi siinä on käytetty väärin menettelyä.
Jäsenvaltiot ovat halunneet maksattaa virkamiehillä eläkejärjestelmän alijäämän, vaikka alijäämä ei johdu virkamiehistä. Parlamentin
budjettivaliokunnan yleisesittelijän, Bárbara Dührkop Dührkopin Euroopan unionin vuoden 1999 yleisestä talousarvioesityksestä
laatimasta mietinnöstä (jäljempänä Dührkop Dührkopin mietintö) ilmenee, että alijäämä oli olemassa jo ennen henkilöstösääntöjen
uudistusta ja 31.12.1997 sen määrä oli 14,3 miljardia euroa. Mietinnössä todettiin, että vuoteen 1997 asti jäsenvaltiot olivat
jättäneet kokonaan tai osittain maksamatta työnantajalle kuuluvat eläkejärjestelmän maksuosuudet. Vuoteen 1982 mennessä ei
ollut maksettu yhtään työnantajan osuutta eläkejärjestelmään, ja vuosina 1982–1998 näitä osuuksia oli maksettu vain osittain.
Dührkop Dührkopin mietinnössä todetaan seuraavaa: ”Yhteisön virkamiesten määrä on kasvanut jatkuvasti yhteisön toimivallan
lisääntymisen ja unionin laajentumisen myötä, – – ja siksi järjestelmän ’biologinen tuotto’ on viime aikoihin asti riittänyt
järjestelmän tasapainon säilyttämiseen, eli eläkejärjestelmästä maksetut etuudet eivät ylittäneet työntekijöiden ja työnantajien
suorittamien maksujen kokonaismäärää. Virkamiesten palkoista perittävä osuus, joka kattoi kolmanneksen järjestelmän rahoituksesta,
riitti vuoteen 1982 asti jopa yksin kattamaan kaikki eläkejärjestelmästä maksetut etuudet. Vuonna 1998 maksettujen etuuksien
kokonaismäärä kuitenkin ylitti työntekijöiden eläkemaksujen, työnantajien oletetun tai nimellisen – – osuuden ja kansallisten
eläkejärjestelmien mukaisesti hankittujen eläkeoikeuksien ostojen yhteenlasketun teoreettisen määrän – –.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XII määritelty menetelmä on kantajan mukaan ”poliittisen kaupankäynnin” tulos useiden jäsenvaltioiden
vaadittua, että eläkejärjestelmän ylimääräiset menot tulisi sälyttää virkamiehille. Komission neuvostolle esittämässä alkuperäisessä
ehdotuksessa henkilöstösääntöjen liitteeksi XII kuvailtiin vain joitakin pääperiaatteita, mutta sen jälkeen kun oli huomattu,
että vuonna 2003 vahvistetulla menetelmällä ei saavutettaisi pääasiallista tavoitetta eli maksuosuuden korotusta, kyseiseen
liitteeseen XII päätettiin kirjata uusi yksityiskohtainen menetelmä, johon kuului mielivaltaisia parametreja. Tästä syystä
henkilöstösäännöissä säädettyjä virkamiesten eläkemaksujen korotuksia ei voi johtaa Eurostatin vuonna 2003 kansainvälisen
tilinpäätösstandardin numero 19 mukaisesti laatimista selvityksistä, eikä niillä ole pelkästään tarkoitus varmistaa järjestelmän
vakuutusmatemaattista tasapainoa.
Parlamentti huomauttaa vastineessaan, että kun kantaja väittää henkilöstösääntöjen liitettä XII lainvastaiseksi, hän vetoaa
perustamissopimusten rikkomiseen tai kyseisen liitteen XII säännöksiä ylemmäntasoisen säännön rikkomiseen. Kantaja ei kuitenkaan
ole tarkentanut, mitä ylemmäntasoista sääntöä on rikottu. Vanhojen henkilöstösääntöjen 83 artiklan 4 kohdan säännökset eivät
ole oikeudelliselta merkitykseltään ylemmäntasoisia kuin uudet säännökset, jotka neuvosto on antanut henkilöstösääntöjen liitteen
XII muodossa. Tätä kantajan perustetta ei siis voida ottaa tutkittavaksi, koska sillä ei ole tarkoin määriteltyä oikeudellista
perustaa. Parlamentti korostaa, että jos käsiteltävänä olevan perusteen tulkittaisiin koskevan menettelyn väärinkäyttöä, tällaista
perustetta ei ole esitetty selkeästi kannetta edeltävässä valituksessa ja sekin tulisi jättää tutkimatta.
Asiakysymyksen osalta parlamentti väittää, että virkamiesten eläkemaksun korotus oli tarpeellinen yhteisön eläkejärjestelmän
vakuutusmatemaattisen tasapainon säilyttämiseksi. Tämä neuvoston päättämä korotus hyväksyttiin eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisesta
arvioinnista laadittuun kertomukseen perustuvan komission ehdotuksen pohjalta. Kyseisen kertomuksen mukaan ”eläkejärjestelmän
tasapainon varmistamiseksi virkamiesten peruspalkoista on perittävä 10,43 prosenttia, jotta voidaan rahoittaa kolmasosa yhteisön
eläkejärjestelmästä maksettavista etuuksista”. Eläkemaksun korotus perustui siis henkilöstösääntöjen liitteen XII periaatteiden
ja yleisesti hyväksyttyjen vakuutusmatemaattisten käytäntöjen mukaisesti tehtyyn vakuutusmatemaattiseen selvitykseen.
Parlamentti muistuttaa, että harkintavallan väärinkäyttö on kyseessä ainoastaan silloin, jos objektiivisten, asiaankuuluvien
ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että riidanalainen toimi on tehty yksinomaan tai ainakin olennaisin osin
muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi. Kantaja ei kuitenkaan ole osoittanut, että eläkejärjestelmän budjettialijäämän
poistaminen olisi ollut henkilöstösääntöjen liitteen XII hyväksymisen ainoa tai olennainen päämäärä tai että kyseisen liitteen
hyväksymisen ainoana tai olennaisena päämääränä olisi ollut yhteisön eläkejärjestelmän etujen heikentäminen sen lähentämiseksi
kansallisiin järjestelmiin. Tässä yhteydessä parlamentti väittää, että kantajan esittämät asiakirjat eivät ole riittäviä todisteita,
joilla voitaisiin osoittaa varmasti, että henkilöstösääntöjen liitteellä XII tavoiteltiin jotakin muuta kuin esitettyä päämäärää.
Vaikka oletettaisiin, että asiaan olisi liittynyt kantajan väittämää ”poliittista kaupankäyntiä” – mikä ei pidä paikkaansa
–, henkilöstösääntöjen liitteen XII olennainen päämäärä oli sellaisen menettelyn vahvistaminen, jolla voidaan taata eläkejärjestelmän
vakuutusmatemaattinen tasapaino.
Kantaja ilmoittaa vastauskirjelmässään, että hän katsoo maininneensa menettelyn väärinkäytön implisiittisesti kannetta edeltävässä
valituksessa, vaikka väitteitä ei esitetty puhtaasti oikeudellisin termein. Oikeuskäytännön mukaan kannetta edeltävää valitusta
tukevia väitteitä ei ole välttämätöntä esittää tällaisin termein.
Kantaja viittaa vakuutusmatematiikan alan yhtiöllä EIS Belgiumilla teettämäänsä selvitykseen, jossa on analysoitu vakuutusmatemaattisessa
menetelmässä vuosien 2003 ja 2004 välillä tapahtunutta muutosta sekä näillä kahdella menetelmällä saatujen tulosten eroja.
Parlamentti ei kantajan pyynnöistä huolimatta antanut mitään selitystä menetelmän muuttamiselle. Kantaja kehottaa virkamiestuomioistuinta
pyytämään asiakirjoja, jotka selittäisivät tätä muutosta.
Kantajan mukaan Ernst & Young Actuaires-Conseils ‑yhtiön vuonna 2004 Eurostatin pyynnöstä laatimassa raportissa ei vahvisteta,
että henkilöstösääntöjen liitteessä XII esitetty menetelmä vastaa vakuutusmatemaattisia käytäntöjä, toisin kuin parlamentti
väittää. Raportissa vain tarkistetaan henkilöstösääntöjen liitteessä XII määritelty vakuutusmatemaattinen tasapaino Eurostatin
toimittamien tietojen pohjalta.
Kantaja kiistää lainsäätäjän mahdollisuuden päättää harkintansa mukaan, miten vakuutusmatemaattinen tasapaino lasketaan. Sikäli
kuin lainsäätäjä viittasi vakuutusmatemaattiseen tasapainoon, sen olisi pitänyt noudattaa niitä periaatteita, joita asiantuntijat
käyttävät tasapainon laskennassa.
Neuvosto esittää väliintulokirjelmässään, että henkilöstösääntöjen liitteessä XII säädetyllä laskentamenetelmällä tavoitellaan
yksinomaan vanhojen ja uusien henkilöstösääntöjen yhteistä päämäärää, joka on eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon
varmistaminen.
Neuvosto tukee parlamentin väitteitä. Se katsoo, että kun otetaan huomioon yhteisön virkamiesten eläkejärjestelmän luonne,
kantajan väitteet siitä, että jäsenvaltiot eivät olisi maksaneet asianmukaisesti omia osuuksiaan, ovat virheellisiä. Jäsenvaltioilla
ei ole omia ”maksuosuuksia”, jotka vastaisivat tiettyä prosenttiosuutta kaikista eläkkeistä, kuten eläkerahastojärjestelmässä
voisi olla. Sen sijaan jäsenvaltioilla on velvollisuus rahoittaa yhteisöjen talousarviota siten, että kyseisestä talousarviosta
voidaan maksaa eläkkeet niiden määrästä riippumatta.
Neuvosto katsoi asetuksen N:o 723/2004 hyväksymisen yhteydessä, että henkilöstösääntöihin oli sisällytettävä laskentamenetelmä,
jolla voidaan varmistaa yhteisön eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattinen tasapaino. Huomioon otettavien taloudellisten parametrien
muuttuvuuden takia neuvosto kuitenkin katsoo, että sillä on laaja harkintavalta tämän menettelyn määrittelemisessä. Neuvoston
mukaan kantaja ei ole selittänyt, miten henkilöstösääntöjen liitteessä XII säädetty menetelmä ylittäisi tämän harkintavallan
tai millä liitteen XII säännöksillä pyrittäisiin mahdollistamaan virkamiesten eläkemaksujen käyttäminen muihin tarkoituksiin
kuin vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistamiseen.
Kantaja ei voi vedota Eurostatin syyskuussa 2003 laatimaan kertomukseen ja etenkään sen 8.2.3.1 kohdassa tehtyyn tilastoanalyysiin
tukeakseen väitettä, jonka mukaan vakuutusmatemaattisen tasapainon säilyttämiseksi virkamiehiltä olisi pitänyt periä pienempi
eläkemaksu kuin se, joka lopulta vahvistettiin henkilöstösäännöissä, eli 9,25 prosenttia peruspalkasta. Tietyt henkilöstösääntöjen
toimenpiteet, kuten eläkeoikeuden vuotuisen kertymäprosentin alentaminen (2 prosentista 1,9 prosenttiin), tuottavat maksuosuutta
alentavia vaikutuksia vasta pitkällä aikavälillä. Samaten suuri osa henkilöstösäännöissä säädetyistä muutoksista vaikuttaa
välittömästi vain vähän, koska niitä ei sovelleta lainkaan tai ainakaan kokonaisuudessaan virkamiehiin, jotka on otettu palvelukseen
ennen henkilöstösääntöjen voimaantuloa. Sen sijaan vakuutusmatemaattisissa laskelmissa käytettävän reaalikoron laskentasääntöjen
muuttuminen (12 vuoden keskiarvo 20 vuoden sijasta) vaikuttaa laskettuun maksuosuuteen välittömästi.
Neuvoston väliintulokirjelmästä esittämissään huomautuksissa kantaja väittää, että henkilöstösääntöjen liitteen XII menetelmä
on kokonaisuudessaan suunniteltu siten, että sillä voidaan perustella maksuosuuden korotus. Täten maksuosuudeksi vahvistettiin
9,25 prosenttia, vaikka Eurostatin syyskuussa 2003 laatimassa selvityksessä todettiin selkeästi, että vakuutusmatemaattisen
tasapainon säilyttämiseen riitti 8,91 prosentin maksuosuus, ja selvityksessä vielä ennakoitiin, että uusien henkilöstösääntöjen
voimaantulon myötä osuus voisi laskea jopa noin 8,7 prosenttiin.
Mielivaltaisuutta ei voida perustella yhteisön lainsäätäjän harkintavallalla. Neuvosto ei kantajan mukaan ole mitenkään selittänyt
sitä, miksi lainsäätäjä päätti lyhentää 20 vuodesta 12 vuoteen viiteajanjaksoa, jonka perusteella lasketaan keskimääräinen
reaalikorko, joka määritellään reaalikorkojen keskiarvoksi viiteajanjaksolla.
Parlamentti vetoaa vastauskirjelmässään siihen, että yhteisöjen tuomioistuimien valvonta rajoittuu ilmeisiin tai vakaviin
virheisiin, kun ne valvovat sellaisen yhteisön säädöksen laillisuutta, joka edellyttää monimutkaista arviointia. Kantajan
toimittamassa EIS Belgium ‑yhtiön raportissa ei kuitenkaan todettu mitään vakavaa tai ilmeistä virhettä henkilöstösääntöjen
liitteessä XII. Mitä tulee keskimääräisen reaalikoron laskemiseen liitteessä vahvistetun 12 vuoden viiteajanjakson perusteella,
selvityksen laatija toteaa tältä osin vain, että 20 vuoden viiteajanjakso olisi ollut tarkoituksenmukaisempi. Mikään tilinpäätössääntö
ei estä käyttämästä 12 vuoden viiteajanjaksoa tässä laskelmassa.
Syy, jonka takia Eurostatin vuoden 2003 kertomuksessa käytettyä menetelmää ei lopulta otettu käyttöön, on yksinkertainen:
lainsäätäjä käytti harkintavaltaa, joka sillä on vakuutusmatemaattisen tasapainon laskentamenetelmän valinnassa.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on syytä hylätä väite, jonka mukaan henkilöstösääntöjen liite XII olisi ristiriidassa vanhojen henkilöstösääntöjen
83 artiklan 4 kohdan kanssa. Nämä säännökset kumottiin, kun uudet henkilöstösäännöt tulivat voimaan, joten kantaja ei missään
tapauksessa voi vedota niihin (ks. vastaavasti asia T‑26/97, Antillean Rice Mills v. komissio, tuomio 17.9.1997, Kok. 1997,
s. II‑1347, 14–16 kohta).
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on toistuvasti todennut, toimenpidettä tehtäessä harkintavaltaa on käytetty väärin ainoastaan,
jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että toimenpide on tehty yksinomaan tai
ainakin olennaisilta osin muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi tai perustamissopimuksessa asian käsittelyjärjestykseksi
erityisesti määrätyn menettelyn välttämiseksi (ks. asia 8/57, Groupement des hauts fourneaux et aciéries belges v. korkea
viranomainen, tuomio 21.6.1958, Kok. 1958, s. 223, 256; ks. myös yhteisön lainsäätäjän toimenpiteiden osalta asia C‑342/03,
Espanja v. neuvosto, tuomio 10.3.2005, Kok. 2005, s. I‑1975, 64 kohta ja em. asia Espanja v. neuvosto, tuomio 7.9.2006, 69
kohta).
Henkilöstösääntöjen liitteen XII päämäärä, sellaisena kuin se esitetään tämän tuomion 84 kohdassa ja asetuksen N:o 723/2004
johdanto-osan 28 perustelukappaleessa, on yhteisön eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon varmistaminen järjestelmän
rahoittamiseksi vahvistetun jakoperusteen mukaisesti laskemalla virkamiehille maksuosuus, joka riittää kattamaan kolmanneksen
rahoituskustannuksesta.
Kantaja kuitenkin väittää, että neuvoston vahvistamat toimenpiteet, erityisesti keskimääräisen reaalikoron laskeminen 12 vuoden
perusteella 20 vuoden sijasta, eivät liittyneet päämäärään, jota kyseinen toimielin väitti tavoittelevansa, vaan välittömät
budjettihuolet menivät vakuutusmatemaattisen tasapainon mahdollisimman objektiivisten laskentaperusteiden edelle.
Tässä yhteydessä on todettava, että vaikka neuvosto kielsi tämän jyrkästi istunnossa, asiakirja-aineistosta ilmenee, että
12 vuoden viiteajanjakson valintaan vaikuttivat budjettinäkökohdat, kuten tämän tuomion 92 kohdassa on jo esitetty.
Ensinnäkin tämä valinta poikkeaa vakuutusmatemaattisen laskennan yleisestä käytännöstä, joka on se, että muuttujan tasoittamiseksi
korkojen keskiarvo lasketaan pitkällä, 20 vuoden aikavälillä. Toiseksi Eurostatin syyskuussa 2003 tekemästä selvityksestä
ilmenee, että kun otettiin huomioon henkilöstösääntöihin suunnitellut muutokset, eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen tasapainon
varmistamiseen olisi riittänyt, että maksuosuutta olisi korotettu 1.1.2004 lähtien 8,9 prosenttiin tai jopa vain 8,7 prosenttiin,
jos keskimääräinen reaalikorko olisi laskettu kuluvaa vuotta edeltäneiltä 20 vuodelta. Kolmanneksi vakuutusmatematiikan alan
yhtiön EIS Belgiumin tekemässä selvityksessä tuotiin esiin, että viiteajanjakson valinta selitti pääosin, miten Eurostat pystyi
syyskuun 2004 kertomuksessaan laskemaan maksuosuudeksi 10,43 prosenttia. Lopuksi eläkeuudistuksen valmistelutöistä, erityisesti
kannekirjelmän liitteenä olleesta 7.3.2003 päivätystä neuvoston muistiosta paljastuu, että useat jäsenvaltiot halusivat korottaa
virkamiesten maksuosuutta eläkejärjestelmän talousarviokustannusten vähentämiseksi.
Budjettinäkökohdat eivät kuitenkaan vaikuttaneet olennaisesti henkilöstösääntöjen liitteen XII menetelmään. Se, että henkilöstösääntöihin
kirjataan vakuutusmatemaattinen menetelmä, estää itsessään virkamiesten palkoista perittävän osuuden muuttamisen budjettitilanteen
mukaan, koska kuluvan vuoden osuus lasketaan vastedes kyseisellä vakuutusmatemaattisella menetelmällä objektiivisesti määriteltyjen
eläkejärjestelmän tulevien rahoitustarpeiden mukaan.
Kuten tämän tuomion 95–97 kohdassa on esitetty, sillä, kuinka pitkällä aikavälillä keskimääräinen reaalikorko lasketaan, ei
ole itsessään mitään vaikutusta vakuutusmatemaattiseen tasapainoon, koska tämän ajanjakson ainoana tehtävänä on varmistaa
koron ja siten maksuosuuden tasoittuminen ajan mittaan. Se, että ajanjaksoksi valittiin 12 vuotta, ei saata tasoitustehtävää
kyseenalaiseksi, kuten olisi voinut käydä, jos olisi valittu erittäin lyhyt ajanjakso, kuten viisi vuotta, jota jotkin jäsenvaltioiden
valtuuskunnat ehdottivat neuvostossa maksuosuuden korottamiseksi vuonna 2004. Neuvosto piti siis tärkeämpänä sitä, että maksuosuuden
vakaus varmistetaan riittävän pitkällä viiteajanjaksolla, kuin sitä, että maksuosuutta saadaan välittömästi korotettua voimakkaasti.
Näin ollen ei voida väittää, että 12 vuoden viiteajanjakso olisi valittu yksinomaan tai edes pääasiallisesti budjettisyistä.
Henkilöstösäännöistä ei myöskään ilmene, että kun neuvosto käyttää lainsäätäjän laajaa harkintavaltaa eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattisen
tasapainon varmistamiseksi, se ei saisi ottaa huomioon mitään budjettinäkökohtia. Sen on jopa tarpeellista ottaa ne huomioon
sikäli, että kun yhteisöllä ei ole eläkerahastoa, eläke-etuudet maksetaan yhteisön talousarviosta henkilöstösääntöjen 83 artiklan
1 kohdan mukaisesti, ja vastaavasti virkamiesten eläkemaksut otetaan talousarvioon tuloina. Henkilöstösääntöjen liitteessä
XII olevan 14 artiklan 2 kohdassa säädetäänkin, että viisivuotisen vakuutusmatemaattisen arvioinnin yhteydessä neuvosto voi
tarkastella uudelleen kyseistä liitettä XII sekä vakuutusmatemaattisen tasapainon että ”budjettivaikutusten” kannalta.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että peruste, jonka mukaan neuvosto olisi hyväksynyt henkilöstösääntöjen liitteen XII pääasiallisesti
budjettisyistä ja siten käyttänyt kyseisen liitteen hyväksymisen yhteydessä väärin harkintavaltaa, on hylättävä ilman, että
tarvitsee ratkaista, voidaanko tämä peruste ottaa tutkittavaksi.

Viides peruste, joka koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää kannekirjelmässään, että henkilöstösääntöjen liitteen XII menetelmän määrittelyn yhteydessä on loukattu luottamuksensuojan
periaatetta.
Parlamentti oli useaan otteeseen vakuuttanut virkamiehilleen ja muulle henkilöstölleen, että näiden eläkemaksut nousisivat
vain sen verran kuin vakuutusmatemaattisen tasapainon säilyttäminen vaatisi, mutta eläkemaksut nousivat huomattavasti enemmän,
perusteettomasti ja vakuutusmatemaattisen tasapainon periaatteen vastaisesti. Parlamentti ei siis kunnioittanut virkamiehilleen
ja muulle henkilöstölleen antamiaan vakuutteluja ja loukkasi siten näiden perusteltua luottamusta.
Kantaja katsoo lisäksi, että eläkemaksun perusteettomalla korotuksella työnantaja siirsi yhteisön eläkejärjestelmän velan
virkamiesten vastuulle, vaikka se olisi kuulunut sille itselleen. Palkoista perityt osuudet riittivät monen vuoden ajan kattamaan
eläkejärjestelmän menot, eikä työnantaja maksanut omaa osuuttaan järjestelmän rahoituksesta. Kantaja tuo esiin, että komission
puheenjohtaja myönsi vuonna 2001 päivätyssä kirjeessä, että oli olemassa merkittävät eläkeoikeudet, jotka vastasivat aiemmin
maksamatta jääneitä eläkemaksuja, ja hän vakuutti, ettei ”eläkemaksuja korotettaisi näiden oikeuksien rahoittamiseksi”.
Parlamentti muistuttaa vastineessaan, että luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen voi vedota vain, jos valtuudet omaava
ja luotettava taho on antanut täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka ovat saaneet aikaan perustellun odotuksen
sen henkilön mielessä, jolle ne on osoitettu. Näin ei kuitenkaan ole käsiteltävänä olevassa asiassa, koska parlamentti, jolla
ei ole toimivaltaa henkilöstösääntöjen antamisen alalla ja jota vain kuultiin asetuksen N:o 723/2004 hyväksymismenettelyssä,
ei olisi mitenkään voinut antaa ehdottomia vakuutteluja eläkejärjestelmän uudistuksen yhteydessä. Näin ollen kantajan parlamentilta
mahdollisesti saamat vakuuttelut eivät ole voineet saada hänen mielessään aikaan perusteltua odotusta siitä, ettei yhteisön
eläkejärjestelmään maksettava palkan osuus nousisi.
Parlamentti myös väittää, etteivät virkamiehet voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen uuden säännöksen laillisuuden
kyseenalaistamiseksi etenkään silloin, kun säännöstä on jatkuvasti mukautettava taloudellisen tilanteen vaihteluihin.
Kantaja vakuuttaa vastauskirjelmässään, ettei se, että parlamenttia vain kuultiin henkilöstösäännöistä ja ettei se hyväksynyt
niitä vaan neuvosto hyväksyi ne, ole merkityksellistä. Parlamentin lausunto on menettelyn olennainen ja välttämätön osa, jota
ilman uusia henkilöstösääntöjä ei olisi voitu hyväksyä. Kun parlamentti antoi puoltavan lausunnon liitteen XII menetelmästä,
se ei kunnioittanut omia vakuuttelujaan, jotka se oli antanut virkamiehilleen ja muulle henkilöstölleen.
Lisäksi kantaja korostaa, ettei hänen perusteltu luottamuksensa johtunut ainoastaan vakuutteluista, jotka hän oli saanut parlamentin
hallinnolta, vaan myös henkilöstösääntöjen tekstistä.
Neuvosto vastaa väliintulokirjelmässään kantajan huomautuksiin, joiden mukaan eläkejärjestelmään maksettavaa palkan osuutta
ei voida korottaa saavutettujen eläkeoikeuksien rahoittamiseksi. Uusien henkilöstösääntöjen hyväksyminen ja jäsenvaltioiden
yhteisvastuullinen vakuutus eläkkeiden maksamisesta vahvistivat tosiasiallisesti vakuutusmatemaattisen tasapainon 30.4.2004.
Yhteisön eläkejärjestelmän luonteen takia virkamiehet ja toimielin olivat kattaneet kyseiseen päivämäärään saakka kertyneet
virkamiesten ja muun henkilöstön eläkeoikeudet. Uusissa henkilöstösäännöissä ei säädetty oletetusta maksuosuuksien epätasapainosta
johtuvien positiivisten tai negatiivisten erojen korjaamisesta. Henkilöstösääntöjen liitteessä XII määritellyllä vakuutusmatemaattisella
arviointimenetelmällä oli ainoastaan tarkoitus varmistaa, että 1.5.2004 lähtien perittävät maksuosuudet riittäisivät kattamaan
ne eläkeoikeudet, jotka virkamiehille kertyisivät kyseisen päivämäärän jälkeen.
Neuvoston väliintulokirjelmästä esittämissään huomautuksissa kantaja toteaa, että kaikki asianosaiset ovat samaa mieltä sitä,
että virkamiesten ja muun henkilöstön on rahoitettava vain kolmannes maksuista, joilla varmistetaan, että heille maksetaan
tulevaisuudessa ne oikeudet, joita heille parhaillaan kertyy, ja että jäsenvaltioiden on rahoitettava aiemmin muodostunut
alijäämä kokonaisuudessaan yhteisön talousarvion kautta. Erimielisyyttä on vain tämän periaatteen täytäntöönpanosta. Toisin
kuin neuvosto väittää, henkilöstösääntöjen liitteen XII menetelmällä on korotettu keinotekoisesti virkamiesten ja muun henkilöstön
eläkemaksua.
Parlamentti esittää vastauskirjelmässään, että vakuutusmatemaattisen tasapainon säilyttäminen on monimutkainen tehtävä, joka
edellyttää jatkuvaa mukautusta taloudellisen tilanteen vaihteluihin. Lisäksi maksuosuuden vaihtelevuus tulee selkeästi esiin
henkilöstösäännöistä, erityisesti vanhojen henkilöstösääntöjen 83 artiklan 4 kohdasta. Kantaja ei näin ollen voi vedota luottamuksensuojan
periaatteeseen vakuutusmatemaattisen tasapainon laskentamenetelmään liittyvien uusien säännösten laillisuuden kyseenalaistamiseksi.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Luottamuksensuojan periaate on vahvistettu oikeuskäytännössä ”ylemmäntasoiseksi oikeussäännöksi” (asia 74/74, CNTA v. komissio,
tuomio 14.5.1975, Kok. 1975, s. 533, Kok. Ep. II, s. 469, 44 kohta), ”yhteisön oikeuden perusperiaatteeksi” (asia C‑104/97 P,
Atlanta v. Euroopan yhteisö, tuomio 14.10.1999, Kok. 1999, s. I‑6983, 52 kohta ja asia C‑17/03, VEMW ym., tuomio 7.6.2005,
Kok. 2005, s. I‑4983, 73 kohta) ja yleiseksi periaatteeksi (asia C‑403/99, Italia v. komissio, tuomio 4.10.2001, Kok. 2001,
s. I‑6883, 35 kohta).
Luottamuksensuojan periaate perustuu välittömästi oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka edellyttää, että yhteisön lainsäädäntö
on varmaa ja sen soveltaminen on niiden ennakoitavissa, jotka ovat sen kohteena, ja jolla pyritään varmistamaan oikeussäännön
muuttuessa yhden tai useamman luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön laillisesti saavuttamien asemien suojelu (ks. vastaavasti
asia C‑63/93, Duff ym., tuomio 15.2.1996, Kok. 1996, s. I‑569, 20 kohta; asia C‑107/97, Rombi & Arkopharma, tuomio 18.5.2000,
Kok. 2000, s. I‑3367, 66 kohta ja asia T‑182/96, Partex v. komissio, tuomio 16.9.1999, Kok. 1999, s. II‑2673, 191 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeus vaatia luottamuksensuojaa koskee kaikkia oikeussubjekteja, jotka ovat sellaisessa
tilanteessa, josta ilmenee, että heille on yhteisön toimielimen antamien täsmällisten vakuuttelujen vuoksi syntynyt perusteltuja
odotuksia (asia T‑211/95, Petit-Laurent v. komissio, tuomio 5.2.1997, Kok. H. 1997, s. I‑A‑21 ja II‑57, 72 kohta ja asia T‑205/01,
Ronsse v. komissio, tuomio 5.11.2002, Kok. H. 2002, s. I‑A‑211 ja II‑1065, 54 kohta).
Perusteen ensimmäisessä osassa kantaja väittää, että parlamentti loukkasi luottamuksensuojan periaatetta antamalla virkamiehilleen
eläkejärjestelmän uudistuksen sisällöstä vakuutteluja, joita se ei myöhemmin kunnioittanut.
On syytä tuoda esiin, että vain sellaisen viranomaisen täsmälliset vakuuttelut, jolla on toimivalta toteuttaa lupauksensa,
voi saada aikaan perustellun odotuksen asianomaisen virkamiehen mielessä (asia T‑237/00, Reynolds v. parlamentti, tuomio 8.12.2005,
Kok. H. 2005, s. I‑A‑385 ja II‑1731, 146 kohta).
Parlamentilla on kuitenkin vain neuvoa-antava rooli henkilöstösääntöjen hyväksymis- tai tarkistusmenettelyssä. EY 283 artiklassa
määrätään seuraavaa: ”Neuvosto vahvistaa määräenemmistöllä komission ehdotuksesta ja kuultuaan niitä muita toimielimiä, joita
asia koskee, – – henkilöstösäännöt ja [Euroopan yhteisöjen] muuta henkilöstöä koskevat palvelussuhteen ehdot”. Toimielinten
välistä toimivallan jakoa koskevia perustamissopimusten määräyksiä kiistämättä ei siis voida väittää, että parlamentti olisi
voinut antaa virkamiehilleen yhteisön eläkejärjestelmän uudistuksesta vakuutteluja, jotka olisivat sen jälkeen sitoneet neuvostoa.
Parlamentin lausunnot käsittelyvaiheessa olleesta yhteisön eläkejärjestelmän uudistuksesta eivät näin ollen ole voineet saada
aikaan perusteltuja odotuksia kantajan mielessä.
Perusteen toisessa osassa kantaja väittää, että hänen luottamuksensa virkamiehiltä perittävän eläkemaksun huomattavasti vähäisempään
korotukseen perustui henkilöstösääntöjen säännöksiin, joilla rajoitetaan kyseisistä maksuista koostuva osuus kolmannekseen
yhteisön eläkejärjestelmän rahoitustarpeesta, ja siihen, että virkamiesten eläkemaksut olivat aiemmin ylittäneet kyseisen
osuuden. Toisin kuin neuvosto esitti istunnossa, kantajan luottamus ei siis perustunut pelkkään käytäntöön.
Jo vanhojen henkilöstösääntöjen 83 artiklan 2 kohdan säännöksissä, jotka on säilytetty uusissa henkilöstösäännöissä, säädettiin,
että virkamiehet maksavat kolmanneksen eläkejärjestelmän rahoituksesta. Yhteisön piti siis työnantajana jo ennen uusien henkilöstösääntöjen
voimaantuloa rahoittaa kaksi kolmannesta yhteisön eläkejärjestelmästä siten, että jäljelle jäävä kolmannes rahoitettiin virkamiesten
ja muun henkilöstön eläkemaksuilla.
Kantaja kuitenkin katsoo, että henkilöstösääntöjen liitteen XII menetelmällä on vaikutettu menneeseen rahoituksen jakoperusteeseen.
Ensinnäkin parlamentti kiistää, että kantaja voisi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen henkilöstösääntöjen liitteen XII
säännöksiä vastaan.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan virkamiehet eivät voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen uuden säännöksen laillisuuden
kyseenalaistamiseksi etenkään silloin, kun säännöstä on jatkuvasti mukautettava taloudellisen tilanteen vaihteluihin (yhdistetyt
asiat  T‑98/92 ja T‑99/92, Di Marzio ja Lebedef v. komissio, tuomio 22.6.1994, Kok. H. 1994, s. I‑A‑167 ja II‑541, 68 kohta
ja asia T‑177/95, Barraux ym. v. komissio, tuomio 11.12.1996, Kok. H. 1996, s. I‑A‑541 ja II‑1451, 47 kohta). Tilanne on näin
erityisesti yhteisön sosiaaliturvajärjestelmän suunnittelun osalta, jonka alalla lainsäätäjällä on lisäksi laaja harkintavalta
uudistusten tarpeellisuuden osalta (ks. vastaavasti em. asia Campoli v. komissio, tuomion 71 ja 72 kohta).
Mutta vaikka lainsäätäjä voi milloin vain tehdä henkilöstösääntöihin muutoksia, joita se pitää yleisen edun mukaisina, ja
säätää henkilöstösääntöjä, jotka ovat virkamiehille epäedullisempia, kunhan niitä varten on riittävän pitkä siirtymäaika,
sääntelyn on kohdistuttava tulevaisuuteen (ks. em. asia Campoli v. komissio, tuomion 85 kohta), eli uusia säännöksiä on sovellettava
vain uusiin tilanteisiin, ja aiempien säännösten voimassaoloaikana syntyneiden tilanteiden tuleviin vaikutuksiin (ks. toisin
asia 84/78, Tomadini, tuomio 16.5.1979, Kok. 1979, s. 1801, 21 kohta ja asia 112/80, Dürbeck, tuomio 5.5.1981, Kok. 1981,
s. 1095, 48 kohta sekä virkamiesten osalta yhdistetyt asiat T‑6/92 ja T‑52/92, Reinarz v. komissio, tuomio 26.10.1993, Kok.
1993, s. II‑1047, 85 kohta).
On todettava, ettei tällainen rajoitus, joka koskee sitä, voidaanko luottamuksensuojan periaatteeseen vedota uutta säännöstä
vastaan, koske kantajaa käsiteltävänä olevassa asiassa.
Kantaja ei nimittäin väitä, että vanhojen henkilöstösääntöjen 83 artiklan 2 kohdan jakoperusteen soveltamista tulevaisuudessa
olisi rajoitettu luottamuksensuojan periaatteen vastaisesti. Kuten tämän tuomion 146 kohdassa on esitetty, kyseiset säännökset
on toistettu sellaisenaan uusien henkilöstösääntöjen 83 artiklan 2 kohdassa. Kantaja vastustaa henkilöstösääntöjen liitettä
XII siksi, että se rajoittaa rahoituksen jakoperusteen soveltamista kyseisen liitteen voimaantuloa edeltäneen ajan osalta
eli se vaikuttaa yksinomaan taannehtivasti.
Tästä syystä, toisin kuin parlamentti väittää, mainittua oikeuskäytäntöä, joka liittyy uusiin säännöksiin, ei sovelleta käsiteltävänä
olevassa asiassa, eikä sen perusteella voida kieltää kantajan oikeutta vedota luottamuksensuojan periaatteeseen. Yhteisöjen
tuomioistuin päinvastoin totesi asiassa C‑368/89, Crispoltoni, 11.7.1991 antamassaan tuomiossa (Kok. 1991, s. I‑3695, 21 kohta),
että kahdella yhteisön asetuksella loukattiin taloudellisten toimijoiden perusteltua luottamusta, koska ne vaikuttivat taannehtivasti.
Toiseksi on syytä tarkastella, onko henkilöstösääntöjen liite XII todella vaikuttanut yhteisön eläkejärjestelmän rahoitussäännön
soveltamiseen 1.5.2004 edeltäneen ajan osalta, kuten kantaja väittää.
Dührkop Dührkopin mietinnöstä ilmenee, että toimielimet eivät osallistuneet lainkaan yhteisön eläkejärjestelmän rahoitukseen
vuoteen 1982 asti ja että ne ovat maksaneet yhteisölle työnantajana kuuluvaa osuutta kokonaisuudessaan vasta vuodesta 1998
lähtien.
Kuten neuvosto esittää väliintulokirjelmässään, henkilöstösääntöjen liitteessä XII määritellyn vakuutusmatemaattisen menetelmän
ainoana tarkoituksena on varmistaa, että 1.5.2004 lähtien sovellettava eläkemaksu riittää kattamaan eläkeoikeudet, jotka karttuvat
virkamiehille kyseisen päivämäärän jälkeen. Se, että henkilöstösääntöjen liitteessä XII ei oteta huomioon aiempaa tilannetta,
vaikuttaa kahdella tavalla, jotka on syytä selventää kantajan väitteiden tarkastelun yhteydessä.
Ensinnäkin vakuutusmatemaattisessa tasapainossa ei henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 4 artiklan 4 kohdan b alakohdan
mukaan oteta huomioon ennen laskentapäivää ansaittuja eläkeoikeuksia. Tällä säännöksellä varmistetaan, ettei yhteisön eläkejärjestelmään
ennen 1.5.2004 mahdollisesti muodostunutta alijäämää maksateta virkamiehillä eikä maksuosuutta näin ollen koroteta virkamiesten
jo ansaitsemien eläkeoikeuksien rahoittamiseksi, toisin kuin kantaja väittää.
Toiseksi henkilöstösäännöissä ei säädetä maksuosuuksien aiemmasta epätasapainosta mahdollisesti johtuvien positiivisten tai
negatiivisten erojen korjaamisesta. Toisin sanoen henkilöstösääntöjen liitteessä XII vahvistetussa vakuutusmatemaattisen tasapainon
määritelmässä ei oteta huomioon 30.4.2004 asti maksettuja osuuksia, ja siinä oletetaan, että kyseiseen päivämäärään mennessä
ansaitut eläkeoikeudet on katettu rahoituksen jakoperusteen mukaisesti.
Kantaja kuitenkin väittää Dührkop Dührkopin mietinnön nojalla, että yhteisö työnantajana on rahoittanut kaksi kolmasosaa eläkejärjestelmästä
vasta vuodesta 1998 lähtien ja että virkamiehet ovat aiemmin maksaneet yli kolmanneksen kyseisen järjestelmän rahoituksesta.
Dührkop Dührkopin mietintö ei kuitenkaan perustu eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattiseen selvitykseen, vaan siinä ainoastaan
todetaan, että virkamiesten vuotuinen maksuosuus on pitkään ylittänyt kolmanneksen yhteisön eläkejärjestelmän vuotuisista
talousarviokustannuksista. Vanhojen henkilöstösääntöjen 83 artiklan 2 kohta, jossa säädettiin samalla tavalla kuin uusissa
henkilöstösäännöissä, että virkamiehet maksavat kolmanneksen järjestelmän rahoituksesta, oli kuitenkin ymmärrettävä vakuutusmatemaattisesta
näkökulmasta eikä talousarvionäkökulmasta, kuten vanhojen henkilöstösääntöjen 83 artiklan 4 kohdasta käy selvästi ilmi. Nämä
säännökset tarkoittivat, että kolmasosa kaikkien työntekijöiden vuoden aikana ansaitsemien eläkeoikeuksien vakuutusmatemaattisten
arvojen kokonaismäärästä, eli kolmannes rahoituskustannuksesta, kuului virkamiesten rahoitettavaksi.
Se, että aikana, jolloin yhteisön eläkejärjestelmään kuului vain vähän eläkkeensaajia, virkamiesten eläkemaksujen määrä ylitti
vuosikymmenten ajan selkeästi kolmanneksen järjestelmän talousarviokustannuksista, ei tarkoita, että virkamiesten maksuosuus
olisi ylittänyt myös kolmanneksen rahoituskustannuksesta.
Ensinnäkin tällaisen päätelmän voisi tehdä vain vakuutusmatemaattisen selvityksen perusteella. Komissio kuitenkin esitti istunnossa
kenenkään sitä kiistämättä, ettei yhteisön eläkejärjestelmästä ollut tehty yhtään vakuutusmatemaattista selvitystä ennen vuotta
1998. Toiseksi ei ole varmaa, että maksuosuudella, joka oli ensin 6,75 prosenttia ja sen jälkeen 8,25 prosenttia, virkamiehet
olisivat aiemmin rahoittaneet yli kolmanneksen rahoituskustannuksesta. Vaikka lopuksi oletettaisiin, että jakoperusteen noudattaminen
voitaisiin tarkistaa talousarviotiedoista ja että Dührkop Dührkopin mietinnössä tehty päätelmä, jonka mukaan työnantaja olisi
maksanut osuuttaan vain osittain vuoteen 1998 asti, voitaisiin siten vahvistaa, olisi vielä tarkistettava, onko virkamiesten
kyseiseen vuoteen asti maksama liikamäärä kompensoitu yhteisöjen vuosina 1998–2004 maksamalla liikamäärällä.
Näin ollen ei ole osoitettu, että uusi säädös olisi vaikuttanut taannehtivasti yhteisön eläkejärjestelmän rahoituksen jakoperusteeseen.
Neuvoston ei siis voida katsoa loukanneen virkamiesten perusteltua luottamusta kyseisen säännön noudattamiseen, kun se oletti
implisiittisesti, että sääntöä oli noudatettu ennen henkilöstösääntöjen liitteen XII voimaantuloa.
Edellä esitetystä seuraa, että luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskeva peruste on hylättävä kaikilta osiltaan.
Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetty, kanne on syytä hylätä perusteettomana.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuin totesi asiassa F‑16/05, Falcione vastaan komissio, 26.4.2006 antamassaan tuomiossa (77–86 kohta, ei
vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), että siihen saakka, kunnes virkamiestuomioistuimen työjärjestys ja erityisesti sen
oikeudenkäyntikuluja koskevat määräykset tulevat voimaan, on hyvän oikeudenhoidon edistämiseksi ja sen varmistamiseksi, että
oikeussubjektit voivat riittävän hyvin ennakoida oikeudenkäyntikulujen osalta noudatettavat säännöt, syytä soveltaa yksinomaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestystä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Saman työjärjestyksen 88 artiklassa kuitenkin määrätään,
että yhteisöjen ja niiden henkilöstön välisissä riita-asioissa toimielinten on vastattava omista kustannuksistaan.
Lisäksi työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi määrätä
oikeudenkäyntikulut jaettaviksi, jos siihen on erityistä syytä.
Käsiteltävänä olevassa asiassa parlamentti on vastannut valitukseen vain pieneltä osin, se ei ole antanut kirjallisissa vastauksissaan
mitään selitystä 12 vuoden viiteajanjakson valinnalle, jonka kantaja on kuitenkin kiistänyt vakavasti ja täsmällisesti, eikä
se ole liittänyt tarkoin perusteltuun väitteeseen antamaansa vastaukseen mitään asiakirjoja. Asiakirja-aineiston täydentämiseksi
ja riidanalaisten säännösten tarkoituksen selvittämiseksi virkamiestuomioistuin joutui näin ollen määräämään useita prosessinjohtotoimia.
Näissä olosuhteissa parlamentti on syytä määrätä vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan puolet kantajan
oikeudenkäyntikuluista. Kantaja vastaa puolesta omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Mainitun työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan neuvosto ja komissio, jotka ovat asiassa väliintulijoina,
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (täysistunto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan puolet Wilsin oikeudenkäyntikuluista.
3)
Wils vastaa puolesta omista oikeudenkäyntikuluistaan.
4)
Euroopan unionin neuvosto ja Euroopan yhteisöjen komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Boruta

Kanninen
Tagaras

Gervasoni
Julistettiin Luxemburgissa 11 päivänä heinäkuuta 2007.
W. Hakenberg

P. Mahoney
kirjaaja

presidentti
Tämä päätös ja siinä mainitut yhteisöjen tuomioistuimien päätökset, joita ei ole vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa,
ovat saatavilla Internetissä osoitteessa: www.curia.europa.eu
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.