CELEX: 62006CJ0468
EÜ artikkel 82
Valitseva seisundi kuritarvitamine
Farmaatsiatooted
Paralleelekspordiga tegelevate hulgimüüjate varustamisest keeldumine
Tavalised tellimused

Eelotsusetaotlused käsitlevad EÜ artikli 82 tõlgendamist.
Need taotlused esitati farmaatsiatoodete hulgimüüjate Sot. Lélos kai Sia EE, Farmakemporiki AE Emporias kai Dianomis Farmakeftikon Proïonton, Konstantinos Xydias kai Sia OE, Ionas Stroumsas EPE, Pharmakapothiki Pharma-Group Messinias AE, K. P. Marinopoulos AE Emporias kai Dianomis Pharmakeftikon Proïonton ja Kokkoris D. Tsánas K. EPE jt (edaspidi „põhikohtuasjade apellandid”) ning äriühingu GlaxoSmithKline AEVE Farmakeftikon Proïonton, varem Glaxowellcome AEVE (edaspidi „GSK AEVE”) vahelise kohtuvaidluse raames, mis seondub viimase keeldumisega täita hulgimüüjate tellimusi teatud ravimite osas.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiiv 89/105/EMÜ, mis käsitleb inimtervishoius kasutatavate ravimite hinnakujundust reguleerivate meetmete läbipaistvust ja nende hõlmamist siseriiklike tervisekindlustussüsteemidega (
EÜT 1989, L 40, lk 8
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 345), kehtestab teatud nõuded, mida liikmesriigid peavad järgima selliste siseriiklike meetmete kohaldamisel, mille eesmärk on kontrollida inimtervishoius kasutatavate ravimite hindu või piirata siseriiklike tervisekindlustussüsteemidega kaetud ravimite valikut.
Nimetatud direktiivi põhjendused 2, 3 ja 4 on sõnastatud järgmiselt:
„liikmesriigid on ravimite turustamise suhtes võtnud vastu majanduslikud meetmed, et kontrollida sellistele toodetele tehtavaid tervishoiukulutusi; ebapiisavast konkurentsist ravimiturul või sellise konkurentsi puudumisest ja riiklike tervisekindlustussüsteemide poolt kaetava tootevaliku piiratusest tulenevalt kuulub selliste meetmete hulka ravimihindade otsene ja kaudne kontrollimine;
selliste meetmete esmane eesmärk on rahvatervise edendamine, tagades selleks piisava hulga ravimite kättesaadavuse mõistliku hinnaga; selliste meetmete eesmärk peaks siiski olema ka ravimitootmise tõhususe suurendamine ja uute ravimitega seotud uurimis- ja arendustegevuse toetamine, sest lõppkokkuvõttes sõltub sellest rahvatervise kõrge taseme säilitamine ühenduses;
selliste meetmete erinevused võivad takistada või moonutada ravimite valdkonnas toimuvat ühendusesisest kaubandust ja seega otseselt mõjutada ühisturu toimimist ravimite osas.”
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiiv 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (
EÜT L 311, lk 67
; ELT eriväljaanne 13/27, lk 69; edaspidi „direktiiv 2001/83”), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/27/EÜ (
ELT L 136, lk 34
; ELT eriväljaanne 13/34, lk 262), näeb artiklis 81 ette:
„Liikmesriigid ei kehtesta seoses ravimite tarnimisega apteekritele või isikutele, kes on volitatud müüma ravimeid üldsusele või kellel on sellekohane õigus, samuti teises liikmesriigis antud hulgimüügiloa omanikule mingeid rangemaid kohustusi, eelkõige avaliku teenindamise kohustusi, kui need, mille nad on kehtestanud nende endi poolt samases tegevusvaldkonnas tegutsema volitatud isikutele.
Ravimi müügiloa omanik ja liikmesriigis tegelikult turustatava nimetatud ravimi turustajad tagavad oma kohustuste piires selle ravimi kohase ja jätkuva tarnimise apteekidele ja isikutele, kellel on luba ravimeid müüa, nii, et kõnealuse liikmesriigi patsientide vajadused oleks rahuldatud.
Lisaks peaksid käesoleva artikli kohaldamise korraldused olema rahvatervise kaitse seisukohalt põhjendatud ja proportsionaalsed kaitse eesmärgiga vastavalt asutamislepingu sätetele, eriti nendele, mis puudutavad kaupade vaba liikumist ja konkurentsi.”
Siseriiklik õigus
Kreeka seaduse nr 703/1977 monopolide ja oligopolide kontrolli ning vaba konkurentsi kaitse kohta (FEK A’ 278) artikkel 2 vastab sisuliselt EÜ artikli 82 sätetele.
Vastavalt Kreeka seaduse nr 1316/1983 artiklile 29 peavad ravimi turustamisloa omanikud turgu regulaarselt varustama ravimitega, mida nad toodavad või impordivad.
Lisaks seavad Kreeka õigusnormid ravimite hulgimüügi sõltuvusse spetsiifilise loa olemasolust ning kohustavad hulgimüüjaid katma teatud ravimitega kindla geograafilise piirkonna vajadused.
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
GSK AEVE on ravimite uurimise ja arendamisega tegeleva äriühingu GlaxoSmithKline plc – mille asukoht on Ühendkuningriigis (edaspidi „GSK plc”) – tütarettevõtja. GSK AEVE impordib, ladustab ja turustab Kreekas GSK grupi (edaspidi „GSK”) tarnitud ravimeid. GSK AEVE-l on seega Kreeka Vabariigi territooriumil turustusluba eeskätt toodete Imigran, Lamictal ja Serevent osas, mis on vastavalt migreeni, epilepsia ja astma ravimid (edaspidi „asjaomased ravimid”) ning mida müüakse Kreekas üksnes retsepti alusel.
Põhikohtuasjade apellandid on juba mitu aastat ostnud GSK AEVE-lt viidatud ravimeid nende erinevates vormides, et turustada neid seejärel nii Kreeka kui ka teiste riikide turgudel.
2000. aasta oktoobri lõpus muutis GSK AEVE oma turustussüsteemi Kreeka turul, mis tõi kaasa nimetatud ravimite puuduse sellel turul, mille osas ta eitas igasugust vastutust. Alates 2000. aasta 6. novembrist ei täitnud ta põhikohtuasjade apellantide asjaomaseid ravimeid puudutavaid tellimusi ja alustas ise Kreeka haiglate ning apteekide varustamist nende ravimitega äriühingu Farmacenter AE vahendusel (edaspidi „Farmacenter”).
2000. aasta detsembris pöördus GSK AEVE Epitropi Antagonismou (konkurentsikomisjon) poole, taotledes sekkumatustõendi väljastamist selle kohta, et tema uus Kreeka haiglatele ja apteekidele ravimite otsemüügi poliitika ei ole vastuolus seaduse nr 703/1977 artikliga 2.
Leides 2001. aasta veebruaris, et Kreeka turu varustatus ravimitega oli teatud ulatuses saavutanud normaalse taseme ning et haiglate ja apteekide varud olid taastatud, hakkas GSK AEVE jälle varustama põhikohtuasjade apellante ja teisi hulgimüüjaid asjaomaste ravimitega – kuigi piiratud kogustes – ning loobus mõne aja pärast oma koostööst Farmacenteriga.
Seejärel võttis GSK AEVE oma sekkumatustõendi taotluse tagasi, kuid esitas 2001. aasta veebruaris uue sekkumatustõendi taotluse oma müügipoliitika osas; see taotlus asendati omakorda 2001. aasta detsembris uue taotlusega. Pärast suhtlemist Epitropi Antagonismouga nõustus GSK AEVE tarnima ravimeid koguses, mis vastas siseriiklikule tarbimisele, aga oli suurendatud 18% võrra.
Vahepeal pöördusid põhikohtuasjade apellandid, teised ravimite hulgimüüjad ja teatud Kreeka apteekrite ja hulgimüüjate ühendused Epitropi Antagonismouga poole, taotledes tuvastamist, et asjaomaste ravimite müügipoliitika, mida rakendasid GSK AEVE ja GSK plc, kujutab endast turgu valitseva seisundi kuritarvitamist seaduse nr 703/1977 artikli 2 ja EÜ artikli 82 tähenduses.
3. augustil 2001 kohustas Epitropi Antagonismou ajutiste meetmete kohaldamise määruses GSK AEVE-t täitma põhikohtuasjade apellantide asjaomaste ravimite tellimused kuni lõpliku otsuse tegemiseni. GSK AEVE taotles Dioikitiko Efeteio Athinonis (Ateena haldusvaidluste apellatsioonikohus) määruse täitmise peatamist ning selle tühistamist; mõlemad nõuded jäeti rahuldamata.
GSK AEVE teavitas Ethnikos Organismos Farmakoni (ravimiamet) raskustest nõutavate koguste tarnimisel hulgimüüjatele; Ethnikos Organismos Farmakon avaldas 27. novembril 2001 ringkirja, milles kohustas kõiki ravimitootjaid ja -turustajad tarnima ravimeid koguses, mis vastas retsepti alusel müüdavate ravimite vajadusele, mida oli suurendatud 25% võrra.
Ajavahemikul 30. aprill 2001 kuni 11. november 2002 esitasid kõik põhikohtuasjade apellandid Polymeles Protodikeio Athinonile (Ateena esimese astme kohus) hagid, väites, et tellitud ravimite tarnete katkestamine GSK AEVE poolt ning nende turustamine Farmacenteri kaudu kujutas endast ebaausat ning konkurentsivastast tegevust ning GSK AEVE turgu valitseva seisundi kuritarvitamist asjaomaste ravimite turul. Oma hagides taotlesid põhikohtuasjade apellandid, et GSK AEVE-t kohustataks ühelt poolt tarnima neile ravimeid koguses, mis vastab keskmisele igakuisele kogusele, mida GSK AEVE oli neile tarninud 1. jaanuarist kuni 31. oktoobrini 2000, ja teiselt poolt maksma neile hüvitist tekitatud kahju ja saamatajäänud tulu eest. Mõnedes nimetatud hagidest taotleti konkreetsemalt seda, et nimetatud äriühingut kohustataks jätkama ravimitega varustamist ja tarnima neid koguses, mis vastab keskmisele igakuisele kogusele, mida GSK AEVE oli neile samal perioodil tarninud, suurendatuna teatud protsendi võrra.
Kuivõrd Epitropi Antagonismou menetluses olid üheaegselt nii käesoleva kohtuotsuse punktis 15 nimetatud kaebused kui ka sekkumatustõendi taotlus, siis esitas ta 22. jaanuari 2003. aasta otsusega Euroopa Kohtule rea küsimusi EÜ artikli 82 tõlgendamise kohta; see eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis kohtuasjana C-53/03.
Jaanuarist oktoobrini 2003 otsustas Polymeles Protodikeio Athinon hagide üle, mille põhikohtuasjade apellandid olid esitanud GSK AEVE vastu. Ta luges hagid küll vastuvõetavaks, v.a nõuete osas saamatajäänud tulu hüvitamise kohta, kuid jättis need põhjendamatuse tõttu rahuldamata, leides, et GSK AEVE poolne müümisest keeldumine oli põhjendatud ega saanud seega endast kujutada GSK AEVE turgu valitseva seisundi kuritarvitamist.
Põhikohtuasjade apellandid kaebasid need kohtuotsused edasi Efeteio Athinoni (Ateena apellatsioonikohus). Osades neist kohtuasjadest esitas GSK AEVE vastuapellatsioonkaebuse. See apellatsioonikohus peatas osade tema menetluses olevate kohtuasjade menetlemise seniks, kuni Euroopa Kohus on teinud otsuse seoses Epitropi Antagonismou esitatud eelotsusetaotlusega.
31. mai 2005. aasta otsuses kohtuasjas
C-53/03: Syfait jt (EKL 2005, lk I-4609
) leidis Euroopa Kohus, et ta ei ole pädev vastama Epitropi Antagonismou esitatud küsimustele, kuivõrd tegemist ei ole kohtuga EÜ artikli 234 tähenduses.
Olles seisukohal, et ta vajab kohtuotsuste tegemiseks vastust samadele küsimustele, mis oli Euroopa Kohtule esitanud Epitropi Antagonismou, otsustas Efeteio Athinon kohtumenetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas asjaolu, et turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja keeldub temale ravimite hulgimüüjate poolt esitatud tellimusi täies mahus täitmast – mis tuleneb tema soovist piirata nimetatud hulgimüüjate eksporditegevust ning seeläbi piirata paralleelkaubandusega põhjustatavat kahju –, kujutab iseenesest kuritarvitust EÜ artikli 82 tähenduses? Kas vastust sellele küsimusele mõjutab asjaolu, et paralleelkaubandus on hulgimüüjate jaoks eriti tulutoov Euroopa Liidus kehtivate hindade erinevuse tõttu, mis tuleneb riigi sekkumisest ehk sellise korra kehtestamisest ravimituru suhtes, mis ei tekita vaba konkurentsi, vaid milles vastupidi toimib suures osas riigipoolne sekkumine? Kas siseriiklik kohus on kohustatud kohaldama ühenduse konkurentsieeskirju ühtemoodi nii vabas konkurentsis toimivate turgude kui ka turgude suhtes, kus konkurents on riigi sekkumise tõttu moonutatud?
2.
Kui Euroopa Kohus leiab, et paralleelkaubanduse piiramine eespool mainitud põhjustel ei kujuta endast alati kuritarvitust, kui piiraja on turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja, siis kuidas tuleb võimalikku kuritarvitust hinnata?
Iseäranis:
a)
Kas on võimalik käsitada sobivate kriteeriumidena tavapärase siseriikliku tarbimise ületamise protsenti ja/või kahju, mis tekkis turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja kogukäibele ja -tulule? Kui vastus on jaatav, siis mismoodi tuleb paika panna ületamise protsendi määr ja kahjumäär – viimane arvutatakse käibe ja kogutulu protsendina –, mida ületades on kõnealune käitumine kuritarvitus?
b)
Kas on kohane järgida huvide tasakaalul rajanevat lähenemisviisi ning kui jah, siis milliseid huve tuleb kaaluda?
Täpsemalt:
i)
Kas vastust mõjutab asjaolu, et lõpptarbijaks olev haige saab paralleelkaubandusest vaid piiratud rahalist kasu?
ii)
Kas ja mil määral tuleb arvesse võtta sotsiaalkindlustusorganite huvi odavamate ravimite vastu?
c)
Milliseid teisi kriteeriume ja lähenemisviise saab pidada antud asjas kohasteks?”
Epitropi Antagonismou otsustas 1. septembri 2006. aasta otsusega 318/V/2006 talle GSK vastu esitatud kaebuste üle. Selles otsuses tuvastas ta, et GSK ei omanud turgu valitsevat seisundit seoses ravimitega Imigran ja Serevent, sest need olid asendatavad teiste ravimitega; seevastu tuvastas ta GSK turgu valitseva seisundi seoses Lamictaliga, kuna epilepsiahaigetel võib olla raske kohaneda teiste selle haiguse raviks mõeldud ravimitega.
Samas otsuses tuvastas Epitropi Antagonismou, et GSK oli rikkunud seaduse nr 703/1977 artiklit 2 ajavahemikus 2000. aasta novembrist 2001. aasta veebruarini, kuid et pärast seda ajavahemikku ei rikutud enam nimetatud artiklit; samuti tuvastas ta, et kummalgi ajavahemikul ei olnud rikutud EÜ artiklit 82.
Põhikohtuasjade apellandid pöördusid Dioikitiko Efeteio Athinoni selle otsuse tühistamiseks.
Euroopa Kohtu presidendi 29. jaanuari 2007. aasta määrusega on kohtuasjad C-468/06–C-478/06 kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides liidetud.
Eelotsuse küsimused
Oma küsimustega, mida on sobilik uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas asjaolu, et siseriiklikul turul teatud ravimite osas valitsevat seisundit omav ravimitootja keeldub temale ravimite hulgimüüjate poolt esitatud tellimusi täitmast, sest need hulgimüüjad tegelevad nimetatud ravimite paralleelekspordiga teistesse liikmesriikidesse, kujutab endast sellise turgu valitseva seisundi kuritarvitamist, mis on EÜ artikliga 82 keelatud.
Selles kontekstis palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul võtta seisukoht rea tegurite osas nagu farmaatsiatoodete sektori reguleerimise tase liikmesriikides, paralleelkaubanduse mõju ravimitootjate tulule ja küsimus sellest, kas selline paralleelkaubandus võib olla nende ravimite lõpptarbijatele rahaliselt kasulik.
GSK AEVE väidab Euroopa Kohtule esitatud märkustes, et tema keeldumine tarnida põhikohtuasjade apellantidele nõutud kogused ravimeid ei saa endast kujutada kuritarvitust. Esiteks ei ole tema arvates tegemist tegeliku tarnimisest keeldumisega, sest kui mõne nädala pikkune ajavahemik novembrist 2000 veebruarini 2001 välja arvata, siis on ta alati olnud valmis tarnima hulgimüüjatele piisavaid koguseid. Teiseks ei asetanud ta seeläbi viimaseid olukorda, kus neid oleks ähvardanud turult kõrvaldamine, sest GSK AEVE tarned võimaldasid katta kõik Kreeka turu vajadused, pigem võib öelda, et ravimeid tarniti isegi turu vajadusi ületavas koguses.
GSK AEVE väidab, et kriteeriumid, mis võimaldavad kindlaks teha, kas kauba tarnimisest keelduva ettevõtja tegevus kujutab endast kuritarvitust, sõltuvad asjaomase olukorra majanduslikust ja õiguslikust kontekstist. Kuivõrd tegemist on sellise ravimite tarne piiramisega, mille eesmärk on paralleelkaubanduse piiramine, siis tuleb arvestada ka farmaatsiatoodete sektori laiaulatusliku reguleeritusega hindade ja turustamise osas, piiramatu paralleelkaubanduse negatiivsete tagajärgedega ravimitootjate investeeringutele uurimis- ja arendustegevustesse ning sellise kaubanduse piiratud kasulikkusega nende ravimite lõpptarbijatele.
Nii põhikohtuasjade apellandid kui ka Itaalia ja Poola valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon leiavad seevastu oma märkustes, et turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja keeldumine ravimite tarnimisest hulgimüüjatele paralleelkaubanduse piiramise eesmärgil kujutab endast põhimõtteliselt turgu valitseva seisundi kuritarvitamist EÜ artikli 82 tähenduses. Nende arvates ei ole ükski teguritest, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitas ja mida GSK AEVA rõhutas, et õigustada tarnimisest keeldumist, piisav vähendamaks sellise käitumise kuritarvitavat iseloomu.
Konkurentsi kadumist tingiva tarnimisest keeldumise olemasolu
Tuleb meenutada, et EÜ artikkel 82 keelab ühisturus või selle olulises osas turgu valitseva seisundi kuritarvitamise ühe või mitme ettevõtja poolt kui ühisturuga kokkusobimatu, kuivõrd see võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Sama artikli teise lõigu punkti b kohaselt võivad sellised kuritarvitused seisneda iseäranis toodangu, turgude või tehnilise arengu piiramises tarbijate kahjuks.
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et teatud toote turul valitsevat seisundit omava ettevõtja keeldumine täita pikaajalise kliendi tellimusi kujutab endast selle valitseva seisundi kuritarvitamist EÜ artikli 82 tähenduses, kui selleks puudub objektiivne põhjus ja kui selline teguviis tingib kaubanduspartneri konkurentsi kadumise (vt selle kohta 6. märtsi 1974. aasta otsus kohtuasjades
6/73 ja 7/73: Istituto Chemioterapico Italiano ja Commercial Solvents
vs.
komisjon (EKL 1974, lk 223
, punkt 25) ja samuti 14. veebruari 1978. aasta otsus kohtuasjas
27/76: United Brands ja United Brands Continentaal
vs.
komisjon (EKL 1978, lk 207
, punkt 183)).
Mis puudutab ettevõtja keeldumist tarnida oma tooteid teatud liikmesriigis sellistele hulgimüüjatele, kes ekspordivad neid tooteid teistesse liikmesriikidesse, siis võib selline mõju konkurentsile esineda mitte ainult siis, kui selline keeldumine takistab nende hulgimüüjate tegevust viidatud liikmesriigi turul, vaid ka siis, kui see tingib hulgimüüjate tõhusa konkurentsi kadumise nende toodete turustamisel teiste liikmesriikide turgudel.
Käesoleval juhul on põhikohtuasjade pooled üksmeelel selles, et Kreeka hulgimüüjate tellimusi täitmast keeldudes oli GSK AEVE eesmärk piirata hulgimüüjate paralleeleksporti teistesse liikmesriikidesse, kus asjaomaste ravimite müügihind oli kõrgem.
Farmaatsiatoodete sektorist erinevate sektorite osas on Euroopa Kohus leidnud, et tegevus, mille abil valitsevat seisundit omav ettevõtja soovib piirata tema enda turustatavate toodete paralleelkaubandust, kujutab endast selle valitseva seisundi kuritarvitamist; seda eelkõige siis, kui selline tegevus tingib paralleelimpordi vähenemise, sest ühenduse teistes müügitsoonides kehtivad võimalikud madalamad hinnad neutraliseeritakse (vt selle kohta 13. novembri 1975. aasta otsus kohtuasjas
26/75: General Motors Continental
vs.
komisjon (EKL 1975, lk 1367
, punkt 12)) või kui sellise tegevuse eesmärk on takistada reimporti, mis konkureerib selle ettevõtja turustusvõrguga (11. novembri 1986. aasta otsus kohtuasjas
226/84: British Leyland
vs.
komisjon (EKL 1986, lk 3263
, punkt 24)). Nimelt kaitseb ühenduse õigus teatud määral paralleelimporti, kuivõrd see soodustab kaubanduse arengut ja konkurentsi tugevdamist (16. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-373/90: X (EKL 1992, lk I-131
, punkt 12)).
Oma kirjalikes märkustes väidab GSK AEVE, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt eelotsuse küsimustes viidatud elemendid kujutavad endast objektiivseid kaalutlusi, millest tulenevalt ei saa asjaolu, et ravimitootja piirab siseriikliku turu vajadusteks tarnitavate ravimite koguseid, kujutada endast kuritarvitust, kui tegemist on selliste hulgimüüjate tellimustega, kes tegelevad ravimite paralleelekspordiga teistesse liikmesriikidesse, kus nende müügihind on kõrgem.
Et selgitada välja, kas ravimitootja keeldumine tarnida ravimeid sellistele hulgimüüjatele käib tõepoolest EÜ artiklis 82 ja täpsemalt selle artikli teise lõigu punktis b sätestatud keelu alla, tuleb seega uurida, kas – nagu väidab GSK AEVE – esineb objektiivseid kaalutlusi, millest tulenevalt ei saa sellist tegevust käsitada ettevõtja turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus United Brands ja United Brands Continentaal
vs.
komisjon (punkt 184) ja 15. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-95/04 P: British Airways
vs.
komisjon (EKL 2007, lk I-2331
, punkt 69)).
Tarnimisest keeldumise käsitamine kuritarvitusena
Tuginedes eespool viidatud kohtuotsusele United Brands ja United Brands Continentaal
vs.
Komisjon, juhib GSK AEVE esiteks tähelepanu sellele, et turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja ei ole kohustatud täitma ebatavalisi tellimusi ning võib astuda oma õiguspäraste ärihuvide kaitseks mõistlikke samme.
Mis puudutab täpsemalt farmaatsiatoodete sektorit, siis väidab GSK AEVE esiteks, et konkurentsi kaitse üldine loogika ühe kaubamärgi raames ei toimi selles sektoris, kus liikmesriikide asutuste sekkumine takistab tema väitel ravimitootjatel arendada oma tegevust tavalistes konkurentsitingimustes.
Ühelt poolt ei kontrolli ravimitootjad oma toodete hinda, mis määratakse eri tasemetel kindlaks asutuste poolt, kes on samaaegselt – siseriikliku tervishoiusüsteemi olemasolul – nende ostjad. Isegi kui ravimite hinnad määratakse kindlaks nende asutuste ja ravimitootjate vaheliste läbirääkimiste tulemusel, ei tähenda asjaolu, et ravimitootjad nendega nõustuvad, sellegipoolest seda, et nende hindade juures oleks kõik farmaatsiatoote arendamisega seotud püsikulud kaetud. Lisaks sellele on liikmesriikidel vaatamata sellise kokkuleppeliste hindade süsteemi võimalikule olemasolule õigus kohustada ravimitootjaid neid hindu alandama.
Teiselt poolt on ravimitootjatele kehtestatud täpsed kohustused ravimite turustamise osas. Kui ravimitootjatel on seadusjärgne kohustus tarnida oma tooteid kõigisse liikmesriikidesse, kus neil on selleks luba, siis paralleeleksportijad võivad oma tegevuse vabalt üle kanda ühelt tootelt ja turult teisele, kui kasumimarginaal on teise toote või turu puhul suurem; see võib tingida ravimite puudujäägi mõningates eksportivates liikmesriikides. Seega on paralleelkaubandusel negatiivsed tagajärjed ravimite tootmise ja turustamise planeerimisele.
Teiseks väidab GSK AEVE, et ravimite paralleelkaubanduse tõttu väheneb ravimitootjate kasum, mida nad saaksid investeerida uurimis- ja arendustegevusse, millest nad sõltuvad, et jääda konkurentsivõimeliseks ning pakkuda huvi investoritele. Paralleelkaubandusest kasusaavad turustajad ei aita seevastu kuidagi kaasa ravimialastele uuendustele. Lisaks, kui ravimitootjatel ei ole võimalik piirata tarneid paralleelkaubanduse piiramise eesmärgil, siis võib see mõjutada negatiivselt uute ravimite turustamist liikmesriikides, kus ravimite kindlaksmääratud hinnad on võrdlemisi madalad. Sellisel juhul oleks ravimitootjate huvides oodata uute toodete turustamisega nendes liikmesriikides, kus hinnad on madalad.
Kolmandaks väidab GSK AEVE, et paralleelkaubandus ei ole lõpptarbijatele tegelikult kasulik. Kuivõrd peamine osa hinnavahest, mis muudab sellise kaubanduse tulutoovaks, läheb vahendajatele, siis ei ole paralleelkaubandusega võimalik avaldada tõhusat survet ravimihindadele liikmesriikides, kus hinnad on kõrgemad. Mis puudutab neid liikmesriike, kus osa ravimite vajadusest kaetakse riigihanke korras, siis ei saa paralleelimportijad oma sekkumise juhuslikust laadist tulenevalt samuti sundida hindu langema.
Poola valitsus ja komisjon tunnistavad, et EÜ artiklis 82 sedastatud keeld ei ole kohaldatav, kui turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja käitumine on objektiivselt õigustatav, ent rõhutavad, et oma teguviisi õigustavate asjaolude tõendamise koormis lasub sellel ettevõtjal.
Põhikohtuasjade apellandid, nagu ka Poola valitsus ja komisjon, leiavad, et EÜ artikli 82 kohaldamine ei saa olla farmaatsiatoodete sektoris erinev üksnes seetõttu, et selles sektoris on hinnad kas otseselt või kaudselt kindlaks määratud asutuste poolt. Nimelt määratakse isegi liikmesriikides, kus hinnad on madalad, ravimihinnad kindlaks läbirääkimiste alusel ravimitootjaga; viimased ei turusta oma ravimeid, kui pakutavad hinnad neile ei sobi. Lisaks sellele ei esine põhjuslikku seost ravimitootjate poolt uurimis- ja arendustegevusse tehtavate investeeringute ning tagajärgede vahel, mida paralleelne kaubandus avaldab ravimitootjate tulule. Pealegi on ravimite paralleelkaubandus patsientidele vaieldamatult soodus ning võimaldab siseriiklikel tervisekindlustussüsteemidel kokku hoida.
Põhikohtuasjade apellandid lisavad, et GSK AEVE esitatud õigustavate elementidega arvestamine oleks vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga kaupade vaba liikumise valdkonnas, sest selle kohtupraktika kohaselt võib arvesse võtta vaid EÜ artiklis 30 sätestatud õigustusi.
Selles osas tuleb meelde tuletada, et eespool viidatud kohtuotsuse United Brands ja United Brands Continentaal
vs.
komisjon punktis 182 leidis Euroopa Kohus, et teatud toote turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja, kes saab kasu tarbijatele tuntud ja nende poolt hinnatud kaubamärgist, ei saa lõpetada pikaajalise kliendi varustamist, kui see klient järgib väljakujunenud äritava ning tema tellimused ei ole mitte mingil moel ebatavalised. Sama kohtuotsuse punktis 183 leidis Euroopa Kohus, et selline käitumine on vastuolus EMÜ asutamislepingu artikli 3 punktis f (millest sai EÜ asutamislepingu artikli 3 punkt g ning hiljem EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g) sedastatud eesmärkidega, mida on täpsemalt väljendatud EMÜ asutamislepingu artiklis 86 (millest sai EÜ asutamislepingu artikkel 86 ning hiljem EÜ artikkel 82) ja eeskätt selle artikli teise lõigu punktides b ja c, sest müümisest keeldumine piirab turge tarbijate kahjuks ning põhjustab diskrimineerimise, mis võib minna isegi kaubanduspartneri kadumiseni asjaomaselt turult.
Eespool viidatud kohtuotsuse United Brands ja United Brands Continentaal
vs.
komisjon punktis 189 leidis Euroopa Kohus, et kuigi turgu valitsev seisund ei võta sellist seisundit omavalt ettevõtjalt õigust kaitsta rünnaku korral oma ärihuvisid ning et tal peab olema mõistlikus ulatuses võimalik astuda samme, mida ta peab nende huvide kaitseks sobivaks, ei ole selline käitumine siiski lubatav, kui selle eesmärk on turgu valitseva seisundi tugevdamine ja selle kuritarvitamine.
Selles kontekstis tuleb uurida, kas farmaatsiatoodete sektoris esinevad spetsiifilised asjaolud – nagu väidab GSK AEVE –, millest tulenevalt ei ole juhul, kui turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja keeldub teatud liikmesriigis tarnimast sellistele klientidele, kes tegelevad paralleelekspordiga teistesse liikmesriikidesse, kus hinnad on kõrgemad, üldiselt tegemist turgu valitseva seisundi kuritarvitamisega.
Paralleelkaubanduse tagajärjed lõpptarbijate osas
Esiteks tuleb uurida GSK AEVE argumenti, mis põhineb sellel, et tema arvates on paralleelkaubandus igal juhul lõpptarbijatele rahaliselt kasulik vaid piiratud määral.
Selles osas tuleb märkida, et ravimite paralleeleksport liikmesriigist, kus ravimite hinnad on madalad, teistesse liikmesriikidesse, kus ravimite hinnad on kõrgemad, võimaldab põhimõtteliselt nende ravimite ostjatel nimetatud teistes liikmesriikides pääseda ligi alternatiivsele tarneallikale; see on nende ravimite lõpptarbijale kahtlemata teatud määral soodus.
Nagu märkis GSK AEVE, ei tähenda eksportivas liikmesriigis kohaldatava hinna ja importivas liikmesriigis kohaldatava hinna vahe paralleelekspordi esemeks olevate ravimite puhul loomulikult tingimata seda, et importivas liikmesriigis maksab lõpptarbija selle ravimi eest sama hinda, mida kohaldatakse eksportivas liikmesriigis, sest sellise ekspordiga tegelevad hulgimüüjad teenivad niisugusest paralleelkaubandusest tulu.
Kuid selle teise tarneallika atraktiivsus – mida kujutab endast paralleelkaubandus importivas liikmesriigis – seisnebki just selles, et viimatinimetatud liikmesriigi turul on võimalik pakkuda samu tooteid madalama hinnaga võrreldes sellega, mida kohaldavad samal turul ravimitootjad.
Seetõttu võib paralleelkaubandus avaldada hindadele survet isegi nendes liikmesriikides, kus ravimihinnad määratakse kindlaks riigi poolt, ning võimaldada seeläbi kokku hoida mitte ainult tervisekindlustussüsteemidel, vaid ka asjaomastel patsientidel, kelle kantav osa ravimite hinnast on väiksem. Samuti, nagu rõhutab komisjon, võib ravimite paralleelkaubandus ühest liikmesriigist teise laiendada teise liikmesriigi asutuste valikuvõimalusi, kui nad ostavad ravimeid riigihankemenetluse abil, mille raames võivad paralleelimportijad pakkuda ravimeid odavamalt.
Sellest tulenevalt ja ilma et Euroopa Kohus peaks võtma seisukohta küsimuses, kas turul valitsevat seisundit omav ettevõtja võib hinnata, kas tema käitumine kaubanduspartneri suhtes kujutab endast kuritarvitust lähtudes sellest, kuivõrd viimase tegevus soodustab lõpptarbijaid, tuleb sedastada, et põhikohtuasjade asjaolusid arvestades ei saa selline ettevõtja tugineda väitele, et paralleeleksport, mida ta soovib piirata, on lõpptarbijatele soodus vaid piiratud määral.
Hindade ning tarnete riigipoolse kindlaksmääramise mõju farmaatsiatoodete sektoris
Mis puudutab järgmiseks argumenti farmaatsiatoodete turu reguleerituse tasemest ühenduses, siis tuleb esiteks uurida ravimite hindade riigipoolse reguleerimise võimalikku mõju selle üle otsustamisel, kas ravimite tarnimisest keeldumist tuleb käsitada kuritarvitusena.
Nimelt tuleb tõdeda, et enamikus liikmesriikides on ravimid ja eelkõige retsepti alusel müüdavad ravimid regulatsiooni esemeks, mille eesmärk on määrata asjaomaste tootjate taotlusel ja nende esitatud teabe alusel kindlaks nende ravimite müügihind ja/või see, millise summa katab asjaomane tervisekindlustussüsteem konkreetse retsepti alusel müüdud ravimi hinnast. Seega tuleneb teatud ravimite hindade erinevus eri liikmesriikides sellest, millisele tasemele on nende ravimite hinnad igas konkreetses liikmesriigis määratud ja/või kui suure osa hinnast katab tervisekindlustussüsteem.
Põhikohtuasjad seonduvad ühtlustamata valdkonnaga, milles ühenduse seadusandja on piirdunud direktiivi 89/105 vastu võttes sellega, et ta on kohustanud liikmesriike tagama, et hindade ning tervisekindlustussüsteemi poolt kaetava summa kindlaksmääramisega seotud otsused oleksid võetud läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtteid järgides ja kindlate tähtaegade jooksul.
Selles osas tuleb märkida ühelt poolt seda, et liikmesriikide kontroll müügihindade või ravimite hinnast tervisekindlustussüsteemi poolt kaetava summa üle ei välista nende toodete hindu täielikult pakkumise ja nõudluse reeglite kohaldamisalast.
Nii ei sekku asutused teatud liikmesriikides hindade kindlaksmääramise protsessi või piirduvad üksnes tervisekindlustussüsteemi poolt kaetava summa kindlaksmääramisega, jättes seeläbi ravimitootjate hooleks määratleda oma müügihinnad. Ja isegi kui teistes liikmesriikides määravad asutused kindlaks ka ravimite müügihinnad, ei tähenda see sellegipoolest, et asjaomased ravimitootjad ei saaks kuidagi mõjutada ravimite müügihindu või tervisekindlustussüsteemi kaetavat summat.
Nagu märkis komisjon, osalevad asjaomased ravimitootjad isegi nendes liikmesriikides, kus ravimite müügihinnad või tervisekindlustussüsteemi poolt kaetavad summad määratakse kindlaks asutuste poolt, läbirääkimistes, mis lähtuvad nende tootjate taotlusest ning nende poolt pakutavast hinnast ja lõppevad ravimite hindade ning tervisekindlustussüsteemi kaetavate summade kindlaksmääramisega. Nagu on täpsustatud direktiivi 89/105 põhjendustes 2 ja 3, peavad nimetatud asutused ravimite hinna kindlaksmääramisel mitte lihtsalt kontrollima tervishoiukulutusi ja tagama piisava hulga ravimite kättesaadavuse mõistliku hinnaga, vaid suurendama ka ravimitootmise tõhusust ning toetama uute ravimitega seotud uurimis- ja arendustegevust. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 90–93, kujuneb müügihind või tervisekindlustussüsteemi kaetav summa teatud ravimi puhul vastavalt sellele, millist kaalu omavad ravimi hinda puudutavates läbirääkimistes asjaomase liikmesriigi asutused ja millist ravimitootjad.
Teisalt tuleb meelde tuletada seda, et kui ravim on kaitstud patendiga, mis annab selle omanikule ajutise monopoli, siis on hinda puudutav konkurents selle ravimi tootja ja turustajate või paralleelkaubandusega tegelejate ning siseriiklike turustajate vahel kuni selle patendi kehtivusaja lõpuni ainuke võimalik konkurentsi vorm.
EMÜ asutamislepingu artikli 85 (millest sai EÜ asutamislepingu artikkel 85 ning hiljem EÜ artikkel 81) kohaldamise osas leidis Euroopa Kohus, et tootja ja edasimüüja vaheline kokkulepe, millega püütakse taastada liikmesriikidevahelise kaubanduse siseriiklikke vaheseinu, võib nurjata asutamislepingu eesmärgi, milleks on siseriiklike turgude integratsioon ühisturu loomise abil. Mitmel korral kvalifitseeris Euroopa Kohus lepingud, mille eesmärk oli siseriiklike turgude eraldamine riigipiiride alusel või mis muutsid siseriiklike turgude läbipõimumise raskemaks – eelkõige need lepingud, mille eesmärk oli keelata või piirata paralleeleksporti –, kui lepingud, mille eesmärk on konkurentsi piiramine nimetatud asutamislepingu artikli tähenduses (vt eelkõige 8. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjades
96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82: IAZ International Belgium jt
vs.
komisjon (EKL 1983, lk 3369
, punktid 23–27); 28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-306/96: Javico (EKL 1998, lk I-983
, punktid 13 ja 14) ning samuti 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-551/03 P: General Motors
vs.
komisjon (EKL 2006, lk I-3173
, punktid 67–69)).
Arvestades asutamislepingu selle eesmärgiga ning samuti siseturul moonutamata konkurentsi tagamise eesmärgiga, ei saa seega lugeda, et EÜ artiklis 82 sätestatud keeld ei hõlmaks turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja sellist käitumist, mis püüab välistada mis tahes paralleelekspordi ühest liikmesriigist teistesse liikmesriikidesse; selline teguviis eraldab siseriiklikud turud ning neutraliseerib seeläbi tarnimise ja hinna osas esineva tõhusa konkurentsi eelised, mis olid nende teiste liikmesriikide lõpptarbijatel tänu nimetatud ekspordile.
Ehkki hindade reguleerituse tase farmaatsiatoodete sektoris ei välista seega ühenduse konkurentsieeskirjade kohaldamist, ei tohi hindade kindlaksmääramise süsteemi kohaldava liikmesriigi puhul sellegipoolest jätta tähelepanuta asjaolu – otsustades selle üle, kas ravimitootja keeldumist tarnida ravimeid paralleelkaubandusega tegelevatele hulgimüüjatele tuleb käsitada kuritarvitusena –, et selline riigipoolne sekkumine kujutab endast üht faktoritest, mis võib luua tingimused paralleelkaubanduse olemasoluks.
Pealegi, arvestades asutamislepingu eesmärgiga kaitsta tarbijat moonutamata konkurentsi abil ning siseturgude integreerimise eesmärgiga, ei saa neid konkurentsieeskirju samuti tõlgendada nii, et oma ärihuvide kaitseks on turgu valitsevat seisundit omava ravimitootja ainuke võimalus jätta turustamata kõik oma ravimid liikmesriigis, kus kindlaksmääratud ravimite hinnad on võrdlemisi madalad.
Sellest tuleneb, et ehkki ravimite hindade reguleerituse tase ei saa muuta asjaolu, et turul valitsevat seisundit omava ravimitootja mis tahes keeldumine täita paralleelekspordiga tegelevate hulgimüüjate tellimusi kujutab endast kuritarvitust, peab sellisel ettevõtjal olema siiski võimalus võtta meetmeid, mis on mõistlikud ja proportsionaalsed vajadusega kaitsta oma ärihuve.
Selles osas ja ilma et oleks vaja uurida GSK AEVE esitatud argumenti, mille kohaselt on ravimitootjatel vaja piirata paralleeleksporti, et vältida uurimis- ja arendustegevusse suunatud investeeringute vähenemise ohtu, piisab märkimisest, et hindamaks seda, kas ravimitootja keeldumine tarnida paralleelekspordiga tegelevatele hulgimüüjatele kujutab endast meedet, mis on mõistlik ja proportsionaalne ravimitootja õiguspäraseid ärihuvisid ähvardava ohuga, mida kujutab endast paralleeleksport, tuleb välja selgitada, kas nende hulgimüüjate tellimused on ebatavalised (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus United Brands ja United Brands Continentaal
vs.
komisjon, punkt 182).
Kuigi ei ole lubatav, et turgu valitsevat seisundit omav ravimitootja lõpetab pikaajalise kliendi tavaliste tellimuste täitmise liikmesriigis, kus ravimite hinnad on võrdlemisi madalad, ainuüksi seetõttu, et see klient ekspordib asjaomase liikmesriigi turu varustamise kõrvalt teatud osa oma tellimustest teistesse liikmesriikidesse, kus hinnad on kõrgemad, on siiski lubatav, et see ettevõtja astub mõistlikul ja proportsionaalsel moel vastu oma ärihuvisid ähvardavale ohule, mida võib endast kujutada sellise ettevõtja tegevus, kes soovib, et talle tarnitaks esimeses liikmesriigis olulises koguses tooteid, mis on suunatud peamiselt paralleelekspordiks.
Käesoleval juhul tuleneb eelotsusetaotlustest, et nende esemeks olevates kohtuvaidlustes ei nõudnud põhikohtuasjade apellandid mitte seda, et GSK AEVE täidaks nende tellimused täies ulatuses, vaid et nimetatud äriühing müüks neile ravimeid koguses, mis vastab 2000. aasta esimesel kümnel kuul müüdud keskmisele igakuisele kogusele. Üheteistkümnest kohtuasjast kuues nõudsid põhikohtuasja apellandid, et neid koguseid suurendataks teatud protsendi võrra, mille mõned neist määrasid 20%-le.
Neil asjaoludel peab eelotsusetaotluse esitanud kohus välja selgitama, kas sellised tellimused on tavalised, arvestades turgu valitsevat seisundit omava ravimitootja ja asjaomaste hulgimüüjate varasemate ärisuhetega ning samuti tellimuste suurusega asjaomase liikmesriigi turu vajaduste taustal (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus United Brands ja United Brands Continentaal
vs.
komisjon, punkt 182, ning samuti 29. juuni 1978. aasta otsus kohtuasjas
77/77: Benzine en Petroleum Handelsmaatschappij jt
vs.
komisjon (EKL 1978, lk 1513
, punktid 30–32)).
See vastab ka GSK AEVE argumendile, mis käsitleb ravimitega varustamise riigipoolse reguleerimise mõju, ning täpsemalt argumendile, mille kohaselt ei allu paralleelekspordiga tegelevad ettevõtjad turustamise ja ladustamise osas samadele kohustustele mis ravimitootjad ning võivad seetõttu häirida ravimite tootmise ja turustamise planeerimist.
Nagu tuleneb käesoleva otsuse punktist 8, seavad Kreeka õigusnormid ravimite hulgimüüjatele kohustuse katta kindla geograafilise piirkonna vajadused teatud ravimite osas. Kuid on samuti tõsi, et juhul, kui paralleelkaubandus tingib tõepoolest ravimite puudujäägi konkreetsel siseriiklikul turul, ei ole olukorra lahendamine mitte turgu valitsevat seisundit omavate ettevõtjate, vaid pädevate siseriiklike asutuste ülesanne, kes peavad seda tegema, kohaldades sobivaid ja proportsionaalseid meetmeid ja järgides seejuures siseriiklikke õigusnorme ning direktiivi 2001/83 artiklist 81 tulenevaid kohustusi.
Ravimitootjal peab siiski olema võimalik kaitsta oma ärihuve, kui talle esitatakse tellimusi ebatavalistes kogustes. Sellise juhuga võib olla tegemist siis, kui teatud liikmesriigis tellivad hulgimüüjad ravimitootjalt ravimeid sellistes kogustes, mis ei ole proportsionaalsed kogustega, mida need hulgimüüjad ise varem müüsid asjaomase liikmesriigi turu vajaduste rahuldamiseks.
Eelnevaga arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et EÜ artiklit 82 tuleb tõlgendada nii, et asjaomasel ravimiturul turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja, kes keeldub täitmast teatud hulgimüüjate tavalisi tellimusi, et takistada paralleeleksporti, mida need hulgimüüjad teostavad ühest liikmesriigist teistesse liikmesriikidesse, kuritarvitab oma turgu valitsevat seisundit. Eelotsusetaotlused esitanud kohus peab välja selgitama, kas sellised tellimused on tavalised, arvestades tellimuste suurusega asjaomase liikmesriigi turu vajaduste taustal ning samuti nimetatud ettevõtja ja asjaomaste hulgimüüjate varasemate ärisuhetega.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

EÜ artiklit 82 tuleb tõlgendada nii, et asjaomasel ravimiturul turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja, kes keeldub täitmast teatud hulgimüüjate tavalisi tellimusi, et takistada paralleeleksporti, mida need hulgimüüjad teostavad ühest liikmesriigist teistesse liikmesriikidesse, kuritarvitab oma turgu valitsevat seisundit. Eelotsusetaotlused esitanud kohus peab välja selgitama, kas sellised tellimused on tavalised, arvestades tellimuste suurusega asjaomase liikmesriigi turu vajaduste taustal ning samuti nimetatud ettevõtja ja asjaomaste hulgimüüjate varasemate ärisuhetega.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.