CELEX: 62004CJ0467
Schengeni lepingu rakenduskonventsioon
Artikkel 54
Ne bis in idem põhimõte
Kohaldamisala
Süüdistatavate õigeksmõistmine kuriteo aegumise tõttu

Eelotsusetaotlus puudutab 19. juunil 1990 Schengenis allkirjastatud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta
Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel
kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9; edaspidi „Schengeni rakenduskonventsioon”),
artikli 54 ja EÜ artikli 24 tõlgendamist.
See taotlus esitati G. F. Gasparini, J. M
a
L. A. Gasparini, G. Costa Bozzo, J. de Lucchi Calcagno, F. M. Gasparini, J. A. Hormiga Marrero ja Sindicatura Quiebra vastu
algatatud kriminaalmenetluse raames, keda kahtlustati oliiviõli salakaubana Hispaania turule viimises.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Vastavalt Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule Amsterdami lepinguga lisatud protokolli Schengeni
acquis’
Euroopa Liitu integreerimise kohta (edaspidi „protokoll”) artiklile 1 on kolmteist Euroopa Liidu liikmesriiki, sh Hispaania
Kuningriik ja Portugali Vabariik volitatud omavahel sisse seadma tihedama koostöö Schengeni
acquis’
kehtivusalas, mis on määratletud selle protokolli lisas.
Sedasi määratletud Schengeni
acquis’
osaks on eelkõige Schengenis 14. juunil 1985 Beneluxi majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi
poolt allkirjastatud leping ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 13; ELT eriväljaanne 19/02,
lk 3; edaspidi „Schengeni leping”) ning Schengeni rakenduskonventsioon.
Protokolli artikli 2 lõike 1 esimese lõigu kohaselt kohaldatakse alates Amsterdami lepingu jõustumise kuupäevast selle protokolli
artiklis 1 nimetatud kolmeteistkümne liikmesriigi suhtes Schengni
acquis’
d.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis protokolli artikli 2 lõike 1 teise lõigu teise lause alusel 20. mail 1999 vastu otsuse 1999/436/EÜ,
millega määratakse kooskõlas Euroopa Ühenduse asutamislepingu ja Euroopa Liidu lepingu asjakohaste sätetega kindlaks iga Schengeni
acquis’
d moodustava sätte või otsuse õiguslik alus (EÜT L 176, lk 17; ELT eriväljaanne 19/01, lk 152). Selle otsuse artiklist 2 koostoimes
selle A lisaga nähtub, et nõukogu määras EL artiklid 34 ja 31, mis on Euroopa Liidu lepingu VI jaotises pealkirjaga „Sätted
politseikoostöö ja õigusalase koostöö kohta kriminaalasjades” Schengeni rakenduskonventsiooni artiklite 54−58 õiguslikuks
aluseks.
Artiklid 54−58 moodustavad Schengeni rakenduskonventsiooni III jaotise pealkirjaga „Politsei ja julgeolek” 3. peatüki pealkirjaga
„
Ne bis in idem
põhimõtte rakendamine”.
Schengeni rakenduskonventsiooni artikkel 54 sätestab:
„Isikut, kelle suhtes üks lepinguosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, ei või teine lepinguosaline sama teo eest vastutusele
võtta, tingimusel et isik on pärast kohtuotsust karistuse ära kandnud või kannab seda või seda ei saa otsuse langetanud lepinguosalise
õiguse alusel enam täitmisele pöörata.”
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta
(EÜT L 190, lk 1 ; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34) artikkel 3 pealkirjaga „Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslikud
alused” sätestab:
„Vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus (edaspidi „vahistamismäärust täitev õigusasutus”) kohustub keelduma Euroopa
vahistamismääruse täitmisest järgmistel juhtudel:
[…]
2.      kui vahistamismäärust täitev õigusasutus teab, et tagaotsitava suhtes on samade tegude eest teises liikmesriigis langetatud
lõplik kohtuotsus ning kui sellega on määratud karistus, on see karistus kantud või on see sel ajal kandmisel või ei saa seda
enam karistuse määranud liikmesriigi õiguse alusel täita;
[…]”
Raamotsuse artikkel 4 pealkirjaga „Euroopa vahistamismääruse täitamata jätmise vabatahtlikud alused” on sõnastatud järgmiselt:
„Vahistamismäärust täitev õigusasutus võib keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui:
[…]
4.      vahistamismäärust täitva liikmesriigi õiguse alusel ei või tagaotsitavat kohtu alla anda või karistada aegumise tõttu ning
kui teod kuuluvad selle liikmesriigi jurisdiktsiooni alla tema kriminaalõiguse alusel;
[…]”
Euroopa Kohtu pädevus teha eelotsuseid EL lepingu VI jaotises nimetatud valdkondades on reguleeritud EL artikliga 35.
Hispaania Kuningriik tegi deklaratsiooni, millega aktsepteeris Euroopa Kohtu pädevust teha eelotsuseid EL artiklis 35 sätestatud
õigusaktide kehtivuse ja tõlgendamise kohta vastavalt nimetatud artikli lõikes 2 ja lõike 3 punktis a ette nähtud tingimustele
(EÜT 1999, C 120, lk 24).
EÜ artikli 24 kohaselt:
„Kolmandast riigist toodud tooted loetakse liikmesriigis vabas ringluses olevaks, kui on täidetud impordiformaalsused ning
tasutud tollimaksud või samaväärse toimega maksud, mida tuleb maksta selles liikmesriigis, ja kui selliseid tolli‑ või muid
makse pole täielikult või osaliselt tagastatud.”

Siseriiklikud õigusnormid
13. juuli 1982. aasta seaduse nr 7/1982, millega muudetakse salakaubavedu käsitlevaid õigusnorme ja sätestatakse seda valdkonda
puudutavad kuriteod ja haldusõigusrikkumised (BOE nr 181, 30.7.1982, lk 20623), artikli 1 lõike 1 punktid 1 ja 2 sätestavad:
„1.      Salakaubaveo, kui kauba või muude esemete väärtus on vähemalt üks miljon peseetat, paneb toime isik, kes:
1)      impordib või ekspordib seaduslikku kaupa, jättes selle tollis deklareerimata;
2)      sooritab kaubandustehinguid, omab või laseb ringlusse välismaa päritolu seaduslikku kaupa seadusjärgseid impordinõudeid täitmata.”
Karistusseadustiku (
ley de enjuiciamento criminal
) artikli 847 kohaselt ei saa edasi kaevata otsust, mille Audiencia Provincial on teinud apellatsioonkaebust läbivaatava organina.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Audiencia Provincial de Málaga väidab asjas kogutud tõenditele tuginedes, et kindlaks tegemata kuupäeval 1993. aastal otsustasid
äriühingu Minerva aktsionärid ja juhid vedada Sétubali sadama (Portugal) kaudu Tuneesia ja Türgi päritolu lambiõli (s.o rafineeritud
õli), mis jäeti tollis deklareeritama. Seejärel transporditi see kaup veokitega Setúbalist Málagasse (Hispaania). Süüdistatavad
kasutasid võltsitud arvete süsteemi, mille eesmärk oli jätta mulje, et õli on Šveitsi päritolu.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohaselt leidis Supremo Tribunal de Justiça (Portugal) Tribunal de Setúbal’i otsuse peale
esitatud apellatsioonkaebuse kohta tehtud otsuses, et kümnel korral pärines Portugali toimetatud lambiõli Tuneesiast ja ühel
korral Türgist ning et Portugali tollis deklareeriti tegelikult sissetoodud kogusest väiksem kogus.
Supremo Tribunal de Justiça mõistis tema menetluses olevas kohtuasjas kaks süüdistatavat kuriteo aegumise tõttu õigeks; nimetatud
kaks isikut on süüdistavateks ka põhikohtuasjas.
Audiencia Provincial de Málaga selgitab, et ta peab leidma vastuse küsimusele, kas tegemist on salakaubaveoga või niisugust
kuritegu ei toimunud, võttes arvesse Supremo Tribunal de Justiça
res judicata
õigusjõudu omavat kohtuotsust või asjaolu, et kaubad on ühenduse territooriumil vabas ringluses.
Sellises olukorras otsustas Audiencia Provincial de Málaga menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse
küsimused:
1)      Kas ühe liikmesriigi kohtute otsus kuriteo aegumise kohta on teise liikmesriigi kohtutele siduv?
2)      Kas kuriteos süüdistatava isiku õigeksmõistmine kuriteo aegumise tõttu laieneb ka teises liikmesriigis sama teo toimepanemises
süüdistatavatele isikutele või teiste sõnadega, kas aegumist võib kohaldada ka nende isikute kasuks, kes on teises liikmesriigis
samas teos süüdistatavad?
3)      Kui ühe liikmesriigi kriminaalkohtud leiavad, et salakaubaveo koosseisuks vajalik kauba ühenduseväline päritolu ei ole kindlaks
tehtud ja mõistavad süüdistatavad õigeks, siis kas teise liikmesriigi kohtud võivad oma uurimist laiendada, et kindlaks teha,
et kaup toodi kolmandast riigist ühendusse ilma tollimakse maksmata?
4)      Kui ühe liikmesriigi kohus on leidnud, et kauba ebaseaduslikku toimetamist ühenduse territooriumile ei saa lugeda tõendatuks,
või kui salakaubavedu puudutav kuritegu on aegunud:
a)      kas seda toodet võib pidada teiste liikmesriikide territooriumil vabas ringluses olevaks?
b)      kas teises liikmesriigis turuleviimine pärast importimist riiki, kus õigeksmõistev kohtuotsus tehti, kujutab endast iseseisvat
ja seega ka karistatavat tegu või tuleb seda hoopis lugeda importimisega lahutamatult seotud teoks?

Euroopa Kohtu pädevus
Käesoleva otsuse punktidest 12 ja 15 tuleneb, et Euroopa Kohus on antud juhul pädev EL artikli 35 lõigete 1−3 alusel tõlgendama
Schengeni rakenduskonventsiooni artiklit 54.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib selle küsimusega sisuliselt teada saada seda, kas Schengeni rakenduskonventsiooni
artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõte on kohaldatav lepinguosalise riigi kohtu otsusele, millega süüdistatav mõistetakse kriminaalmenetluse aluseks oleva
kuriteo aegumise tõttu lõplikult õigeks.
Nimetatud artikli 54 kohaselt isikut, kelle suhtes üks lepinguosaline riik on langetanud „lõpliku kohtuotsuse”, ei või teine
lepinguosaline riik sama teo eest vastutusele võtta, tingimusel et isik on pärast süüdimõistvat kohtuotsust karistuse ära
kandnud või kannab seda või seda ei saa enam täitmisele pöörata.
Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 moodustavas ainsas lauses sisalduv põhilause ei viita mingil viisil lõpliku otsuse
sisule. See ei ole kohaldatav üksnes süüdimõistvatele kohtuotsustele (vt selle kohta tänase kuupäevaga otsus kohtuasjas C‑150/05:
Van Straaten, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 56).
Seega kohaldatakse Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõtet lepinguosalise riigi kohtute otsuste suhtes, millega süüdistatav mõistetakse ebapiisavate tõendite tõttu lõplikult
õigeks (eespool viidatud otsus Van Straaten, punkt 61).
Põhikohtuasjas kerkib küsimus, kas sama kehtib ka juhul, kui isik mõistetakse kriminaalmenetluse aluseks oleva kuriteo aegumise
tõttu lõplikult õigeks.
Vaidlust ei ole selles, et Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 eesmärgiks on vältida seda, et isikut saaks tema liikumisvabaduse
kasutamise tõttu mitme lepinguosalise riigi territooriumil sama teo toimepanemise eest kohtu alla anda (vt 11. veebruari 2003. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑187/01 ja C‑385/01: Gözütok ja Brügge, EKL 2003, lk I‑1345, punkt 38, ja tänase kuupäevaga eespool
viidatud otsus Van Straaten, punkt 57). Kõnealuse artikliga tagatakse õigusrahu nendele isikutele, kelle kohtuasjas on tehtud
lõplik otsus. Sellistel isikutel peab olema võimalik vabalt liikuda, ilma et nad peaksid kartma sama teo eest uue kriminaalmenetluse
algatamist teises lepinguosalises riigis.
Nimetatud eesmärki oleks raske saavutada, kui Schengeni rakenduskonventsiooni artiklit 54 ei kohaldata juhul, kui lepinguosalise
riigi kohus on kriminaalmenetluse tulemusena teinud otsuse, millega süüdistatav mõistetakse kriminaalmenetluse aluseks oleva
kuriteo aegumise tõttu lõplikult õigeks. Seega tuleb niisuguse isiku puhul tõdeda, et tema suhtes on kõnealuse artikli mõttes
langetatud lõplik kohtuotsus.
On tõsi, et lepinguosaliste riikide õigusnormid ei ole aegumistähtaegade osas harmoneeritud. Samas mitte ükski EL lepingu
VI jaotise säte politseikoostöö ja õigusalase koostöö kohta kriminaalasjades, mille artiklid 34 ja 31 on määratud Schengeni
rakenduskonventsiooni artiklite 54–58 õiguslikuks aluseks, ega ka Schengeni leping ja Schengeni rakenduskonventsioon ei alluta
Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 kohaldamist liikmesriikide karistusõiguse normide harmoneerimisele või veelgi vähem
ühtlustamisele kriminaalasja aegumist puudutavate menetluste osas (eespool viidatud otsus: Gözütok ja Brügge, punkt 32) ega
ka liikmesriikide karistusõiguse normide üldisele harmoneerimisele või ühtlustamisele (vt 9. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑436/04:
Van Esbroeck, EKL 2006, lk I‑2333, punkt 29).
Tuleb lisada, et Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõte eeldab tingimata, et lepinguosaliste riikide vastavates karistusõigussüsteemides valitseb vastastikune usaldus ja
et iga nimetatud riik tunnustab teises lepinguosalises riigis kehtiva karistusõiguse kohaldamist isegi siis, kui tema enda
siseriikliku õiguse rakendamise tulemuseks oleks teistsugune lahend (eespool viidatud otsus Van Esbroeck, punkt 30).
Raamotsus 2002/584 ei takista
ne bis in idem
põhimõtte kohaldamist olukorras, kus isik on kuriteo aegumise tõttu lõplikult õigeks mõistetud. Vastavalt selle raamotsuse
artikli 4 punktile 4, millele Madalamaade valitsus on Euroopa Kohtule esitatud märkustes viidanud, võib vahistamismäärust
täitev õigusasutus keelduda Euroopa vahistamismääruse täitmisest muu hulgas juhul, kui vahistamismäärust täitva liikmesriigi
õiguse alusel ei või isiku suhtes kriminaalmenetlust algatada aegumise tõttu ning kui teod kuuluvad selle liikmesriigi jurisdiktsiooni
alla tema karistusõiguse alusel. Selle võimaluse rakendamise eelduseks ei ole kohtuotsus, mis on tehtud kriminaalasja aegumisele
tuginedes. Juhtum, mille puhul tagaotsitava suhtes on sama teo eest teises liikmesriigis langetatud lõplik kohtuotsus, on
reguleeritud raamotsuse artikli 3 punktis 2, milles sätestatakse Euroopa vahistamismääruse täitmata jätmise kohustuslikud
alused.
Põhikohtuasja keerukuse osas tuleb lõpetuseks rõhutada, et siseriikliku kohtu ülesanne on kontrollida, kas tema menetluses
oleva kohtuasja esemeks olevad teod on samad, mille suhtes on juba langetatud lõplik kohtuotsus.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb esimesele küsimusele vastata, et Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõtet kohaldatakse lepinguosalise riigi kohtu poolt kriminaalasjas tehtud otsusele, millega süüdistatav mõistetakse kriminaalmenetluse
aluseks oleva kuriteo aegumise tõttu lõplikult õigeks.

Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, milliste isikute suhtes võib
ne bis in idem
põhimõtet kohaldada.
Selles osas tuleneb Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 sõnastusest selgelt, et
ne bis in idem
põhimõttest võivad kasu saada ainult need isikud, kelle suhtes on esimesel korral langetud lõplik kohtuotsus.
Sellist tõlgendust kinnitab EL lepingu VI jaotise sätete eesmärk, mis on väljendatud EL artikli 2 esimese lõigu neljandas
taandes − „säilitada ja arendada liitu vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva alana, kus isikute vaba liikumine on tagatud
üheskoos [...] kuritegevuse ennetamise ja selle vastu võitlemisega seotud asjakohaste meetmete võtmisega”.
Seetõttu tuleb teisele küsimusele vastata, et Schengeni rakenduskonventsiooni artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõtet kohaldatakse ainult nendele isikutele, kelle suhtes lepinguosaline riik on langetanud lõpliku otsuse.

Kolmas küsimus
Kolmas küsimus põhineb eeldusel, mille kohaselt liikmesriigi kriminaalkohtud leiavad, et salakaubaveo koosseisuks vajalik
kauba ühenduseväline päritolu ei ole kindlaks tehtud.
Selline eeldus ei vasta aga põhikohtuasja faktidele, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus neid kirjeldab ja mis on toodud
käesoleva otsus punktides 16−18.
Enamik põhikohtuasja süüdistatavatest heidab eelotsusetaotluse esitanud kohtule ette, et viimane on Supremo Tribunal de Justiça
tehtud otsust valesti tõlgendanud. Nad väidavad, et vastupidiselt eelotsusetaotluses väidetule ei ole eelnimetatud kohus otsustanud,
et tollis deklareeriti väiksemad kogused, kui Portugali tegelikult toimetati. Nende selgituste kohaselt oleks pidanud salakaubaveo
ja dokumentide võltsimisega seonduva kriminaalmenetluse tunnistama lõppenuks nende kuritegude aegumise tõttu, mis oli tuvastatud
enne nimetatud kohtus peetava kohtuistungi avamist tehtud kohtulahendiga. Lisaks väidavad nad, et sama menetluse raames kahju
hüvitamiseks esitatud tsiviilhagi osas mõisteti süüdistatavad õigeks, kuna süüksarvatud teod ei leidnud tõendamist.
Selles osas tuleb märkida, et EÜ artiklis 234 ette nähtud korda kohaldatakse EL artiklis 35 sätestatud eelotsusetaotlusele,
arvestades viimati nimetatud sättes ette nähtud tingimusi (vt 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑105/03: Pupino, EKL
2005, lk I‑5285, punkt 28). EÜ artikli 234 järgses menetluses, mis põhineb selgel siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete
eristamisel, on kogu faktide hindamine siseriikliku kohtu pädevuses. Seega on Euroopa Kohus pädev otsustama üksnes ühenduse
õigusnormide tõlgenduse või kehtivuse üle, lähtudes talle siseriikliku kohtu poolt esitatud asjaoludest (vt 16. juuli 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑235/95: Dument ja Froment, EKL 1998, lk I‑4531, punkt 25, ja 16. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑421/01:
Traunfellner, EKL 2003, lk I.11941, punkt 21).
Seega lähtudes tõlgendusest, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on Supremo Tribunal de Justiça otsusele andnud, on kolmanda
küsimuse vastuvõetavus küsitav.
Selle tõlgenduse osas tuleb tõdeda, et puudub kolmanda küsimuse aluseks olev eeldus, mille kohaselt süüdistatavad mõistetakse
õigeks, kui kauba ühendusevälise päritolu kohta puuduvad tõendid või need on ebapiisavad.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas on sedastatud, et kuna Euroopa Kohus peab põhimõtteliselt otsuse tegema, kui esitatud
küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, siis erandjuhtudel peab ta oma pädevuse hindamiseks kindlaks tegema need
asjaolud, mille tõttu siseriiklik kohus talle eelotsusetaotluse esitas. Euroopa Kohus võib keelduda siseriikliku kohtu esitatud
eelotsuse küsimusele vastamisest vaid juhul, kui ühenduse õiguse tõlgendamine, mida siseriiklik kohus on palunud, ei ole ilmselgelt
kuidagi seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa
Kohtul puudub teave nende faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta, mida tal on tarvis, andmaks vajalikku vastust talle esitatud
küsimustele (vt eelkõige 11. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑13/05: Chacón Navas, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punktid 32 ja 33 ning osundatud kohtupraktika).
Kui võtta käesolevas asjas arvesse eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud asjaolusid, tekitab kolmas küsimus hüpoteetilist
laadi probleemi.
Järelikult ei pea Euroopa Kohus sellele küsimusele vastama.

Neljas küsimus
Samadel põhjustel, mis on toodud käesoleva otsuse punktides 41−45, on ka neljas küsimus vastuvõetamatu osas, milles see tugineb
eeldusel, et süüdistatavad mõistetakse tõendite puudumisel või nende ebapiisavuse korral õigeks. Neljas küsimus on aga vastuvõetav
osas, kuivõrd see puudutab juhtumit, mil liikmesriigi kohus on tuvastanud, et salakaubavedu puudutav kuritegu on aegunud.
Neljanda küsimuse punkt a
Neljanda küsimuse punktiga a soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas lepinguosalise riigi kohtu langetud
lõpliku otsuse, milles on tuvastatud salakaubaveo kuriteo aegumine, alusel võib teha järelduse, et asjaomane kaup on teiste
liikmesriikide territooriumil vabas ringluses.
EÜ artikli 24 alusel peab olema täidetud kolm tingimust, et kolmandast riigist pärit tooteid saaks pidada teises liikmesriigis
vabas ringluses olevaks. Nimetatud toodetega on tegemist juhul, kui on täidetud impordiformaalsused, kui on tasutud tollimaksud
või samaväärse toimega maksud, mida tuleb maksta selles liikmesriigis, ning kui selliseid tolli‑ või muid makse pole täielikult
või osaliselt tagastatud.
Kui liikmesriigi kohus on tuvastanud, et süüdistatavale süüksarvatav salakaubavedu puudutav kuritegu on aegunud, siis ei muuda
see asjaomaste toodete õiguslikku kvalifitseerimist.

Ne bis in idem
põhimõte on lepinguosalise riigi kohtule siduv vaid niivõrd, kuivõrd see takistab süüdistatava, kelle puhul on teises lepinguosalises
riigis juba lõplik kohtuotsus langetud, teist korda sama teo eest kohtu alla andmist.
Seega tuleb neljanda küsimuse punktile a vastata, et lepinguosalise riigi kohus ei või pidada kaupa oma territooriumil vabas
ringluses olevaks üksnes sel põhjusel, et teise lepinguosalise riigi kriminaalkohus on selle sama kauba osas tuvastanud, et
salakaubavedu puudutav kuritegu on aegunud.
Neljanda küsimuse punkt b
Neljanda küsimuse punktiga b soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas teises liikmesriigis turuleviimine
pärast importimist liikmesriiki, kus tehti aegumise tõttu õigeksmõistev kohtuotsus, kuulub sama teo koosseisu või kujutab
esimesse liikmesriiki importimise suhtes iseseisvat toimingut.
Ainus oluline kriteerium „sama teo” Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes kohaldamiseks seisneb tegude sisulise
samasuse kindlaks tegemises, mida tuleb mõista konkreetsete omavahel lahutamatult seotud tegude kogumi esinemisena (vt eespool
viidatud otsus Van Esbroeck, punkt 36).
Mis puudutab eelkõige sellist olukorda nagu põhikohtuasjas, tuleb tõdeda, et see võib sisuliselt kujutada tegude kogumit.
Sellekohase lõpliku hinnangu andmise õigus kuulub siiski pädevatele siseriiklikele kohtutele, kes peavad otsustama, kas kõnealused
teod sisuliselt moodustavad ajaliselt, ruumiliselt ja esemeliselt lahutamatult seotud tegude kogumi.
Eeltoodust tuleneb, et teises liikmesriigis kauba turuleviimine pärast importimist liikmesriiki, kus tehti õigeksmõistev kohtuotsus,
kujutab endast tegu, mis võib kuuluda „sama teo” koosseisu Schengeni rakenduskonventsiooni artikli 54 mõttes.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
19. juunil 1990 Schengenis allkirjastatud konventsiooni, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi
Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise
kaotamise kohta, artiklis 54 sätestatud
ne bis in idem
põhimõtet kohaldatakse lepinguosalise riigi kohtu poolt kriminaalasjas tehtud otsusele, millega süüdistatav mõistetakse kriminaalmenetluse
aluseks oleva kuriteo aegumise tõttu lõplikult õigeks.
2.
Nimetatud põhimõtet kohaldatakse ainult nendele isikutele, kelle suhtes lepinguosaline riik on langetanud lõpliku otsuse.
3.
Lepinguosalise riigi kohus ei või pidada kaupa oma territooriumil vabas ringluses olevaks üksnes sel põhjusel, et teise lepinguosalise
riigi kriminaalkohus on selle sama kauba osas tuvastanud, et salakaubavedu puudutav kuritegu on aegunud.
4.
Teises liikmesriigis kauba turuleviimine pärast importimist liikmesriiki, kus tehti õigeksmõistev kohtuotsus, kujutab endast
tegu, mis võib kuuluda „sama teo” koosseisu eelnimetatud artikli 54 mõttes.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.