CELEX: 62009CJ0205
Полицейско и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси
Рамково решение 2001/220/ПВР
Правно положение в наказателното производство на пострадалите от престъпления
Понятие "пострадал от престъпление"
Юридическо лице
Медиация в рамките на наказателното производство
Правила за прилагане

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, буква a) и член 10, параграф 1 от Рамково решение 2001/220/ПВР
на Съвета от 15 март 2001 година относно правното положение в наказателното производство на жертвите от престъпления (ОВ L 82,
стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 104, наричано по-нататък „Рамковото решение“).
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу г‑н Eredics и г‑жа Sápi във връзка с увреждане
на финансовите интереси на Европейските общности.

Правна уредба

Правна уредба на Съюза
Член 1 от Рамковото решение предвижда:
„За целите на настоящото рамково решение:
а)      „[пострадал от престъпление]“ е физическо лице, което е претърпяло увреждане, включително телесно или душевно и емоционално
страдание или имуществена загуба, които са пряка последица от действия или бездействия в нарушение на наказателното право
на държава членка;
[…]
в)      „наказателно производство“ е наказателноправно производство по смисъла на националното право;
[…]
д)      „медиация по наказателни дела“ е търсене, преди или по време на наказателното производство, на съгласувано разрешение между
[пострадалия от престъпление] и извършителя на престъпление с посредничеството на компетентно лице“.
Член 10 от Рамковото решение гласи:
„1.      Всяка държава членка се стреми да насърчава медиацията по наказателни дела относно престъпленията, които счита за подходящи
за прилагането на такава мярка.
2.      Всяка държава членка взема мерки споразумението, постигнато в резултат на медиацията по наказателни дела между [пострадалия
от престъпление] и извършителя да бъде вземано предвид“.

Национална правна уредба
Член 221/A от унгарския наказателно-процесуален кодекс (Büntető eljárási törvény, наричан по-нататък „НПК“) гласи:
„1.      Процедурата по медиация може да се проведе в рамките на наказателното производство по искане на обвиняемия или на пострадалия
от престъплението, както и по тяхно взаимно съгласие, когато наказателното производство е образувано по дела за престъпления
против личността (глава XII, дялове I и III от Наказателния кодекс), против сигурността на транспорта (глава XIII от Наказателния
кодекс) или против собствеността (глава XVIII от Наказателния кодекс), за които се предвижда налагане на наказание, не по-тежко
от лишаване от свобода до пет години.
2.      Процедурата по медиация има за цел обезщетяване на последиците от наказуемото деяние и гарантиране, че за в бъдеще обвиняемият
ще съблюдава закона. В хода на процедурата по медиация следва да се съдейства за постигането на споразумение между обвиняемия
и пострадалия, което да се основава на действителното разкаяние на обвиняемия. Медиация може да се провежда само един-единствен
път в хода на наказателното производство.
3.      Прокурорът спира производството служебно или по искане на обвиняемия, на неговия защитник или на пострадалия за срок, не по-дълъг
от шест месеца, и постановява провеждане на процедура по медиация,
а)      когато е възможно наказателното преследване да се прекрати или наказанието да се намали неограничено на основание член 36
от Наказателния кодекс;
б)      когато в хода на разследването обвиняемият признае извършеното деяние, като заяви, че е съгласен и е в състояние да заплати
обезщетение на пострадалия за нанесените вреди или по друг начин да отстрани вредоносните последици;
в)      когато обвиняемият и пострадалият от престъплението са заявили, че са съгласни с провеждането на процедура по медиация, и
г)      когато с оглед на естеството на наказуемото деяние, начина на неговото извършване и личността на обвиняемия може да не бъде
провеждано съдебно следствие или е налице основание да се приеме, че при определяне на наказанието съдът ще вземе предвид
действителното разкаяние на обвиняемия.
[…]
5.      Изявленията на обвиняемия и на пострадалия от престъплението, направени в процедурата по медиация, които се отнасят до обстоятелствата,
предмет на наказателното производство, са без доказателствена сила. Резултатът от процедурата по медиация не може да бъде
използван срещу обвиняемия.
6.      Правилата, приложими за процедурата по медиация, се уреждат подробно в специален закон.
7.      Ако процедурата по медиация приключи със споразумение и се приложи член 36, параграф 1 от Наказателния кодекс, прокурорът
прекратява производството; ако се приложи член 36, параграф 2 от Наказателния кодекс, прокурорът внася обвинителния акт в
съда. Ако обвиняемият е започнал да изпълнява споразумението, сключено в рамките на процедурата по медиация, без това да е
довело до освобождаването му от наказателна отговорност, прокурорът може да отложи внасянето на обвинителния акт за срок от
една до две години в случаи на престъпления, за които се предвижда налагане на наказание, не по-тежко от лишаване от свобода
за срок от три години“.
Съгласно член 36 от унгарския наказателен кодекс (Büntető törvénykönyv, наричан по-нататък „НК“):
„1.      Не се наказва лицето, което в рамките на процедура по медиация заплати на пострадалия от престъплението обезщетение за причинените
вреди или по друг начин отстрани вредоносните последици, настъпили вследствие на престъпление против личността (глава XII,
дялове I и III от Наказателния кодекс), против сигурността на транспорта (глава XIII от Наказателния кодекс) или против собствеността
(глава XVIII от Наказателния кодекс), за което се налага наказание, не по-тежко от лишаване от свобода за три години.
2.      Налаганото наказание може да бъде намалявано без ограничение, когато е извършено престъпление по смисъла на параграф 1, за
което се налага наказание, не по-тежко от лишаване от свобода за пет години, и в рамките на процедура по медиация извършителят
е заплатил на пострадалия обезщетение за причинените вреди или по друг начин е отстранил вредоносните последици.
3.      Разпоредбите на параграфи 1 и 2 не се прилагат, когато:
а)      престъплението е извършено повторно или представлява опасен рецидив,
б)      престъплението е извършено от лице, действало като част от организирана престъпна група,
в)      от престъплението е последвала смърт,
г)      престъплението е умишлено и е извършено от осъдено за предишно престъпление лице в изпитателен срок поради отлагане на изпълнението
на наказанието или от лице, осъдено на лишаване от свобода за предишно престъпление с влязла в сила присъда, което още не
е започнало да изтърпява това наказание, или от лице в изпитателен срок при предсрочно условно освобождаване, или е извършено
по време на спирането на наказателното производство“.
Член 314 от НК гласи:
„1.      Който причини вреда на бюджета на Европейските общности, като подаде декларация с невярно съдържание или като използва документ
с невярно съдържание или неистински или преправен документ, или като не се съобрази или се съобрази в недостатъчна степен —
и по този начин въведе в заблуждение — със задълженията си за предоставяне на сведения относно
а)      предоставени финансови средства от фондовете, управлявани от Европейските общности или от тяхно име,
б)      плащания към бюджета, управляван от Европейските общности или от тяхно име,
извършва престъпление, което се наказва с лишаване от свобода до пет години.
2.      Наказанието по параграф 1 се налага и на онзи, който използва не по предназначение
а)      финансови средства по смисъла на параграф 1, буква а) или
б)      предимство във връзка с плащане по смисъла на параграф 1, буква б)“.
Член 318 от НК гласи:
„1.      Който с цел да набави за себе си имотна облага възбуди или поддържа у някого заблуждение и с това причини вреда, извършва
измама.
[…]
4.      Престъплението се наказва с лишаване от свобода до три години, ако
а)      с измамата са причинени вреди в големи размери,
[…]“.
Съгласно член 138/A от НК вредата е „в големи размери, когато надхвърля 200 000 HUF, но е под 2 000 000 HUF“.

Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑н Eredics, първият обвиняем по главното производство, е директор на детската градина и основното училище на Apátistvánfalva
(наричани по-нататък „училището“). Г‑жа Sápi, вторият обвиняем по главното производство, е управител на Apátistvánfalvi Hotel
Apát Kereskedelmi és Szolgáltatási Korlátolt Felelősségű Társaság (дружество с ограничена отговорност, учредено съгласно унгарското
право, наричано по-нататък „Hotel Apát kft“) и управител на хотела „Apát“, който се стопанисва от дружеството Hotel Apát kft.
Съгласно рамковия договор, сключен на 30 юни 2003 г. между училището и Унгарския фонд за малки проекти по програмата PHARE
CBC (Magyarország — PHARE CBC Program Kisprojekt Alap 2001), последният предоставя на училището помощ в размер на 80,15 %
от сумата, необходима за осъществяването на ръководения от г‑н Eredics проект за горски път.
Помощта е изплатена на 4 февруари 2004 г. VÁTI Magyar Regionális Fejlesztési és Urbanisztikai Kiemelten Közhasznú Társaság
(унгарско дружество за комунални услуги, отговарящо за развитието на селските райони и градоустройството, наричано по-нататък
„VÁTI kht“) контролира изпълнението на проекта и отговаря за счетоводното приключване на сметките.
С договор, сключен между г‑н Eredics и г‑жа Sápi, избрана в резултат от процедура за възлагане на обществена поръчка, г‑жа Sápi
се задължава срещу възнаграждение от 1 200 000 HUF (приблизително 4 270 EUR) да организира, подготви и проведе подготвителен
курс за основния изпит за експерти в областта на гъбарството, както и да организира пътувания с образователна цел и срещи.
За да докаже изпълнението на договора, г‑жа Sápi изготвя от името на Hotel Apát kft отчет за изпълнението и изпраща същия
на г‑н Eredics, който заплаща сумата по окончателната фактура от текущата сметка на училището.
Тъй като не е доказано, че основният курс по микология действително е проведен, е прието, че фактурата и адресната книга,
изготвени с цел да се удостовери изпълнението на въпросния договор, са с невярно съдържание. Г‑н Eredics прилага към досието
по проекта документите, за които се твърди, че са с невярно съдържание, и отчета, изготвен по повод на несъстоялото се пътуване
с образователна цел, както и доклад за оценка, в който неизвестно лице преправило името на ръководителя на групата. Това досие
е изпратено на VÁTI kht, за да се удостовери изпълнението на задълженията, предвидени в посочения по-горе договор.
На 20 юни 2006 г. частно лице подава съобщение срещу г‑н Eredics и г‑жа Sápi за присвояване на приблизително 1 200 000 HUF.
Разпоредено е разследване, по време на което г‑н Eredics е викан многократно за разпит като обвиняем, но не признава фактите.
На 2 септември 2008 г. прокуратурата внася в Szombathelyi Városi Bíróság обвинителния акт срещу г‑н Eredics и г‑жа Sápi, в
който деянията на г‑н Eredics се квалифицират като „престъплението увреждане на финансовите интереси на Европейските общности“
по смисъла на член 314, параграф 1, буква a) от НК, за което само в един случай той отговаря като извършител.
На 24 ноември 2008 г. пред запитващата юрисдикция г‑н Eredics признава фактите от обвинителния акт и подава искане за провеждане
на процедура по медиация, в резултат на която на основание член 221/A от НПК да бъде прекратено наказателното производство
или да се даде възможност за неограничено намаляване на наказанието.
В съдебното заседание от 9 април 2009 г. запитващата юрисдикция приема, че деянието на г‑н Eredics може да се квалифицира
и като „измама“. Г‑н Eredics поддържа искането си за провеждане на процедура по медиация, както и вече направеното за тази
цел признание.
В съдебното заседание от 22 април 2009 г. в качеството си на пострадало лице VÁTI kht изразява съгласие за провеждане на процедура
по медиация. При това положение запитващата юрисдикция спира наказателното производство до 22 октомври 2009 г. с цел провеждане
на медиация.
Прокурорът подава протест срещу определението. Той поддържа, че предвид правната квалификация на фактите в обвинителния акт
посочените деяния не са от категорията на престъпленията, за които унгарското право предвижда процедура по медиация. Провеждането
на такава процедура било изключено и поради обстоятелството, че г‑н Eredics не е направил признание „в хода на разследването“,
както се предвижда в гореупоменатия член 221/A. Освен това било безпредметно VÁTI Kht. да участва в процедура по медиация
в качеството на пострадало лице. Крайният пострадал от престъплението била Европейската общност, поради което нямало основание
за провеждането на медиация.
При тези обстоятелства Szombathelyi Városi Bíróság решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални
въпроси:
„1)      Във връзка с разглежданото от него наказателно дело настоящият съд иска да установи дали „лице, което не е физическо лице“
се включва в понятието „пострадал от престъпление“ по смисъла на член 1, буква а) от Рамковото решение […], като се има предвид,
че член 10 от Рамковото решение предвижда задължение за насърчаване на медиацията между пострадалото лице и извършителя по
наказателни дела, и в това отношение настоящият съд моли да се уточни и допълни Решение на Съда от 28 юни 2007 г. по дело
Dell’Orto, C‑467/05 [Сборник, стр. I‑5557].
2)      Във връзка с член 10, параграф 1 от Рамковото решение […], съгласно който „[в]сяка държава членка се стреми да насърчава медиацията
по наказателни дела относно престъпленията, които счита за подходящи за прилагането на такава мярка“, настоящият съд иска
да установи дали понятието „престъпления“ може да се тълкува в смисъл, че обхваща всички престъпления, чийто състав съгласно
закона включва по същество сходни основни признаци.
3)      Може ли изразът „[в]сяка държава членка се стреми да насърчава медиацията по наказателни дела […]“ в член 10, параграф 1 от
Рамковото решение […] да се тълкува в смисъл, че провеждането на медиация между извършителя и пострадалия следва да е възможно
поне до постановяването на първоинстанционното решение, т.е. че изискването за признаване на фактите по време на съдебното
производство, след приключване на разследването — в случай че са изпълнени всички други изисквания — е в съответствие със
задължението за насърчаване на медиацията?
4)      Във връзка с член 10, параграф 1 от Рамковото решение […] настоящият съд иска да установи дали изразът „[в]сяка държава членка
се стреми да насърчава медиацията по наказателни дела относно престъпленията, които счита за подходящи за прилагането на такава
мярка“ означава, че възможността за медиация по наказателни дела трябва да е общодостъпна винаги когато са изпълнени останалите
законови изисквания, без да съществува право на преценка? С други думи (при утвърдителен отговор на предходния въпрос), противоречи
ли на разпоредбите (изискванията) на член 10 въвеждането на условие, според което „с оглед на естеството на наказуемото деяние,
начина на неговото извършване и личността на обвиняемия съдебно следствие може да не бъде провеждано или е налице основание
да се приеме, че при определяне на наказанието съдът ще вземе предвид действителното разкаяние на обвиняемия“?“

По преюдициалните въпроси

По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 1, буква a) и член 10 от Рамковото решение
трябва да се тълкуват в смисъл, че понятието „пострадал от престъпление“ включва юридическите лица за целите на предвиденото
в член 10, параграф 1 насърчаване на медиацията по наказателни дела.
Както основателно отбелязват унгарското, френското и италианското правителство, както и Комисията на Европейските общности,
Съдът вече е постановил, че с оглед на текста и общата структура на Рамковото решение за целите на това решение понятието
„пострадал от престъпление“ съгласно дефиницията в член 1 от същото решение се отнася само до физическите лица (вж. в този
смисъл по-специално Решение по дело Dell’Orto, посочено по-горе, точки 53—56).
Така в точка 53 от Решение по дело Dell’Orto, посочено по-горе, Съдът постановява, че от самия текст на член 1, буква a) от
Рамковото решение — който за целите на това решение дефинира пострадалия от престъпление като „физическо“ лице, което е претърпяло
увреждане, включително телесно или душевно, емоционално страдание или имуществена загуба, които са пряка последица от действия
или бездействия в нарушение на наказателното право на държава членка — следва, че тази разпоредба от Рамковото решение се
отнася само до физическите лица, претърпели такава вреда.
В точки 55 и 56 от същото решение Съдът отбелязва, че никоя друга разпоредба от Рамковото решение не сочи, че законодателят
на Съюза е възнамерявал да разшири понятието за „пострадал от престъпление“ до юридическите лица за целите на прилагането
на Рамковото решение, и че тъкмо напротив, много разпоредби от него потвърждават, че целта на законодателя е била да посочи
само физическите лица, които са претърпели вреди като последица от престъпление. В това отношение освен член 1, буква a) от
Рамковото решение, в който като видове вреди се посочват телесното или душевно увреждане и емоционалното страдание, Съдът
споменава и член 2, параграф 1 от Рамковото решение, който задължава държавите членки да вземат мерки, за да осигурят зачитане
на личното достойнство на пострадалите от престъпление, член 2, параграф 2, който напомня специалното отношение, с което се
ползват особено уязвимите пострадали от престъпление, както и член 8, параграф 1 от Рамковото решение, който задължава държавите
членки да осигурят подходящо равнище на защита на семейството или на лицата, намиращи се в отношения, подобни на семейните,
на пострадалия от престъпление.
Обстоятелството, че някои държави членки предвиждат медиация в наказателното производство, когато пострадалият от престъпление
е юридическо лице, не поставя под съмнение извода на Съда в Решение по дело Dell’Orto, посочено по-горе.
Всъщност, доколкото с него не се извършва пълно хармонизиране в разглежданата област, Рамковото решение нито създава пречка,
нито въвежда задължение за държавите членки да прилагат разпоредбите му и когато пострадалият от престъплението е юридическо
лице.
Тълкуването на Рамковото решение в смисъл, че се отнася единствено до физическите лица, не би представлявало дискриминация
спрямо юридическите лица. Всъщност законодателят на Съюза е имал основание да въведе режим за закрила само в полза на физическите
лица, доколкото последните се намират в обективно различно положение от това на юридическите лица поради по-голямата си уязвимост
и поради характера на интересите, които могат да бъдат засегнати единствено при престъпления срещу физически лица, каквито
са животът и физическата неприкосновеност на пострадалия.
С оглед на изложените по-горе съображения член 1, буква a) и член 10 от Рамковото решение трябва да се тълкуват в смисъл,
че понятието „пострадал от престъпление“ не включва юридическите лица за целите на предвиденото в член 10, параграф 1 насърчаване
на медиацията по наказателни дела.

По втория въпрос
Относно компетентността на Съда
Унгарското правителство отбелязва, че НПК позволява провеждането на процедура по медиация, когато пострадалият от престъплението
не е физическо лице. Доколкото обаче приложното поле на Рамковото решение обхваща единствено пострадалите, които са физически
лица, това решение при всички положения било без значение за целите на главното производство.
Съгласно трайно установената практика Съдът е компетентен да дава отговор дори когато фактите в главното производство са извън
приложното поле на правото на Съюза, ако правната уредба в националното законодателство на непредвидените в правото на Съюза
положения е съобразена с уредба от правото на Съюза. Съгласно практиката на Съда за правния ред на Съюза е налице явен интерес
от еднакво тълкуване на всички разпоредби от правото на Съюза, независимо от изискванията за прилагането им, за да се избегнат
бъдещи различия в тълкуването (вж. в този смисъл по-специално Решение от 17 юли 1997 г. по дело Giloy, C‑130/95, Recueil,
стр. I‑4291, точки 19—28, Решение от 11 октомври 2001 г. по дело Adam, C‑267/99, Recueil, стр. I‑7467, точки 23—29, Решение
от 15 януари 2002 г. по дело Andersen og Jensen, C‑43/00, Recueil, стр. I‑379, точки 15—19 и Решение от 16 март 2006 г. по
дело Poseidon Chartering, C‑3/04, Recueil, стр. I‑2505, точки 14—19).
Както признава унгарското правителство обаче, считано от 1 януари 2007 г., с член 221/A от НПК се установява процедура по
медиация, която по отношение на изброените в този член престъпления не провежда никаква разлика според това дали пострадалият
от престъплението е физическо или юридическо лице.
Ето защо, макар Рамковото решение да се отнася само до пострадалите, които са физически лица, това не е причина да се приеме,
че Съдът не е компетентен да отговори на втория въпрос.
По същество
С този въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 10 от Рамковото решение трябва да се тълкува
в смисъл, че задължава държавите членки да осигурят достъп до медиация за всички престъпления, за които основните признаци
от състава съгласно националната правна уредба по същество съответстват на тези на престъпленията, за които посочената правна
уредба изрично предвижда медиация.
В това отношение наред с обстоятелството, че член 34 ЕС овластява националните органи да изберат формата и средствата за постигането
на предвидения в рамковите решения резултат, следва да се посочи и че член 10 от Рамковото решение задължава държавите членки
единствено да се стремят да насърчават медиацията за престъпленията, които „счита[т] за подходящи“, поради което изборът на
престъпленията, за които може да се провежда медиация, зависи от преценката на държавите членки.
Както следва от самия текст на член 10 и от широкото право на преценка, което Рамковото решение предоставя на националните
власти по отношение на конкретния начин за изпълнение на неговите цели (вж. Решение от 9 октомври 2008 г. по дело Katz, C‑404/07,
Сборник, стр. I‑7607, точка 46), унгарският законодател не е превишил пределите на правото на преценка, с което разполага,
като е допуснал прилагане на процедурата по медиация само при престъпления против личността, против сигурността на транспорта
или против собствеността — избор, направен преди всичко по съображения на правната политика.
Макар че преценката на държавите членки наистина е ограничена от задължението за използване на обективни критерии при определянето
на съответните видове престъпления, нищо не сочи, че в конкретния случай това задължение не е спазено.
С оглед на всичко изложено по-горе член 10 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че не задължава държавите членки
да осигурят достъп до медиация за всички престъпления, за които основните признаци от състава съгласно националната правна
уредба по същество съответстват на тези на престъпленията, за които посочената правна уредба изрично предвижда медиация.

По третия и четвъртия въпрос
Относно компетентността на Съда
Безспорно е, че унгарското право не предвижда възможност за медиация при престъплението увреждане на финансовите интереси
на Европейските общности. Освен това от отговора на втория въпрос следва, че от Рамковото решение не може да се изведе задължение
на държавите членки — ако пострадалият от престъплението е физическо лице — да осигурят достъп до медиация за престъпления,
за които националната правна уредба не предвижда такава възможност, дори когато основните признаци от състава на тези престъпления
са същите като на престъпленията, за които се допуска медиация.
Доколкото използването на медиация е явно недопустимо при положение като разглежданото в главното производство, не е необходимо
да се отговаря на третия и четвъртия въпрос.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Член 1, буква a) и член 10 от Рамково решение 2001/220/ПВР на Съвета от 15 март 2001 година относно правното положение в наказателното
производство на жертвите от престъпления трябва да се тълкуват в смисъл, че понятието „пострадал от престъпление“ не включва
юридическите лица за целите на предвиденото в член 10, параграф 1 насърчаване на медиацията по наказателни дела.
2)
Член 10 от Рамково решение 2001/220 трябва да се тълкува в смисъл, че не задължава държавите членки да осигурят достъп до
медиация за всички престъпления, за които основните признаци от състава съгласно националната правна уредба по същество съответстват
на тези на престъпленията, за които посочената правна уредба изрично предвижда медиация.
Подписи
*
Език на производството: унгарски.