CELEX: 61993CJ0322
Konkurrence
salg af automobiler
gruppefritagelse
begrebet befuldmægtiget mellemhandler
appel

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 22. juni 1993 har Automobiles Peugeot SA og Peugeot SA (herefter benaevnt "Peugeot") i medfoer af artikel 49 i EOEF-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af en dom afsagt den 22. april 1993 (sag T-9/92, Automobiles Peugeot SA og Peugeot SA mod Kommissionen, Sml. II, s. 493), hvorved Retten i Foerste Instans frifandt Kommissionen i et af Peugeot anlagt annullationssoegsmaal til proevelse af Kommissionens beslutning af 4. december 1991 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.157 ° Eco System/Peugeot, EFT 1992 L 66, s. 1, herefter benaevnt "1991-beslutningen").
2 Vedroerende sagens faktiske omstaendigheder fremgaar foelgende af Rettens dom (praemis 3 og 7):
"° Som led i beskyttelsen af selskabets salgsnet, der uomtvistet er omfattet af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af salgs- og serviceaftaler vedroerende motorkoeretoejer (EFT 1985 L 15, s. 16, herefter benaevnt 'forordning nr. 123/85' ), udsendte Automobiles Peugeot SA den 9. maj 1989 gennem sine datterselskaber en rundskrivelse fra Peugeot SA til samtlige medlemmer af Peugeot-salgsnettet i Belgien, Frankrig og Luxembourg, hvori de autoriserede forhandlere og videreforhandlere i disse tre lande blev instrueret om at indstille deres leverancer til Eco System og om ikke laengere at tage imod ordrer paa nye koeretoejer af maerket Peugeot fra dette selskab, hvad enten det handlede for egen regning eller for fuldmagtgiveres regning. Det understregedes i rundskrivelsen, at disse instrukser gjaldt for ethvert organ, som maatte handle paa lignende vilkaar. Udkastet til rundskrivelsen var den 25. april 1989 blevet meddelt Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence, men var ikke blevet formelt anmeldt.
° I den anfaegtede beslutning af 4. december 1991 fastslog Kommissionen, at Peugeot' s udsendelse af rundskrivelsen af 9. maj 1989 til de autoriserede Peugeotforhandlere i Frankrig, Belgien og Luxembourg og disses anvendelse heraf med det resultat, at leverancerne af koeretoejer af maerket Peugeot til Eco System ophoerte, udgjorde en aftale eller i hvert fald en samordnet praksis, der var i strid med forbuddet i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1 (beslutningens artikel 1). Som begrundelse herfor anfoeres det i beslutningen navnlig: 'Ovennaevnte aftale har til formaal og til foelge at begraense konkurrencen inden for faellesmarkedet i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i artikel 85, stk. 1, idet aftalen [, der] er ivaerksat af alle virksomhederne i Peugeot' s net i de paagaeldende lande, har til formaal at hindre og i praksis stort set effektivt hindrer indfoersel til Frankrig af nye biler af maerket Peugeot, der er indkoebt i Belgien og Luxembourg af franske brugere, der anvender Eco System. Denne begraensning er vaesentlig paa grund af Peugeot-maerkets betydelige position paa EF-markedet. Aftalen vedroerer pr. definition handel paa tvaers af graenserne og kan derfor paavirke handelen mellem medlemsstaterne.' Det udtales endvidere i beslutningen, at 'den paagaeldende aftale i den form, der foelger af rundskrivelsen, ikke [kan] falde ind under gruppefritagelsen i forordning ... nr. 123/85, fordi bestemmelser om forbud mod indfoersel og udfoersel af biler ikke er blandt de konkurrencebegraensende forpligtelser, der er tilladt ifoelge forordningen' , og at der heller ikke kunne indroemmes individuel fritagelse for aftalen, allerede af den grund, at den ikke var blevet anmeldt."
3 Det fremgaar af Rettens dom (praemis 19 og 20), at Peugeot i foerste raekke gjorde gaeldende:
"° ... artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 ° hvorefter forhandleren kan saelge de af aftaleprogrammet omfattede koeretoejer eller tilsvarende varer til endelige forbrugere, der goer brug af en ikke-autoriseret mellemhandler, naar denne forinden skriftligt har faaet fuldmagt til paa den paagaeldende forbrugers vegne og paa dennes regning at koebe et bestemt motorkoeretoej ° er en undtagelse fra princippet om eneforhandling og selektivt salg. Bestemmelsen er imidlertid ikke et noedvendigt modstykke til et selektivt salgssystem, men er derimod en maade, hvorpaa fabrikanten kan beskytte sit salgsnet ved at kraeve, at mellemhandleren overholder visse betingelser.
° ... Kommissionen [anfoerte] i sin meddelelse af 12. december [1984 vedroerende forordning nr. 123/85, EFT 1985 C 17, s. 4, herefter benaevnt '1984-meddelelsen' ] ..., at 'virksomhederne i salgsnettet [kan] forpligtes til ikke at saelge nye motorkoeretoejer [omfattet af aftaleprogrammet] til eller gennem tredjemand, saa laenge denne optraeder som autoriseret videreforhandler af nye motorkoeretoejer i aftaleprogrammet eller udoever aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg' , hvorved Kommissionen begraensede anvendelsesomraadet for undtagelsen i henhold til artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 fra det i forordningen fastlagte princip om eneforhandling inden for et salgsnet. Det var paa grundlag af denne indskraenkende fortolkning af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, at sagsoegerne til de autoriserede forhandlere inden for Peugeot-salgsnettet udsendte rundskrivelsen af 9. maj 1989, som havde til formaal at beskytte sagsoegernes selektive salgssystem mod de aktiviteter, der kunne ligestilles med videresalg, som Eco System udoevede. Begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, er ikke et retligt begreb, men sigter til udoevelse af en virksomhed, der oekonomisk set har de samme foelger som videresalg."
4 Peugeot gjorde endvidere for Retten gaeldende, at den af Eco System udoevede erhvervsvirksomhed gik ud over praestering af tjenesteydelser, idet selskabet navnlig paatog sig en hel raekke risici, der er usaedvanlige for den, der blot optraeder som befuldmaegtiget, men som er karakteristiske for en videreforhandler.
5 Det fremgaar endvidere af Rettens dom (praemis 65 og 66), at Peugeot gjorde gaeldende:
"° ... for at skabe en begrundelse for forskellen mellem den anfaegtede beslutning og den fortolkning af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, som den selv havde anlagt i [1984-meddelelsen, ville Kommissionen] den 4. december 1991, dvs. samme dag, som den anfaegtede beslutning blev truffet, ... fremsaette en ny meddelelse om fortolkningen af forordning nr. 123/85 [herefter benaevnt '1991-meddelelsen' ]. I denne meddelelse blev der fastlagt nye kriterier for definitionen af begrebet mellemhandler, hvorved begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, mistede enhver betydning. Kommissionen handlede herved i strid med Peugeot' s berettigede forventning om, at selskabernes retsstilling ville blive opretholdt.
° ... Kommissionen [har] endvidere ... tilsidesat princippet om, at EF-retsakter ikke maa tillaegges tilbagevirkende gyldighed, idet den nye fortolkning af forordning nr. 123/85 med tilbagevirkende gyldighed blev bragt i anvendelse af Kommissionen paa en forholdsregel fra Peugeot' s side (rundskrivelsen af 9.5.1989), som burde vurderes paa grundlag af den tidligere fortolkning af forordningen. Der er under alle omstaendigheder sket en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet, idet Kommissionen aldrig har angivet en klar og praecis definition af begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg."
6 Ved den appellerede dom blev Kommissionen frifundet i det af Peugeot anlagte annullationssoegsmaal til proevelse af 1991-beslutningen.
Det foerste anbringende til stoette for appellen
7 Peugeot' s foerste anbringende er, at Retten har undladt at tage hensyn til 1984-meddelelsen og dermed har undladt at laegge til grund, at Kommissionen tilsidesatte retssikkerhedsprincippet ved i 1991-beslutningen at anlaegge en anden fortolkning af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 end den, som den angav i 1984-meddelelsen, og ved at fremsaette 1991-meddelelsen.
8 Vedroerende anbringendets foerste led, hvorved det goeres gaeldende, at Retten har undladt at tage hensyn til 1984-meddelelsen, bemaerkes, at Retten har taget udgangspunkt i, at enhver undtagelse fra forbuddet mod karteller, som den i forordning nr. 123/85 indeholdte, maa fortolkes snaevert.
9 Retten fastslog indledningsvis, at en fortolkende retsakt som 1984-meddelelsen ikke kan aendre bindende bestemmelser i den paagaeldende forordning (praemis 44 i Rettens dom).
10 Retten antog herefter, at Kommissionen lovligt ved 1984-meddelelsen kunne praecisere de betingelser, som en befuldmaegtiget mellemhandler skal opfylde, for at kravene i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 kan anses for iagttaget (praemis 46 i Rettens dom).
11 Retten gik paa dette grundlag ud fra, at den herefter burde undersoege, hvorvidt Eco System gik ud over de i artikel 3, nr. 11, fastlagte graenser ved at paatage sig risici, der er karakteristiske for en videreforhandler snarere end for en mellemhandler (praemis 47 ff. i Rettens dom).
12 Det foelger heraf, at det er med urette, at Peugeot har rejst den indsigelse mod den appellerede dom, at der ikke heri er blevet taget hensyn til 1984-meddelelsen, idet Retten i dommen udtrykkeligt har henvist til meddelelsen med henblik paa at afgraense begrebet mellemhandler i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85.
13 Hvad angaar anbringendets andet led, hvorved det goeres gaeldende, at Retten har undladt at fastslaa, at der skete en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet som foelge af, at Kommissionen i 1991-beslutningen fraveg 1984-meddelelsen, og at Kommissionen fremsatte 1991-meddelelsen, bemaerkes, at Retten har fastslaaet, at 1991-beslutningen ikke blev truffet paa grundlag af 1991-meddelelsen.
14 Om det af Peugeot anfoerte, hvorefter Kommissionen i 1991-beslutningen fraveg den fortolkning af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, som den selv havde angivet i 1984-meddelelsen, har Retten bemaerket, at begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, i meddelelsens forstand, ikke kan fortolkes saaledes, at der sker en begraensning af raekkevidden af begrebet mellemhandler, der skriftligt har faaet fuldmagt, jf. artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85. Retten bemaerkede endvidere, at Kommissionen i en skrivelse til appellanterne i 1987 havde givet udtryk for den opfattelse, at begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, ikke kunne sigte til en virksomhed som Eco System, der praesterer tjenesteydelser (praemis 71, 72 og 73 i Rettens dom).
15 Vedroerende vurderingen af de argumenter, Peugeot har fremsat under appelsagen, bemaerkes, at det er med foeje, at Retten har antaget, at Kommissionen ikke tilsidesatte retssikkerhedsprincippet. Som fremhaevet af Retten kunne 1991-beslutningen ikke lovligt traeffes paa grundlag af 1991-meddelelsen. Saaledes som Retten ligeledes har bemaerket, gaelder det endvidere, at Kommissionen allerede i 1987 gav Peugeot meddelelse om den fortolkning af begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, jf. 1984-meddelelsen, som Kommissionen anlagde med henblik paa definitionen af begrebet mellemhandler i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, og at Kommissionen ikke fraveg denne fortolkning i 1991-beslutningen.
16 Begge led af det foerste anbringende maa herefter forkastes.
Det andet anbringende til stoette for appellen
17 Peugeot' s andet anbringende er, at Retten har anlagt en forkert fortolkning af begrebet mellemhandler i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85. Appellanterne har herved fremsat fire argumenter:
° Forordning nr. 123/85 har til formaal at beskytte selektive salgsnet, herunder over for mellemhandlere. Dette begreb har derfor en oekonomisk karakter og sigter til enhver form for virksomhed, der oekonomisk set maa ligestilles med videresalg.
° Retten har paa den ene side erkendt, at der maa tillaegges begrebet mellemhandler et oekonomisk indhold, men har samtidig, med urette, antaget, at kravet om en skriftlig fuldmagt er den eneste form for beskyttelse, som motorkoeretoejsfabrikanterne har.
° Retten har undladt at tage hensyn til dommen af 3. juli 1985 (sag 243/83, Binon, Sml. s. 2015), hvoraf det fremgaar, at en mellemhandler, der handler efter fuldmagt fra et stort antal fuldmagtsgivere, maa betragtes som en uafhaengig erhvervsdrivende.
° Endelig har Retten undladt at tage stilling til Peugeot' s argumentation om, at Eco System rent faktisk udoever aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, navnlig derved, at selskabet paatager sig de risici, der er forbundet med transport og opbevaring af koeretoejet foer dets levering, med, at kunder naegter at modtage koeretoejer, og med ydede kreditter i tilfaelde af manglende betalingsevne hos koeberne, tillige med den oekonomiske risiko, som er knyttet til valutakursaendringer eller forhoejelse af salgspriserne for koeretoejerne. Retten har endvidere undladt at laegge vaegt paa, at Eco System har gjort reklame, offentliggjort prislister, udstillet de tilbudte koeretoejer og skaffet koeberne kredit, hvoraf det umiddelbart fremgaar, at Eco System har udoevet videreforhandlervirksomhed.
18 Det bemaerkes herom, at Retten har anfoert, at formaalet med artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 er at opretholde muligheden for at benytte en mellemhandler paa betingelse af, at der bestaar et direkte kontraktforhold mellem forhandleren og den endelige forbruger (praemis 40 i Rettens dom).
19 Da fremlaeggelse af en skriftlig fuldmagt er den eneste betingelse, som en mellemhandler skal opfylde, kan en mellemhandler ikke udelukkes fra anvendelsesomraadet for artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 med den begrundelse, at han udoever sin virksomhed erhvervsmaessigt, idet bestemmelsen ellers ville miste enhver praktisk betydning. Det kan endvidere vaere et led i mellemhandlerens udoevelse af denne erhvervsmaessige virksomhed at gennemfoere salgsfremmende foranstaltninger over for offentligheden og at paatage sig de risici, der er forbundet med enhver form for virksomhed, der bestaar i praestering af tjenesteydelser (praemis 41 og 43 i Rettens dom).
20 Retten har endvidere bemaerket, at formaalet med afsnittet i 1984-meddelelsen vedroerende begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, har vaeret at fortolke ikke alene artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, men ogsaa artikel 3, nr. 10, og at Kommissionen med henblik paa at sikre gennemslagskraften af sidstnaevnte bestemmelse, hvis formaal er at tilvejebringe en effektiv beskyttelse af salgsnet over for ikke-autoriserede tredjemaend, lovligt har kunnet praecisere de betingelser, som en befuldmaegtiget mellemhandler skal opfylde, for at kravene i artikel 3, nr. 11, kan anses for iagttaget (praemis 46 i Rettens dom).
21 Retten har herefter undersoegt, hvorvidt Eco-System paatog sig risici, der er karakteristiske for en videreforhandler snarere end for en mellemhandler.
22 Retten bemaerkede om dette spoergsmaal for det foerste, at Eco System handlede som repraesentant for de endelige forbrugere, at selskabet ikke var part i den paagaeldende koebekontrakt med en videreforhandler i bilsalgsnettet, og at selskabet aldrig var indehaver af ejendomsretten over de koeretoejer, som var genstand for de paagaeldende transaktioner (praemis 47 og 48 i Rettens dom).
23 Retten bemaerkede endvidere, at Eco System ikke paatog sig nogen garantiforpligtelse over for den endelige forbruger, men at denne forpligtelse paahvilede de virksomheder, der var medlemmer af salgsnettet og som var direkte kontraktligt forpligtet over for den endelige forbruger (praemis 49 i Rettens dom).
24 Retten fastslog paa dette grundlag, at mellemhandleren ikke bar nogen af de risici, der normalt er forbundet med, at ejendomsretten overgaar to gange, saaledes som det er karakteristisk for koeb og videresalg, navnlig risikoen for at skulle afsaette koeretoejet i tilfaelde af, at den endelige forbruger ikke aftager det (praemis 50 i Rettens dom).
25 Retten udtalte for det andet, at den kredit, Eco System yder selskabets kunder ° dvs. svarende til det udlaeg, som indroemmes kunderne fra tidspunktet for koebet hos og betalingen til den videreforhandler, der er medlem af salgsnettet, og indtil tidspunktet for leveringen til koeberen, som godtgoer udlaegget ° ikke aendrer den paagaeldende fuldmagts retlige karakter (praemis 51 i Rettens dom). For at beskytte sig mod risikoen for kundens manglende betalingsevne raadede Eco System ikke over de midler, som en autoriseret videreforhandler har, dvs. retten til at anse koebekontrakten for bortfaldet og til at afsaette koeretoejet, men kun over de traditionelle retsmidler, som befuldmaegtigede har, dvs. tilbageholdsret og udlaeg og hertil knyttet realisation (praemis 52 i Rettens dom).
26 Hvad angaar valutakursrisikoen fastslog Retten for det tredje, at Peugeot ikke havde godtgjort, at Eco System paatog sig denne form for risiko. Den risiko, der er forbundet med forpligtelsen til at yde fuldmagtsgiveren erstatning i tilfaelde af oedelaeggelse eller beskadigelse af koeretoejet under opbevaringen, for saa vidt det maatte vaere godtgjort, at denne risiko blev paataget, maatte anses for et normalt led i den omhandlede form for transaktion og adskilte sig fra de risici, der var forbundet med at vaere indehaver af ejendomsretten (praemis 53 og 54 i Rettens dom).
27 Endelig antog Retten, at den provision, som blev betalt til Eco System som modydelse for de af selskabet praesterede tjenesteydelser, var en form for vederlag, der er karakteristisk for fuldmagtsaftaler som de i sagen omhandlede (praemis 55 i Rettens dom).
28 Retten fastslog paa dette grundlag, at Eco System ikke paatog sig nogen af de risici af retlig eller oekonomisk art, der er karakteristiske for koeb og videresalg, og ikke overskred graenserne for de skriftlige fuldmagter, selskabet havde faaet (praemis 56 og 60 i Rettens dom).
29 Det bemaerkes endvidere, at Retten ikke lagde til grund, at en i sagen omtalt reklamebrochure havde kunnet give anledning til noget urealistisk indtryk hos offentligheden, naar henses til, at det i brochuren klart var angivet, noejagtig hvilken form for virksomhed Eco System udoevede. Under alle omstaendigheder maatte Peugeot' s bestraebelser paa at faa standset udbredelsen af brochuren anses for aabenbart uforholdsmaessige (praemis 59 i Rettens dom).
30 Endelig antog Retten, at de principper, der fremgaar af dommen i Binon-sagen, jf. ovenfor, ikke kan gaelde en befuldmaegtiget, som optraeder paa en endelig forbrugers vegne og for dennes regning, og at der ikke paa grundlag af et rent kvantitativt kriterium baseret paa det antal fuldmagter, som en erhvervsdrivende mellemhandler har faaet, kan drages den slutning, at den paagaeldende virksomhed ikke optraeder som mellemhandler som omhandlet i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 (praemis 61 i Rettens dom).
31 Det bemaerkes om naervaerende anbringende, at de to foerste af Peugeot' s argumenter maa ses under ét, idet det herved i det vaesentlige goeres gaeldende, at Retten har taget udgangspunkt i et mellemhandlerbegreb af retlig karakter, som er baseret paa, at der rent formelt er blevet givet en fuldmagt, og ikke i et begreb af oekonomisk karakter, baseret paa den betydning for salgsnettet, som mellemhandlerens virksomhed har.
32 Det er herved med foeje, at Retten har fastslaaet, at den omstaendighed, at der foreligger en skriftlig fuldmagt, er den eneste forudsaetning, der ifoelge ordlyden af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 skal vaere opfyldt for, at den paagaeldende maa anses for mellemhandler.
33 Det bemaerkes endvidere, at Retten ikke blot har fastslaaet dette, men har foretaget en indgaaende undersoegelse af de omstaendigheder, hvorunder Eco System udoevede sin virksomhed, og paa dette grundlag har draget den konklusion, at der ikke var tale om aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg.
34 Hvad angaar argumentet om, at der er truffet afgoerelse i strid med dommen i Binon-sagen, jf. ovenfor, bemaerkes, at det er med foeje, at Retten har antaget, at den paagaeldende retspraksis, der angaar anvendelsen af traktatens artikel 85 paa forholdet mellem en virksomhed og et agentur, ikke finder anvendelse paa en mellemhandler, der optraeder for den endelige forbrugers regning, og at det antal fuldmagter, som en erhvervsdrivende mellemhandler har faaet, ikke i sig selv er et forhold, som kan foere til, at mellemhandlerens virksomhed skifter karakter.
35 Med argumentet om, at Retten har undladt at undersoege, hvorvidt Eco System ikke i realiteten udoevede aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, idet selskabet paatog sig en valutakursrisiko, anfaegtes det, som Retten har lagt til grund vedroerende de faktiske omstaendigheder, idet den ikke har fundet det godtgjort, at Eco System paatog sig en saadan risiko. For saa vidt kan anbringendet derfor ikke tages i betragtning.
36 Om de oevrige argumenter bemaerkes, at Retten har foretaget en indgaaende undersoegelse af de forskellige risici, som Eco System paatog sig, og at Retten paa overbevisende maade har angivet, hvorfor disse ikke er usaedvanlige for en mellemhandler og ikke har en saadan karakter, at mellemhandlerens virksomhed herefter maa anses for aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg. Retten har herved ikke overskredet graenserne for sine befoejelser med hensyn til bedoemmelsen af de faktiske omstaendigheder eller foretaget en retligt fejlagtig kvalifikation af begrebet mellemhandler, der skriftligt har faaet fuldmagt, jf. artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85.
37 Det andet anbringende kan herefter delvis ikke tages i betragtning og maa i oevrigt forkastes.
38 Da ingen af anbringenderne kan laegges til grund, maa appellen forkastes i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
39 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Appellanterne har tabt sagen og boer derfor paalaegges at betale sagens omkostninger, herunder de omkostninger, der har vaeret forbundet med Eco System' s og BEUC' s intervention.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne, Automobiles Peugeot SA og Peugeot SA, betaler samtlige sagens omkostninger.