CELEX: 62005CJ0316
Ühenduse kaubamärk
Määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 98 lõige 1
Toimingud, mis rikuvad või võivad rikkuda ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi
Ühenduse kaubamärkide kohtu kohustus teha korraldus, millega keelatakse kolmandal isikul selliste toimingute jätkamine
Mõiste "eripõhjused" sellise keelu andmata jätmiseks
Ühenduse kaubamärkide kohtu kohustus võtta vajalikud meetmed tagamaks, et kõnealusest keelust peetakse kinni
Siseriiklikud õigusnormid, millega kehtestatakse ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute üldine keeld koos vastavate kriminaalkaristustega

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994 L 11,
lk 1; ELT eriväljaanne 17/1, lk 146; edaspidi „määrus”) artikli 98 lõike 1 tõlgendamist.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Määruse artikkel 9, pealkirjaga „Ühenduse kaubamärgiga antavad õigused” sätestab:
„1.      Ühenduse kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõikidel kolmandatel isikutel
kasutada kaubandustegevuse käigus ilma tema loata:
a)      kõiki tähiseid, mis on identsed ühenduse kaubamärgiga, kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks on
registreeritud ühenduse kaubamärk;
[…]
2.      Lõike 1 alusel võib muu hulgas keelata järgmised toimingud:
a)      tähise kandmine kaupadele või nende pakendile;
[…]
c)      kaupade importimine ja eksportimine kõnealuse tähise all;
[…]”.
Määruse artikkel 14, pealkirjaga „Siseriikliku õiguse täiendav kohaldamine rikkumiste korral” täpsustab:
„1.      Ühenduse kaubamärgi mõju reguleerivad ainult käesoleva määruse sätted. Muudel juhtudel reguleerib ühenduse kaubamärgi rikkumist
siseriiklik õigus, mis käsitleb siseriikliku kaubamärgi rikkumist, X jaotise sätete kohaselt.
[…]
3.      Kohaldatavad menetluseeskirjad määratakse kindlaks X jaotise sätete kohaselt.”
Määruse X jaotis, pealkirjaga „Ühenduse kaubamärkidega seotud kohtuasjade kohtualluvus ja menetlusnormid”, sisaldab artikleid 90–104.
Vastavalt määruse artikli 91 lõikele 1 ja artikli 92 punktile a määravad liikmesriigid oma territooriumil siseriiklikud esimese
ja teise astme kohtud, mida nimetatakse „ühenduse kaubamärkide kohtuteks”, mille ainupädevusse kuuluvad kõik hagid seoses
ühenduse kaubamärkide õiguste rikkumisega ja, kui need on siseriiklike õigusaktidega lubatud, ka hagid seoses õiguste rikkumise
ohuga.
Määruse artikkel 97 näeb ette:
„1.      Ühenduse kaubamärkide kohtud kohaldavad käesoleva määruse sätteid.
2.      Käesoleva määrusega reguleerimata küsimustes kohaldab ühenduse kaubamärkide kohus siseriiklikke, sealhulgas rahvusvahelise
eraõiguse sätteid.
3.      Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, kohaldab ühenduse kaubamärkide kohus samu menetlusnorme, mida kohaldataks
kohtu asukohaliikmesriigi siseriikliku kaubamärgiga seonduva sama liiki hagi puhul.”
Määruse artikkel 98 sätestab:
„1.      Kui ühenduse kaubamärkide kohus leiab, et kostja on rikkunud ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi või ähvardanud neid rikkuda,
teeb ta korralduse, millega keelatakse kostjal ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate toimingute jätkamine, kui ei
ole eripõhjusi vastupidiseks. Lisaks sellele võtab kohus siseriikliku õiguse kohaselt meetmed tagamaks, et kõnealusest keelust
peetakse kinni.
2.      Kõigil muudel juhtudel kohaldab ühenduse kaubamärkide kohus selle liikmesriigi õigust (rahvusvaheline eraõigus kaasa arvatud),
kus õiguste rikkumine või rikkumisega ähvardamine toime pandi.”

Rootsi õigusnormid
Vastavalt varumärkeslagen’i (1960:644) (edaspidi „kaubamärgiseadus”) §‑le 4 hõlmab õigus kanda kaupadele eristav tähis seda,
et ühelgi teisel isikul peale kaubamärgi omaniku ei ole õigust majandustegevuse käigus kasutada oma kaupade tunnusena märki,
mida võib kaubamärgiga segi ajada, sõltumata sellest, kas neid kaupu kavatsetakse tarnida Rootsi või välisriiki või kas neid
imporditakse.
Kaubamärgiseaduse §‑ga 37 kehtestatakse sanktsioonid tahtlike või raske hooletuse tõttu toimepandud rikkumiste puhuks.
Kaubamärgiseaduse §‑i 37a alusel võib kohus kaubamärgiomaniku taotlusel keelata kaubamärgiomaniku õigusi rikkuvate toimingute
jätkamise ning selle keelu rikkumisel trahvi määrata. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et selle sätte kohaldamine
on fakultatiivne.
Kaubamärgiseaduse § 66 sätestab ühelt poolt, et ühenduse kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise korral kohaldatakse selle seaduse
§‑i 37. Teiselt poolt täpsustab see säte, et sama seaduse §‑i 37a kohaldatakse juhul, kui määrusest ei tulene teisiti.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Nokia Corp. (edaspidi „Nokia”) on sõnamärgi Nokia omanik, mis on registreeritud nii Rootsi siseriikliku kaubamärgina kui ka
ühenduse kaubamärgina sellistele kaupadele nagu „mobiiltelefonid ja nende tarvikud”.
J. Wärdell importis 2002. aastal Filipiinidelt
flash sticker
’eid (vilkuvad kleepsud). Tegemist on kleepsudega, mis on mõeldud kinnitamiseks mobiiltelefonidele ja mis sisaldavad valgusdioodi,
mis vilgub, kui telefon heliseb.
Tollikontrollis selgus, et osa
flash sticker
’eid kannab Nokia kaubamärki, kas tootel endal või selle pakendil. J. Wärdell teatas, et tegemist on tarnija eksitusega, millest
ta ei olnud teadlik.
Nokia süüdistas J. Wärdelli kaubamärgiga seotud õiguste rikkumises ja esitas tema vastu Stockholms tingsrätt’ile hagi, nõudes,
et J. Wärdellil keelataks kasutada tema äritegevuses tähiseid, mis võivad põhjustada segiajamist Rootsi ja ühenduse kaubamärgiga
Nokia, ning keelu rikkumisel määrataks trahv.
Tingsrätt tuvastas rikkumise. Kuna J. Wärdell oli teatanud, et ta kavatseb importida veel
flash sticker
’eid, leidis nimetatud kohus, et esineb rikkumise kordamise oht, ja määras talle taotletud keelu, mille rikkumine toob kaasa
trahvi määramise.
J. Wärdelli apellatsioonkaebuse osas otsustas Svea hovrätt, et viimati nimetatu on toime pannud kaubamärgiga seotud õiguste
rikkumise ja et on olemas oht, et ta võib edaspidi toime panna samasuguseid Nokia kaubamärgi vastu suunatud tegusid. Samas
tõdedes, et J. Wärdell ei ole varem selliseid tegusid toime pannud ja et teda saab süüdistada ainult hooletuses, leidis kohus,
et ei olnud alust talle määrata keeldu, mille rikkumine toob kaasa trahvi määramise.
Seejärel kaebas Nokia asja edasi Högsta domstolenile. Ta väitis, et ainuüksi see, et J. Wärdell on objektiivselt rikkunud
tema kaubamärgiga seotud õigusi, on piisav selleks, et määrata talle keeld, mille rikkumine toob kaasa trahvi määramise.
Neil asjaoludel otsustas Högsta domstolen menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas mõistet „eripõhjused” määruse (EÜ) nr 40/94 […] artikli 98 lõike 1 esimeses lauses peab tõlgendama nii, et kohus, kes
leiab, et kostja on rikkunud ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi, võib muudest asjaoludest sõltumatult jätta keelamata õigusi
rikkuvate toimingute jätkamise, kui ta leiab, et rikkumise jätkamise oht ei ole ilme või see on mingil moel piiratud?
2.      Kas seda mõistet peab tõlgendama nii, et kohus, kes leiab, et kostja on rikkunud ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi, võib
isegi siis, kui esimeses küsimuses toodud põhjusel puudub alus kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate toimingute jätkamise keelamiseks,
jätta sellise keelu määramata põhjusel, et on selge, et kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate toimingute jätkamine kuulub siseriiklikus
õiguses sätestatud üldise rikkumiskeelu kohaldamisalasse ning et kostjale võidakse määrata kriminaalkaristus, kui õiguste
rikkumine jätkub tahtlikult või raske hooletuse tõttu?
3.      Kui vastus teisele küsimusele on eitav, siis kas käesoleval juhul tuleb võtta erimeetmeid, näiteks sidudes keelu rahatrahviga,
millega tagataks keelust kinnipidamine, isegi kui on selge, et kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate toimingute jätkamine kuulub
siseriiklikus õiguses sätestatud üldise rikkumiskeelu kohaldamisalasse ja et kostjale võidakse määrata kriminaalkaristus,
kui õiguste rikkumine jätkub tahtlikult või raske hooletuse tõttu?
4.      Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas see on kohaldatav ka sel juhul, kui siseriikliku kaubamärgiga seotud
õiguste samalaadse rikkumise korral ei peeta niisuguse erimeetme kohaldamise tingimusi täidetuks?”

Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse artikli 98 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et
ainuüksi see, et ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamise oht ei ole ilmne
või see on mingil moel piiratud, on eripõhjus, mille tõttu ühenduse kaubamärkide kohus võib jätta andmata korralduse, millega
keelatakse kostjal neid toiminguid jätkata.
Nii ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest tuleneb, et ühenduse õigusnorme, mis ei viita
otseselt liikmesriikide õigusele nende tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu ühenduses tõlgendada
autonoomselt ja ühetaoliselt ning selleks tuleb arvestada õigusnormi konteksti ja vastava regulatsiooniga taotletavat eesmärki
(vt eelkõige 18. jaanuari 1984. aasta otsus kohtuasjas 327/82: Ekro, EKL 1984, lk 107, punkt 11; 19. septembri 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑287/98: Linster, EKL 2000, lk I‑6917, punkt 43, ja 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑170/03: Feron,
EKL 2005, lk I‑2299, punkt 26).
See kehtib määruse artikli 98 lõike 1 esimeses lauses kasutatud mõiste „eripõhjused” kohta.
Samas sätestab määruse artikli 14 lõige 1, et „[m]uudel juhtudel reguleerib ühenduse kaubamärgi rikkumist siseriiklik õigus,
mis käsitleb siseriikliku kaubamärgi rikkumist, X jaotise sätete kohaselt”.
Siiski ei välista ühelt poolt see viide liikmesriikide siseriiklikele õigustele seda, et ühenduse seadusandja võib kindlaks
määrata teatud hulga norme, mis reguleerivad ühetaoliselt ühenduse kaubamärgi rikkumisi, nagu osundab ka täpsustus „X jaotise
sätete kohaselt”.
Teiselt poolt, nagu tuleneb määruse teisest põhjendusest, on määrusega loodud ühenduse kaubamärgikorra eesmärk anda ettevõtjatele
õigus „saada ühenduse kaubamärke, millele antakse ühtne kaitse ja mis kehtib kogu ühenduse territooriumil”.
Ühenduse kaubamärkide kaitsmiseks on oluline tagada nende kaubamärkide rikkumise keelust kinnipidamine.
Niisiis, kui mõistet „eripõhjused” tuleks tõlgendada erinevates liikmesriikides erinevalt, siis samad asjaolud võiksid olla
ühtedes liikmesriikides aluseks ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamise
keelule, kuid teistes mitte. Niisiis ei oleks ühenduse kaubamärkidele tagatud kaitse kogu ühenduse territooriumil ühetaoline.
Mõistet „eripõhjused” tuleb seetõttu ühenduse õiguskorras tõlgendada ühetaoliselt.
Selles osas tuleb esiteks sedastada, et määruse artikli 98 lõike 1 esimene lause on erinevates keeleversioonides sõnastatud
käskivalt (vt eelkõige hispaania keeles „dictará providencia para prohibirle”, hollandi keeles „verbiedt”, inglise keeles
„shall […] issue an order prohibiting”, itaalia keeles „emette un’ordinanza vietandogli”, prantsuse keeles „rend […] une ordonnance
lui interdisant”, saksa keeles „verbietet”).
Seega peab ühenduse kaubamärkide kohus põhimõtteliselt tegema korralduse, millega keelatakse kostjal ühenduse kaubamärgiga
seotud õigusi rikkuvate või rikkuda võivate toimingute jätkamine, ja järelikult tuleb kitsendavalt tõlgendada väljendit „kui
ei ole eripõhjusi vastupidiseks”, mis – nagu selle sätte sõnastusest selgub – on erand sellest kohustusest (vt eelkõige hispaania
keeles „[n]o habiendo”, hollandi keeles „tenzij er […] zijn”, inglise keeles „unless there are”, itaalia keeles „a meno que
esistano”, prantsuse keeles „sauf s’il y a”, saksa keeles „sofern […] nicht [...] entgegenstehen”).
Teiseks on määruse artikli 98 lõige 1 oluline säte, et saavutada määrusega seatud eesmärk, mis puudutab kaubamärkide kaitset
ühenduses.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 24 on rõhutanud: kui ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda
võivate toimingute jätkamise keelu määramine eeldaks selliste toimingute kordumise ilmse või piiramatu ohu olemasolu, peaks
hageja ilmselt niisuguse ohu olemasolu tõendama. Kostja tulevikus võimaliku tegevuse kohta sellise tõendi esitamine oleks
hagejale keeruline ja võiks võtta talle ühenduse kaubamärgiga antud ainuõigustelt nende mõju.
Kolmandaks, nagu on juba märgitud käesoleva otsuse punktis 25, peab ühenduse kaubamärkide kaitse olema ühetaoline kogu ühenduse
territooriumil.
Niisiis sellise tõlgenduse tagajärg, mille kohaselt ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate
toimingute jätkamise keelu määramine eeldaks kostja poolt selliste rikkumiste kordamise ilmse või piiramatu ohu olemasolu,
oleks see, et selle kaubamärgi kaitse ulatus erineks kohtute lõikes või isegi ühest menetlusest teise, sõltuvalt hinnangust,
mis sellele ohule antakse.
Eelnevad kaalutlused ei takista ilmselt ühenduse kaubamärkide kohtul määrata sellist keeldu juhul, kui ta tuvastab, et kaubamärgiga
seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamine kostja poolt ei ole enam võimalik. See on nii eelkõige
juhul, kui pärast asjaomaste toimingute tegemist on selle kaubamärgi omaniku vastu, millega seotud õigusi on rikutud, esitatud
nõue, mis viib tema õiguste äravõtmiseni.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse artikli 98 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ainuüksi see, et ühenduse
kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamise oht ei ole ilmne või see on mingil moel
piiratud, ei ole eripõhjus, mille tõttu ühenduse kaubamärkide kohus võib jätta andmata korralduse, millega keelatakse kostjal
neid toiminguid jätkata.

Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et asjaolu,
et siseriikliku õigusnormiga on sätestatud ühenduse kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldine keeld ja võimalus määrata
kriminaalkaristus kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamise eest, kui õiguste rikkumine
toimub tahtlikult või raske hooletuse tõttu, on eripõhjus, mille tõttu ühenduse kaubamärkide kohus võib jätta andmata korralduse,
millega keelatakse kostjal neid toiminguid jätkata.
Esiteks, nagu ilmneb sõnastusest, mida ühenduse seadusandja määruse artikli 98 lõike 1 esimeses lauses on kasutanud (vt eelkõige
hispaania keeles „razones especiales”, hollandi keeles „speciale redenen”, inglise keeles „special reasons”, itaalia keeles
„motivi particolari”, prantsuse keeles „raisons particulières”, saksa keeles „besondere Gründe”), seondub mõiste „eripõhjused”
konkreetse juhtumi faktiliste asjaoludega.
Niisiis ei saa asjaolu, et ühe liikmesriigi õigusnormid näevad ette kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldise keelu ning
võimaluse määrata kriminaalkaristus kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamise eest,
pidada iseloomulikuks igale hagile, mis ühenduse kaubamärkide kohtule selles liikmesriigis kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise
või sellise rikkumise ohu kohta esitatakse.
Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingu (TRIPS leping), mis on toodud Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu
(Marrakeši leping) lisas 1C, on ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis puudutab
tema pädevusse kuuluvaid küsimusi (EÜT L 336, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80), artikli 44 lõike 1 ja artikli 61 kohaselt
on kõigil liikmesriikidel kohustus kehtestada eraõiguslikud sanktsioonid ja kriminaalkaristused, sh intellektuaalomandi õiguste
rikkumise keeld. Selliste sanktsioonide olemasolu siseriiklikus õiguses ei saa seega olla
a fortiori
eripõhjuseks määruse artikli 98 lõike 1 esimese lause mõttes.
Teiseks juhul, kui selliseks eripõhjuseks määruse artikli 98 lõike 1 esimese lause mõttes tuleks pidada asjaolu, et liikmesriigi
õigusnormid näevad ette kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldise keelu ning võimaluse määrata kriminaalkaristus kaubamärgiga
seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamise eest, seataks kohaldatava siseriikliku õiguse sisust
sõltuvusse selles sättes käsitletava põhimõtte kohaldamine, mille kohaselt ühenduse kaubamärkide kohtud peavad – v.a erandjuhul
– andma korralduse, millega keelatakse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamine.
Tegelikult oleksid ühenduse kaubamärkide kohtud sellistes liikmesriikides, mille siseriiklikud õigusnormid näevad ette kaubamärgiga
seotud õiguste rikkumise üldise keelu ning võimaluse määrata niisuguste toimingute jätkamise eest kriminaalkaristus, pidevalt
vabastatud selliste korralduste andmisest, millega keelatakse kostjal jätkata toiminguid, milles teda süüdistatakse, ning
nad ei peaks arvestama iga kohtuasja asjaolude eripäraga ja sellisel juhul ei oleks määruse artikli 98 lõikel 1 selle riigi
territooriumil mingit mõju.
Niisugune tulemus oleks vastuolus nii ühenduse õiguse ülimuslikkuse põhimõttega kui ka selle ühetaolise kohaldamise nõudega.
Lõpuks, nagu Nokia ja Prantsusmaa valitsus ning ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 33 ja 34 märkisid, ei ole kohaldatavas
siseriiklikus õiguses kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldise keelu olemasolul ja kriminaalkaristuse määramise võimalusel
juhtudeks, kui selliseid toiminguid jätkatakse, samasugust hoiatavat mõju kui nende toimingute jätkamise keelul, mis on spetsiaalselt
kostjale määratud ja millest kinnipidamine on tagatud asjakohaste meetmetega ning mis on välja kuulutatud täidetava kohtuotsusega.
Järelikult ei saa kaubamärgi omanikku, kelle õigusi on rikutud, kaitsta samaväärselt sellise erikeelu puudumise korral.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et asjaolu, et siseriikliku õigusnormiga
on sätestatud ühenduse kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldine keeld ja võimalus määrata kriminaalkaristus kaubamärgiga
seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute eest, kui õiguste rikkumine toimub tahtlikult või raske hooletuse
tõttu, ei ole eripõhjus, mille tõttu ühenduse kaubamärkide kohus võib jätta andmata korralduse, millega keelatakse kostjal
selliseid toiminguid jätkata.

Kolmas küsimus
Kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama
nii, et ühenduse kaubamärkide kohtul, kes on teinud korralduse, millega keelatakse kostjal ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi
rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamine, on siseriiklikust õigusest lähtuvalt kohustus võtta asjakohased meetmed
tagamaks, et kõnealusest keelust peetakse kinni isegi siis, kui see siseriiklik õigusnorm sätestab kaubamärgiga seotud õiguste
rikkumise üldise keelu ja võimaluse määrata kriminaalkaristus kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate
toimingute eest, kui õiguste rikkumine toimub tahtlikult või raske hooletuse tõttu.
Selles osas tuleb rõhutada ühelt poolt, et määruse artikli 98 lõike 1 teine lause on sõnastatud käskivalt (vt eelkõige hispaania
keeles „adoptará las medidas”, hollandi keeles „treft […] maatregelen”, inglise keeles „shall […] take […] measures”, itaalia
keeles „[p]rende le misure”, prantsuse keeles „prend […] les mesures”, saksa keeles „trifft […] die […] Maßnahmen”).
Teiselt poolt, vastupidi kohustusele teha korraldus, millega keelatakse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvad või neid rikkuda
võivad toimingud – mis on sätestatud määruse artikli 98 lõikes 1 –, millele on lisatud „eripõhjuseid” puudutav erand, ei tehta
kohustusest võtta meetmed tagamaks, et kõnealusest keelust peetakse kinni – mis on ette nähtud sama sätte teises lauses –,
mingeid erandeid.
Järelikult, kui liikmesriigi ühenduse kaubamärkide kohus on teinud korralduse, millega keelatakse kaubamärgiga seotud õigusi
rikkuvad või neid rikkuda võivad toimingud, siis on ta kohustatud võtma selle liikmesriigi siseriiklikust õigusest tulenevad
asjakohased meetmed, mis tagavad, et kõnealusest keelust peetakse kinni.
Selline tõlgendus on lisaks kooskõlas määruse artikli 98 lõike 1 eesmärgiga, mis on ühenduse kaubamärgiga antud õiguse kaitsmine.
Lisaks, nagu tuleneb teisele küsimusele antud vastusest, asjaolu, et kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid sätestavad ühenduse
kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldise keelu ja võimaluse määrata kriminaalkaristus kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate
või neid rikkuda võivate toimingute eest, kui õiguste rikkumine toimub tahtlikult või raske hooletuse tõttu, ei vabasta ühenduse
kaubamärkide kohut kohustusest teha korraldus, mis keelab kostjal neid toiminguid jätkata.
Seega ei vabasta sama asjaolu ühenduse kaubamärkide kohut kohustusest võtta siseriikliku õiguse kohaseid meetmeid tagamaks,
et kõnealusest keelust peetakse kinni.
Järelikult tuleb kolmandale küsimusele vastata, et määruse artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et ühenduse kaubamärkide
kohtutel, kes on andnud korralduse, millega keelatakse kostjal ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda
võivate toimingute jätkamine, on kohustus siseriiklikust õigusest lähtuvalt võtta asjakohased meetmed tagamaks, et kõnealusest
keelust peetakse kinni isegi juhul, kui see siseriiklik õigusnorm sätestab kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldise keelu
ja võimaluse määrata kriminaalkaristus kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute eest, kui
õiguste rikkumine toimub tahtlikult või raske hooletuse tõttu.

Neljas küsimus
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et
ühenduse kaubamärkide kohtutel, kes on andnud korralduse, millega keelatakse kostjal ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate
või neid rikkuda võivate toimingute jätkamine, on kohustus siseriiklikust õigusest lähtuvalt võtta asjakohased meetmed tagamaks,
et kõnealusest keelust peetakse kinni, kui neid meetmeid siseriikliku kaubamärgiga seotud õiguste analoogse rikkumise korral
nende õigusnormide alusel ei võeta.
Vastustest teisele ja kolmandale küsimusele tuleneb, et ühenduse seadusandja on pannud ühenduse kaubamärkide kohtutele kohustuse
ühelt poolt keelata – v.a eripõhjustel – ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute
jätkamine, ja teiselt poolt võtta asjakohased meetmed tagamaks, et kõnealusest keelust peetakse kinni.
Määruse artikli 14 lõike 1 kohaselt „reguleerib ühenduse kaubamärgi rikkumist siseriiklik õigus, mis käsitleb siseriikliku
kaubamärgi rikkumist, [määruse] X jaotise sätete kohaselt”.
Seega on määruse artikli 98 lõike 1 teises lauses ette nähtud meetmete olemus määratud selle liikmesriigi siseriikliku õigusega,
mille ühenduse kaubamärkide kohtule on hagi esitatud, nagu tuleneb ka kõnealuses sättes olevast otsesest viitest sellele õigusele.
Selles osas, nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 42 rõhutab, peavad liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses nägema
ette tõhusad meetmed, mis takistavad kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamist.
Seetõttu, pannes ühenduse kaubamärkide kohtutele absoluutse kohustuse võtta korraldust andes sellised meetmed, millega takistatakse
kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamist, on ühenduse seadusandja välistanud võimaluse,
et liikmesriigi siseriiklik õigus seab nende meetmete võtmise sõltuvusse täiendavatest tingimustest.
Sellisel juhul peab määruse artikli 98 lõike 1 teist lauset tõlgendama nii, et selles ei viidata siseriiklikele õigusnormidele
nende tingimuste osas, mis kehtivad nendes õigusnormides ette nähtud nende meetmete rakendamise kohta, mis on asjakohased
tagamaks ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamise keelust kinnipidamist,
vaid selles eeldatakse, et niisugused meetmed määratakse kohe, kui on antud korraldus keelata kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate
või neid rikkuda võivate toimingute jätkamine. Eelkõige tuleneb sellest, et ühenduse kaubamärkide kohtud on kohustatud niisuguseid
meetmeid võtma ilma kohaldatavas siseriiklikus õiguses nende elluviimiseks sätestatud tingimusi arvesse võtmata.
Kui see ei oleks nii, siis ei saavutataks määruse artikli 98 lõikes 1 sätestatud eesmärki, mis on kaitsta ühetaoliselt kogu
ühenduse territooriumil ühenduse kaubamärgiga antud õigusi rikkumiste vastu. Tegelikult ei saa hoiatavat mõju tagada keeluga
jätkata kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvaid või neid rikkuda võivaid toiminguid, kui sellega ei kaasne asjakohaseid meetmeid
tagamaks, et sellest peetakse kinni.
Seega ei oma
a fortiori
tähtsust see, et samaväärsetel asjaoludel ei võimalda siseriiklik õigusnorm siseriiklikel kohtutel kohaldada niisuguseid
meetmeid koos keeluga jätkata siseriikliku kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvaid toiminguid. Tuleb meenutada, et nõukogu 21. detsembri
1988. aasta esimene direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40,
lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92) ühtlustas küll siseriiklike kaubamärkidega antavate õiguste sisu, kuid mitte õiguskaitsevahendeid,
mis on mõeldud selle tagamiseks, et kolmandad isikud nendest kinni peaksid.
Järelikult tuleb neljandale küsimusele vastata, et määruse artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et ühenduse kaubamärkide
kohtutel, kes on andnud korralduse, millega keelatakse kostjal ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda
võivate toimingute jätkamine, on kohustus võtta sellised siseriiklikust õigusest tulenevad meetmed, mis on asjakohased tagamaks,
et kõnealusest keelust peetakse kinni isegi siis, kui neid meetmeid siseriikliku kaubamärgiga seotud õiguste analoogse rikkumise
korral nende õigusnormide alusel ei võeta.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94, ühenduse kaubamärgi kohta artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii,
et ainuüksi see, et ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamise oht ei ole
ilmne või see on mingil moel piiratud, ei ole eripõhjus, mille tõttu ühenduse kaubamärkide kohus võib jätta andmata korralduse,
millega keelatakse kostjal neid toiminguid jätkata.
2.
Määruse nr 40/94 artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et asjaolu, et siseriikliku õigusnormiga on sätestatud ühenduse
kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldine keeld ja võimalus määrata kriminaalkaristus kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate
või neid rikkuda võivate toimingute eest, kui õiguste rikkumine toimub tahtlikult või raske hooletuse tõttu, ei ole eripõhjus,
mille tõttu ühenduse kaubamärkide kohus võib jätta andmata korralduse, millega keelatakse kostjal neid toiminguid jätkata.
3.
Määruse nr 40/94 artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et ühenduse kaubamärkide kohtutel, kes on andnud korralduse, millega
keelatakse kostjal ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamine, on kohustus
siseriiklikust õigusest lähtuvalt võtta asjakohased meetmed tagamaks, et kõnealusest keelust peetakse kinni isegi siis, kui
see siseriiklik õigusnorm sätestab kaubamärgiga seotud õiguste rikkumise üldise keelu ja võimaluse määrata kaubamärgiga seotud
õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute eest kriminaalkaristus, kui õiguste rikkumine toimub tahtlikult või raske
hooletuse tõttu.
4.
Määruse nr 40/94 artikli 98 lõiget 1 peab tõlgendama nii, et ühenduse kaubamärkide kohtutel, kes on andnud korralduse, millega
keelatakse kostjal ühenduse kaubamärgiga seotud õigusi rikkuvate või neid rikkuda võivate toimingute jätkamine, on kohustus
võtta sellised siseriiklikust õigusest tulenevad meetmed, mis on asjakohased tagamaks, et kõnealusest keelust peetakse kinni
isegi siis, kui neid meetmeid siseriikliku kaubamärgiga seotud õiguste analoogse rikkumise korral nende õigusnormide alusel
ei võeta.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: rootsi.