CELEX: 62005CJ0003
Briseles Konvencija
Lēmums, kas atļauj izpildīt citā līgumslēdzējā valstī pasludinātu spriedumu
Neizsniegšana vai izsniegšana, kas veikta, pārkāpjot noteikto kārtību
Uzzināšana
Termiņš prasības celšanai

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 36. pantu 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju
un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju
par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp., un
grozījumi 77. lpp.), 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.) un 1989. gada
26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos (OV L 285, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Briseles
Konvencija”).
2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Verdolīvu un
J. M. Van der Hoeven BV
(turpmāk tekstā – “
Van der Hoeven
”),
Banco di Sardegna
un
San Paolo IMI SpA
, iepriekš
Istituto San Paolo di Torino
, jautājumā par
Arrondissementsrechtbank ’s‑Gravenhage
(Nīderlande) pasludinātā sprieduma, ar kuru Verdolīvam tika piespriests samaksāt
Van der Hoeven
NLG 365 000, izpildi Itālijā.

Atbilstošās tiesību normas

Briseles Konvencija
3       Saskaņā ar Briseles Konvencijas 26. panta pirmo daļu līgumslēdzējā valstī pieņemts spriedums bez kādas īpašas procedūras atzīstams
pārējās līgumslēdzējās valstīs.
4       Minētās konvencijas 27. panta 2. punkts tomēr paredz, ka šādus spriedumus neatzīst, ja atbildētājam, kas nav ieradies, dokuments,
ar kuru ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments nav izsniegts vai paziņots noteiktā kārtībā un pietiekami laicīgi, lai
viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību.
5       Šīs pašas konvencijas 31. panta pirmā daļa paredz, ka līgumslēdzējā valstī pieņemts spriedums, kas izpildāms šajā valstī,
jāizpilda citā līgumslēdzējā valstī, ja pēc kādas ieinteresētās puses pieprasījuma tas ir pasludināts par izpildāmu šajā pēdējā
valstī.
6       Saskaņā ar Briseles Konvencijas 34. pantu:
“Tiesa, kura izskata prasības pieteikumu [par sprieduma izpildi], lemj pēc iespējas ātri, lai puse pret kuru celta izpildīšanas
prasība, šajā tiesvedības posmā nav tiesīga ne uz kādiem iesniegumiem prasības sakarā.
Prasības pieteikumu var noraidīt vienīgi 27. un 28. pantā minēto iemeslu dēļ.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
7       Minētās konvencijas 35. pants nosaka, ka lēmumu par pieteikumu pēc tiesas sekretāra lūguma nekavējoties dara zināmu pieteikuma
iesniedzējam saskaņā ar kārtību, kāda noteikta pieteikuma saņēmējā valstī.
8       Šīs pašas konvencijas 36. pants ir formulēts šādi:
“Ja izpilde tiek atļauta, puse, pret kuru celta izpildīšanas prasība, viena mēneša laikā pēc lēmuma izsniegšanas var to pārsūdzēt.
Ja puses, pret kuru celta izpildīšanas prasība, adrese ir citā līgumslēdzējā valstī, nevis tajā, kurā pieņemts lēmums, ar
kuru tika atļauta izpilde, pārsūdzības termiņš ir divi mēneši, un tas sākas dienā, kad paziņojums izsniegts personai, vai
tas nosūtīts uz domicila adresi. Termiņu nevar pagarināt attāluma dēļ.” [Neoficiāls tulkojums]
9       Briseles Konvencijas 40. panta 1. punkts nosaka, ka, ja izpilde netiek atļauta, prasītājs [šo lēmumu] var pārsūdzēt.

Itālijas procesuālās tiesības
10     Saskaņā ar Itālijas Civilprocesa kodeksa (
Codice di Procedura Civile
, turpmāk tekstā – “
CPC
”) 143. pantu izsniegšana personai, kuras dzīvesvieta un domicila adrese nav zināmas, tiek veikta, tiesu izpildītājam nododot
vienu akta kopiju pēdējās dzīvesvietas pašvaldībā un otru akta kopiju izliekot pie šī tiesu izpildītāja oficiālā ziņojumu
dēļa.
11
CPC
650. pants nosaka, ka maksājuma rīkojuma adresāts var pret to iesniegt iebildumus pat pēc tajā norādītā termiņa beigām, ja
viņš pierāda, ka viņš par to savlaicīgi nav uzzinājis tāpēc, ka izsniegšana tika izdarīta, pārkāpjot noteikto kārtību. Tomēr
pēc tam, kad ir beidzies desmit dienu termiņš, skaitot no pirmā izpildes akta, šie iebildumi vairs nav pieņemami.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
12     Ar 1993. gada 14. septembra spriedumu
Arrondissementsrechtbank ’s‑Gravenhage
piesprieda Verdolīvam samaksāt
Van der Hoeven
summu NLG 365 000 apmērā, kā arī procentus un papildu izdevumus.
13     1994. gada 24. maijā
Corte d’appello di Cagliari
atļāva šī sprieduma
exequatur
Itālijas Republikā, atļaujot aresta uzlikšanu summai, ko Verdolīva bija parādā, ITL 220 000 000 apmērā.
14     Pirmais mēģinājums izsniegt rīkojumu par
exequatur
, kas tika veikts Verdolīvas dzīvesvietā Kapoterrā [
Capoterra
] (Itālija), bija nesekmīgs. Saskaņā ar 1994. gada 14. jūlijā sastādīto protokolu par izsniegšanu Verdolīva, lai arī palikdams
reģistrēts šajā vietā, bija mainījis dzīvesvietu pirms vairāk nekā gada.
15     Saskaņā ar
CPC
143. pantu tika veikta otrā izsniegšana. Saskaņā ar 1994. gada 27. jūlijā sastādīto protokolu par izsniegšanu tiesu izpildītājs
nodeva vienu akta kopiju Kapoterras pašvaldībā un otru akta kopiju pielika pie sava oficiālā ziņojumu dēļa.
16     Tā kā 30 dienu laikā, skaitot no šādi veiktās izsniegšanas, Verdolīva nebija iesniedzis nekādus iebildumus,
Van der Hoeven
sāka sprieduma izpildi pret Verdolīvu, iestājoties izpildes procesā, ko pret viņu jau bija ierosinājuši
Banco di Sardegna
un
San Paolo IMI SpA
.
17     Ar prasību, kas 1996. gada 14. decembrī iesniegta
Tribunale civile di Cagliari
(Itālija), Verdolīva vērsās pret izpildi, to pamatojot, pirmkārt, ar to, ka rīkojums par
exequatur
viņam nebija ticis izsniegts, un, otrkārt, ar to, ka tas nebija ticis nodots Kapoterras pašvaldībā un tādējādi 1994. gada
27. jūlija protokols par izsniegšanu bija nepatiess.
18
Tribunale civile di Cagliari
ar 2002. gada 7. jūnija lēmumu šo prasību noraidīja ar pamatojumu, ka prasība par iebildumiem bija noilgusi. Saskaņā ar šīs
tiesas teikto pēc analoģijas ar
CPC
650. pantu varētu tikt pieļauta iebildumu novēlota iesniegšana, ja par rīkojumu par
exequatur
nav laicīgi uzzināts tādēļ, ka tā izsniegšana notikusi, pārkāpjot noteikto kārtību, tomēr termiņš šādas prasības iesniegšanai
jebkurā gadījumā nevarēja pārsniegt 30 dienas, skaitot no pirmā izpildes akta, kas ļāva Verdolīvam par šo rīkojumu uzzināt.
19     Verdolīva pārsūdzēja šo lēmumu
Corte d’appello di Cagliari
, atkārtojot pamatus, ko viņš bija izvirzījis pirmajā instancē, un piebilstot, ka izsniegšana nav notikusi arī tādēļ, ka ir
ticis pārkāpts
CPC
143. pants, kā to interpretējusi
Corte suprema di cassazione
. Tiesu izpildītājs nebija veicis nepieciešamos meklējumus, lai pārliecinātos, vai adresāts tiešām nebija atrodams, nedz arī
atsaucies uz šiem meklējumiem 1994. gada 27. jūlija protokolā par izsniegšanu.
20     Uzskatīdama, ka prāvas atrisinājums ir atkarīgs no Briseles Konvencijas 36. panta interpretācijas,
Corte d’appello di Cagliari
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Briseles] Konvencija paredz autonomu “uzzināšanas par procesuāliem dokumentiem” jēdzienu, vai arī attiecībā uz šo jēdzienu
tā atsaucas uz valsts tiesību normām?
2)      Vai no [Briseles] Konvencijas normām un it īpaši no [tās] 36. panta var secināt, ka [šajā pantā] paredzētā rīkojuma par
exequatur
izsniegšana var tikt veikta veidā, kas tiek uzskatīts par līdzvērtīgu?
3)      Vai gadījumā, ja rīkojums par
exequatur
nav ticis izsniegts vispār vai nav ticis izsniegts noteiktā kārtībā, tomēr sākas šajā pantā noteiktais termiņš, vai, ja tas
tā nav, vai no [Briseles] Konvencijas jāsecina, ka tā ierobežo veidus, kādos var tikt uzzināts par rīkojumu par
exequatur
?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
21     Ar saviem jautājumiem, kas aplūkojami kopā, ieniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai gadījumā, ja lēmuma, ar kuru atļauj izpildi,
izsniegšana nav notikusi vai ir notikusi, pārkāpjot noteikto kārtību, tas vien, ka persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība,
par šo lēmumu ir zinājusi, ir pietiekami, lai sāktos Briseles Konvencijas 36. pantā noteiktais termiņš.
22     Šajā sakarā uzreiz jāatzīst, ka Briseles Konvencijas 36. panta formulējums pats par sevi neļauj atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem.
23     Kaut arī šis noteikums paredz, ka termiņu, kura laikā var tikt pārsūdzēts lēmums, kas spriedumu pasludina par izpildāmu, sāk
skaitīt pēc šī lēmuma izsniegšanas, tas nedefinē izsniegšanas jēdzienu un neprecizē kārtību, kādā tai jānotiek, lai iestātos
tās sekas, atskaitot gadījumu, ja puses, pret kuru celta izpildīšanas prasība, adrese ir citā līgumslēdzējā valstī, nevis
tajā, kurā pieņemts lēmums, ar kuru spriedums tika pasludināts par izpildāmu, un šajā gadījumā, lai sāktos pārsūdzības termiņš,
paziņojums jāizsniedz personai vai jānosūta uz domicila adresi.
24     Turklāt Briseles Konvencijas 36. pants, pretēji tās 27. panta 2. punktam, nesatur nekādu skaidri izteiktu nosacījumu attiecībā
uz noteiktās izsniegšanas kārtības ievērošanu.
25     Līdz ar to Briseles Konvencijas 36. pants jāinterpretē, ņemot vērā šīs konvencijas sistēmu un mērķus.
26     Kas attiecas uz Briseles Konvencijas mērķi, no tās preambulas izriet, ka tas ir vienkāršot formalitātes, kurām pakļauta tiesu
spriedumu savstarpēja atzīšana un izpilde. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka šo mērķi tomēr nedrīkst īstenot, jebkādā
veidā vājinot aizstāvības tiesības (skat. 1985. gada 11. jūnija spriedumu lietā 49/84
Debaecker
un
Plouvier
,
Recueil
, 1779. lpp., 10. punkts, un 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑522/03
Scania Finance France
,
Recueil
, I‑8639. lpp., 15. punkts).
27     It īpaši attiecībā uz izpildi minētās konvencijas pamatmērķis ir, cik vien iespējams, veicināt brīvu spriedumu apriti, paredzot
vienkāršu un ātru
exequatur
procedūru, tajā pašā laikā dodot pusei, pret kuru ir prasīta sprieduma izpilde, iespēju to pārsūdzēt (skat. 1985. gada 2. jūlija
spriedumu lietā 148/84
Deutsche Genossenschaftsbank
,
Recueil
, 1981. lpp., 16. punkts, un 2002. gada 28. marta spriedumu lietā C‑7/98
Krombach
,
Recueil
, I‑1935. lpp., 19. punkts).
28     Kas attiecas uz sistēmu, ko Briseles Konvencija iedibinājusi spriedumu atzīšanas un izpildes jomā, jāatzīmē, ka papildus minētās
konvencijas 36. pantam arī citi tās panti paredz aktu un lēmumu izsniegšanu un paziņošanu atbildētājam.
29     Minētās konvencijas 27. panta 2. punkts un 34. panta otrā daļa tomēr paredz, ka līgumslēdzējā valstī pieņemtus spriedumus
pārējās līgumslēdzējās valstīs neatzīst, ja atbildētājam, kas nav ieradies, dokuments, ar kuru ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs
dokuments nav izsniegts vai paziņots noteiktā kārtībā un pietiekami laicīgi, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību. Šajā
sakarā Tiesa ir lēmusi, ka līgumslēdzējā valstī aizmuguriski taisīts spriedums nav jāatzīst citā līgumslēdzējā valstī, ja
atbildētājam, kas nav ieradies, dokuments, ar kuru ierosināta lieta, nav izsniegts vai paziņots noteiktā kārtībā, pat ja viņš
vēlāk uzzinājis par pieņemto spriedumu un nav izmantojis pieejamās pārsūdzības iespējas (1992. gada 3. jūlija spriedums lietā
C‑305/88
Lancray
,
Recueil
, I‑2725. lpp., 23. punkts, un 1992. gada 12. novembra spriedums lietā C‑123/91
Minalmet
,
Recueil
, I‑5661. lpp., 21. punkts).
30     Turklāt jāatzīst, ka sistēmā, ko Briseles Konvencija iedibinājusi izpildes jomā, prasītāja intereses un tās personas intereses,
pret kuru celta izpildīšanas prasība, tiek aizsargātas dažādi.
31     Šīs konvencijas 36. pants attiecībā uz pusi, pret kuru celta izpildīšanas prasība, paredz lēmuma, ar kuru tiek atļauta izpilde,
formāla “izsniegšanas” mehānisma izmantošanu. Turpretī no šīs pašas konvencijas 35. panta izriet, ka tā tikai prasa, lai lēmums
par pieteikumu “tiktu darīts zināms” prasības iesniedzējam.
32     Turklāt saskaņā ar Briseles Konvencijas 36. panta noteikumiem pusei, pret kuru celta izpildīšanas prasība, atkarībā no tā,
vai viņas domicils ir vai nav dalībvalstī, kurā pieņemts lēmums, ar kuru tika atļauta izpilde, pēc šī lēmuma izsniegšanas
tā pārsūdzēšanai ir viena vai divu mēnešu termiņš. Šis termiņš ir stingrs un imperatīvs (1988. gada 4. februāra spriedums
lietā 146/86
Hoffmann
,
Recueil
, 645. lpp., 30. un 31. punkts). Savukārt gan no minētās konvencijas 40. panta 1. punkta, gan no Ženāra [
Jenard
] ziņojuma par šo pašu konvenciju (OV 1979, C 59, 1. lpp., 53. lpp.) izriet, ka prasītāja tiesības pārsūdzēt lēmumu, ar kuru
izpilde netiek atļauta, nav pakļautas nekādam noilguma termiņam.
33     Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānosaka, vai, ja lēmuma, ar kuru atļauj izpildi, izsniegšana nav notikusi vai nav notikusi
noteiktajā kārtībā, tas, ka persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, par to uzzinājusi, ir pietiekami, lai sāktos Briseles
Konvencijas 36. pantā noteiktais termiņš.
34     Šajā sakarā nav strīda par to, pirmkārt, kā to atzīmējusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 56. punktā, ka prasības par lēmuma,
ar kuru tiek atļauta izpilde, izsniegšanu uzdevums ir, no vienas puses, aizsargāt tās puses tiesības, pret kuru celta izpildīšanas
prasība, un, no otras puses, ļaut precīzi aprēķināt Briseles Konvencijas 36. pantā paredzēto stingro un imperatīvo pārsūdzības
termiņu.
35     Šis divkāršais uzdevums apvienojumā ar mērķi vienkāršot formalitātes, kuras attiecas uz citās līgumslēdzējās valstīs pieņemto
spriedumu izpildi, izskaidro iemeslu, kādēļ no konvencijas izriet, ka, nododot lēmumu, ar kuru tiek atļauta izpilde, pusei,
pret kuru celta izpildīšanas prasība, ir jāpiemēro striktāki formas nosacījumi nekā tie, kas ir piemērojami šī paša lēmuma
nodošanai prasītājam.
36     Otrkārt, jāatgādina, ka, ja būtu svarīgi tikai tas, ka puse, pret kuru celta izpildīšanas prasība, zina par izpildi atļaujošo
lēmumu, pastāvētu risks, ka prasībai par izsniegšanu zustu jēga. Prasītājiem tad būtu kārdinājums atteikties no izsniegšanas
[tādā] veidā, kuru prasa izsniegšanai noteiktā kārtība (šajā sakarā saistībā ar Briseles Konvencijas 27. panta 2. punktu skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Lancray
, 20. punkts).
37     Turklāt tas apgrūtinātu precīzu minētās konvencijas 36. pantā noteiktā termiņa aprēķināšanu, tādējādi lemjot neveiksmei vienveidīgu
Briseles Konvencijas noteikumu piemērošanu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Lancray
, 20. punkts).
38     Līdz ar to uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Briseles Konvencijas 36. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas pieprasa, lai
lēmums, ar kuru tiek atļauta izpilde, tiktu izsniegts kārtībā, kādu nosaka tās līgumslēdzējas valsts procesuālās tiesību normas,
kurā tiek lūgta sprieduma izpilde, un tādējādi neizsniegšanas vai izsniegšanas, kas veikta, pārkāpjot noteikto kārtību, gadījumā
tas vien, ka persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, uzzina par šo lēmumu, nav pietiekami, lai sāktos minētajā pantā
noteiktais termiņš.

Par tiesāšanās izdevumiem
39     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
36. pants 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas grozīta
ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes
pievienošanos, 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos un 1989. gada 26. maija Konvenciju
par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos, jāinterpretē tādējādi, ka tas pieprasa, lai lēmums, ar kuru
tiek atļauta izpilde, tiktu izsniegts kārtībā, kādu nosaka tās līgumslēdzējas valsts procesuālās tiesību normas, kurā tiek
lūgta sprieduma izpilde, un tādējādi neizsniegšanas vai izsniegšanas, kas veikta, pārkāpjot noteikto kārtību, gadījumā tas
vien, ka persona, pret kuru celta izpildīšanas prasība, uzzina par šo lēmumu, nav pietiekami, lai sāktos minētajā pantā noteiktais
termiņš.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.