CELEX: 62002CJ0064
Apellatsioonkaebus
Ühenduse kaubamärk
Sõnamärk DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT
Registreerimisest keeldumise absoluutsed põhjused
Eristusvõime
Määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkt b

Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”) palub oma apellatsioonkaebuses
tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 11. detsembri 2001. aasta otsuse kohtuasjas T‑138/00: Erpo Möbelwerk
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT) (EKL 2001, lk II-3739; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega
tühistati kolmanda apellatsioonikoja 23. märtsi 2000. aasta otsus (asi R 392/1999-3) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), millega
jäeti rahuldamata Erpo Möbelwerk GmbH (edaspidi „Erpo”) kaebus ühtlustamisameti kontrollija otsuse peale, millega keelduti
sõnamärgi DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT registreerimisest ühenduse kaubamärgina mitmete klasside kaupadele, sh mööblile.

Õiguslik raamistik
Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1) artikkel 7 sätestab:
„1.      Ei registreerita:
[...]
b)       kaubamärke, millel puudub eristusvõime;
c)       kaubamärke, mis koosnevad ainult sellistest märkidest või tähistest, mis tähistavad kaubanduses sorti, kvaliteeti, kvantiteeti,
otstarvet, väärtust, geograafilist päritolu või kaupade tootmise või teenuste pakkumise aega või muid kauba või teenuse omadusi;
d)       kaubamärke, mis koosnevad ainult märkidest või tähistest, mis on muutunud tavapäraseks igapäevases keelekasutuses või heausksetes
ja kindlakskujunenud kaubandustavades;
[...]
3.      Lõike 1 punkte b, c ja d ei kohaldata, kui kaubamärk on kasutamise käigus muutunud neid kaupu või teenuseid eristavaks, mille
jaoks registreerimist taotletakse.”
Määruse nr 40/94 artikkel 12 pealkirjaga „Ühenduse kaubamärgi mõju piirangud” sätestab:
„Ühenduse kaubamärk ei anna selle omanikule õigust keelata kolmandatel isikutel kasutada kaubandustegevuse käigus:
[...]
b)       tähiseid, mis näitavad sorti, kvaliteeti, kvantiteeti, otstarvet, väärtust, geograafilist päritolu, kaupade tootmise või teenuste
pakkumise aega või muid kauba või teenuse omadusi;
[...]
kui kõnealune isik kasutab neid, järgides ausat tööstus- või kaubandustava.”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Erpo taotles 23. aprillil 1998 ametilt ühenduse kaubamärgina sõnamärgi DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT registreerimist 15. juuni
1957. aasta märkide registreerimisel kasutatavate kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti
läbi vaadatud ja parandatud) mõistes klassi 8 (käsi-tööriistad, noad, kahvlid, lusikad), klassi 12 (maasõidukid ja nende osad)
ja klassi 20 (kodumööbel, eriti polsterdatud mööbel, istmed, toolid, lauad, kummutid ja kontorimööbel) kaupade jaoks.
Kuna see taotlus lükati ühtlustamisameti kontrollija 4. juuni 1999. aasta otsusega tagasi põhjendusel, et nimetatud sõnamärk
tähistab asjaomaste kaupade omadust ning sellel puudub eristusvõime, esitas Erpo kontrollija otsuse peale kaebuse.
Vaidlustatud otsusega tühistas ühtlustamisameti kolmas apellatsioonikoda kontrollija otsuse osas, millega lükati tagasi taotlus
klassi 8 kaupade jaoks. Muus osas jättis apellatsioonikoda kaebuse rahuldamata põhjendusel, et asjaomane sõnamärk ei vasta
määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b ja punkti c ning artikli 7 lõike 2 nõuetele.

Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Erpo esitas vaidlustatud otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 23. mail 2000. Esimese
Astme Kohus rahuldas vaidlustatud kohtuotsusega hagi.
Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 22–29, et esimene õiguslik alus, mis on seotud määruse nr 40/94
artikli 7 lõike 1 punkti c rikkumisega, on põhjendatud, kuna isegi siis, kui kaubamärgi osa „Bequemlichkeit” (mis tähendab
„mugavust”) tähistab iseenesest asjaomase avalikkuse poolt ostu sooritamisel arvesse võetavat asjaomaste kaupade omadust,
ei saa sõnamärgi DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT kõiki osasid tervikuna arvestades pidada seda ainult asjaomaste kaupade kvaliteeti
tähistavatest tähistest ja märkidest koosnevaks.
Seejärel käsitles Esimese Astme Kohus teist õiguslikku alust, mis on seotud määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b rikkumisega.
Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41 ja 42, et ka see õiguslik alus on põhjendatud, kuna apellatsioonikoda
oli jõudnud järeldusele, et asjaomasel sõnamärgil puudub eristusvõime selle kirjeldava iseloomu tõttu, kuigi vaidlustatud
kohtuotsuse esimese õigusliku alusega seotud punktidest 22–29 tuleneb, et vaidlustatud otsuses on selles osas tegemist õigusliku
veaga.
Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43–46, et ka teine õiguslik alus on järgmistel kaalutlustel
põhjendatud:
„43      Lisaks märkis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 30, et sõnamärgil DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT puudub „igasugune
fantaasiaelement”. Lisaks on ühtlustamisamet oma vastuses väitnud, et „selleks, et olla kaubamärk, peab tunnuslausel olema
omapärane lisaelement” ning et kõnealusel väljendil selline omapära puudub.
44      Siinkohal tuleb meelde tuletada, et Esimese Astme Kohtu kohtupraktika kohaselt ei tulene eristusvõime puudumine sellest, et
kaubamärgil puudub fantaasiaelement (31. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas T-135/99: Taurus-Film v. Siseturu Ühtlustamise
Amet (Cine Action), EKL 2001, lk lk II-379, punkt 31 ning 5. aprilli 2001. aasta otsus kohtuasjas T-87/00: Bank für Arbeit
und Wirtschaft v. Siseturu Ühtlustamise Amet (EASYBANK), EKL 2001, lk II-1259, punktid 39 ja 40). Lisaks tuleb märkida, et
tunnuslausetele ei kohaldata rangemad hindamiskriteeriume kui teistele tähistele.
45      Osas, milles apellatsioonikoda on vaidlustatud otsuse punktis 31 veelkord leidnud, et kaubamärgil puudub „kontseptuaalne pingestatus,
mis üllataks ja jääks meelde”, tuleb mainida, et see väide lihtsalt kordab tõdemust, et kaubamärgil „puudub igasugune fantaasiaelement”.
46      Määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b põhjal apellatsioonikojale esitatud kaebuse rahuldamata jätmine oleks olnud põhjendatud
ainult juhul, kui oleks olnud tõendatud, et sõnakombinatsiooni „das Prinzip der ...” („… põhimõte”) koos asjaomaste kaupade
või teenuste omadusi tähistava sõnaga kasutatakse sageli ärisuhtluses ja eriti reklaamis. Vaidlustatud otsus sellist tõdemust
aga ei sisalda ning nii kirjalikus kui suulises menetluses ei ole ühtlustamisamet väitnud, et seda nii kasutatakse.”
Esitatud põhjendustest lähtudes tühistas Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsuse.

Apellatsioonkaebus
Ühtlustamisamet palub apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        jätta kolmanda apellatsioonikoja 23. märtsi 2000. aasta otsuse (asi R 392/1999‑3) peale esitatud kaebus rahuldamata ning teise
võimalusena saata asi tagasi Esimese Astme Kohtule;
–        mõista esimeses astmes ning apellatsioonimenetluses kantud kohtukulud välja teiselt poolelt.
Erpo palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        jätta vaidlustatud kohtuotsus jõusse;
–        mõista kohtukulud, sh apellatsioonmenetluse raames hüvitamisele kuuluvad kulud, välja ühtlustamisametilt.
Euroopa Kohtu presidendi 9. septembri 2002. aasta määrusega anti luba Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi menetlusse
astumiseks ameti nõuete toetuseks.

Poolte argumendid
Ainsa õigusliku alusega väidab ühtlustamisamet, et kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 leidis Esimese Astme Kohus, et
kaubamärgi registreerimisest saab eristusvõime puudumise tõttu keelduda ainult juhul, kui on tõendatud, et vaidlusalust tähist
kasutatakse tavapäraselt asjaomastes äriringkondades, on Esimese Astme Kohus rikkunud määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti
b.
Selles osas väidab ühtlustamisamet, et kaubamärgi eristusvõime hindamisel peab kõigepealt kindlaks tegema, kas on tõenäoline,
et kaubamärk annab asjaomasele avalikkusele võimaluse identifitseerida kaubad ja teenused, mille jaoks registreerimist taotleti,
just sellest ja mitte üheski teisest äriühingust pärinevatena või igal juhul kaubamärgi omaniku täiel vastutusel toodetud
või turustatud kaupade ja teenustena.
Sarnaselt värvidest koosnevate või ruumiliste kaubamärkidega, kuid erinevalt puhtalt sõna- või kujutismärkidest, peab käesolevas
asjas vaadeldavates tunnuslausetest koosnevates kaubamärkides esinema neile eristusvõimet andev lisaelement. See nõue on seletatav
sellega, et tegemist on tähistega, millel on tihti puhtalt reklaamiülesanne ning mille eesmärk ei ole võimaldada kaupade päritolu
identifitseerimist.
Lisaks sellele väidab ühtlustamisamet, et kaubamärgi eristusvõime hindamisel ei pea arvestama selle võimalikku kasutamist
turul. Kui selgub, et asjaomane tähis võib nimetatud kaupu ja teenuseid
a priori
teistest eristada, kuid kui asjaomane avalikkus seda tähist või samasugust väljendit tavapäraselt juba kasutab, siis tuleb
taotlus määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b ja punkti d alusel tagasi lükata. Kui aga sarnaselt käesoleva juhuga asjaomane
tähis nimetatud kaupu ja teenuseid
a priori
teistest ei erista, siis tuleb kaubamärgi registreerimisest keelduda määruse artikli 7 lõike 1 punkti b alusel ilma, et peaks
tõendama asjaomase avalikkuse poolt selle juba tavapäraselt kasutamist.
Vastupidiselt eelnevale väidab Erpo, et ühtlustamisameti poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 väljatoodud õiguslik alus
ei ole põhjendatud. Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 28 ja 42 tuleneb, et Esimese Astme Kohus leidis, et asjaomase kaubamärgi
eristusvõime tuleneb sõnade „Das Prinzip der …” ja kirjeldava osa „Bequemlichkeit” kombinatsioonist. Samas ei nõudnud Esimese
Astme Kohus tõendeid asjaomase sõnamärgi kui terviku üldise kasutamise kohta. Esimese Astme Kohus ei leidnud, et sõnade „Das
Prinzip der …” kasutamine võimendab kirjeldavat osa. Erpo arvates tähendab see seda, et vaidlustatud otsus ei sisaldanud objektiivseid
põhjendusi registreerimisest keeldumiseks eristusvõime puudumise tõttu.
Erpo väidab lisaks ka seda, et asjaomase tunnuslause registreerimine kaubamärgina ei takista konkurentidel sõnade „Prinzip”
(põhimõte) ja „Bequemlichkeit” (mugavus) kombinatsiooni kasutamist. Selle välistab määruse nr 40/94 artikli 12 punkt b. Viimati
nimetatud säte kaitseb konkurentsi piisavalt, õigustamaks registreerimise liberaalset praktikat, mille kohaselt kahtluse korral
taotletud kaubamärki kaitstakse.
Muu hulgas ei ole Erpo nõus sellega, et tunnuslausest koosneva kaubamärgi eristusvõime nõuab kujutamisel lisaelementi seetõttu,
et sellisel tähisel on puhtalt reklaamiülesanne. Nii Esimese Astme Kohtu kui ka ühtlustamisameti praktika kohaselt ei välista
tunnuslause reklaamiülesanne eristusvõime olemasolu.
Ühendkuningriigi valitsus väidab, et vaidlustatud kohtuotsuses sisalduv eristusvõime analüüs on vastuolus nii Euroopa Kohtu
kui ka Esimese Astme Kohtu kohtupraktikaga. Käesolevas asjas ei kohaldanud Esimese Astme Kohus nimelt õigesti ühenduse õigust,
mille kohaselt kaubamärgi eristusvõime hindamisel peab arvestama kaubamärgi olemust. Lisaks sellele oli Esimese Astme Kohtu
lähenemine eristusvõime kindlakstegemiseks vale.
Mainitud valitsus väidab, et kohtupraktikast tulenevalt peab eristusvõimeline kaubamärk selgelt identifitseerima asjaomaste
kaupade või teenuste kaubandusliku päritolu. Tähis aga ei taga seda juhul, kui asjaomaste kaupade ja teenuste keskmise tarbija
eeldatavate ootuste kohaselt on tal tõeline kahtlus kaupade ja teenuste päritolu osas.
Nimetatud valitsuse arvates on tõsi, et kaubamärgi eristusvõime hindamisel kohaldatavad õiguslikud põhimõtted on kõikidele
kaubamärgi liikidele ühesugused. Samas aga tuleb nende põhimõtete kohaldamisel arvestada konteksti ja eriti asjaomase kaubamärgi
olemust, nagu on näidanud ruumilisi, kauba kujuga kaubamärke puudutav kohtupraktika (Esimese Astme Kohtu 19. septembri 2001. aasta
otsus kohtuasjas T‑119/00: Procter & Gamble
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet (nelinurkne tablett kollaste ja siniste täppidega), EKL 2001, lk II-2761, punktid 53–55; 7. veebruari
2002. aasta otsus kohtuasjas T-88/00: Mag Instrument
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2002, lk II-467, punktid 33–35 ja kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepaneku punkt 12 8. aprilli
2003. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C-53/01–C‑55/01: Linde jt, EKL 2003, lk I-3161).
Ühendkuningriigi valitsus väidab, et käesolevas asjas kõne all olev kaubamärk on peamiselt reklaamlause, mille eesmärk on
teavitada asjaomaste kaupade tootmisel järgitud põhimõtetest. On vähem tõenäoline, et keskmine tarbija peab eriti kaupade
või teenuste eriomadusi sisaldavat reklaamlauset tähiseks, mis näitab kaupade päritolu ja identifitseerib üheselt kaupade
tootmise eest vastutava äriühingu. Kui aga see reklaamlause jätab tugeva mulje seetõttu, et seda ei kasutata tavaliselt asjaomaste
kaupade ja teenustega seoses, võib keskmine tarbija järeldada, et lisaks reklaamieesmärgile osutab see kaupade ja teenuste
kaubanduslikule päritolule.
Ühtlustamisameti apellatsioonikoda on neid kaalutlusi õigesti arvesse võtnud. Samas ei võtnud Esimese Astme Kohus vaidlustatud
kohtuotsuses kaubamärgi eristusvõime hindamisel piisavalt arvesse kaubamärgi olemust.
Ühendkuningriigi valitsus väidab ka, et kuna Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 leidnud, et asjaomase
tähise registreerimisest võib eristusvõime puudumise tõttu keelduda ainult siis, kui sõnamärki „Das Prinzip der…” kasutatakse
tavapäraselt ärisuhtluses ja reklaamis, on Esimese Astme Kohus selles osas rikkunud määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkte
b ja c.
Esimese Astme Kohus on määruse artikli nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punti b ja c nõuded sama sätte punkti d nõuetega segamini
ajanud. Nõue, et kaubamärgi registreerimisest keeldumiseks on vaja tõendada, et kaubamärk on asjaomaste kaupade ja teenustega
kauplemisel muutunud tavapäraseks, kehtib ainult viimase ning mitte esimese sätte puhul (4. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C‑517/99: Merz & Krell, EKL 2001, lk I-6959, punkt 35). Nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 punktid b ja c sätestavad iseseisvad
registreerimisest keeldumise põhjused, kuigi nende kahe sätte kohaldamisalad ilmselgelt kattuvad.

Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb sedastada, et ühtlustamisameti ainus õiguslik alus, mis on seotud kaubamärgi eristusvõime ja määruse nr 40/94
artikli 7 lõike 1 punkti b rikkumisega, puudutab otseselt ainult vaidlustatud kohtuotsuse punkti 46. Siiski on see punkt lahutamatult
seotud eelnevate punktidega 43–45 ning seega tuleb ühtlustamisameti õiguslikku alust käsitleda nendes punktides esitatud argumente
arvestades. Samuti on apellatsioonkaebuse eset selliselt mõistnud nii pooled kui ka menetlusse astuja, kuna oma kirjalikes
avaldustes käsitlevad nad vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43–46 esitatut tervikuna.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 43–46 viitavad vaidlustatud otsuse punktidele 30 ja 31, mille kohaselt peab reklaamlausel
olema „fantaasiat” ja „kontseptuaalne pingestatus, mis üllataks ja jääks meelde”, et tal oleks määruse nr 40/94 artikli 7
lõike 1 punkti b kohane minimaalne eristusvõime.
Esimese Astme Kohus tegi õigesti, kui ta ei nõustunud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43–45 selle nõudega peamiselt põhjendusel,
et tunnuslausetele ei kohaldata rangemaid hindamiskriteeriume kui teistele tähistele.
Euroopa Kohtu kohtupraktikast tuleneb, et eristusvõime hindamisel peab iga kaubamärk liigist olenemata olema võimeline identifitseerima
kaupa kui teatud äriühingult pärinevat ja seega eristama seda teiste äriühingute kaupadest (vt selle kohta nõukogu 21. detsembri
1988. aasta direktiivi kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1) artikli
3 lõike 1 punktiga b seoses, mis on identne määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktiga b, eespool viidatud kohtuotsus Linde
jt, punktid 42 ja 47).
Samuti leidis Euroopa Kohus, et kuigi eristusvõime hindamiskriteeriumid on erinevatele kaubamärkide liikidele ühesugused,
siis võib nende kohaldamise raames tekkida olukord, kus asjaomane avalikkus võib erinevat liiki kaubamärke erinevalt tajuda
ja seega võib teatavat liiki kaubamärkide puhul eristusvõime kindlakstegemine olla keerulisem kui teiste puhul (vt 29. aprilli
2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑456/01 P ja C‑57/01 P: Henkel
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I-5089, punkt 38; 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑468/01 P–C-472/01 P:
Procter & Gamble
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I-5141, punkt 36 ja 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-473/01 P
ja C-474/01 P: Procter & Gamble
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I-5173, punkt 36).
Ei saa välistada, et käesoleva kohtuotsuse eelnevas punktis mainitud kohtupraktika on asjakohane ka käesolevas asjas vaatluse
all olevale sarnastest reklaamlausetest koosnevate sõnamärkide puhul. Nii oleks see eriti siis, kui asjaomase kaubamärgi eristusvõime
hindamisel tehtaks kindlaks, et sellel on reklaamiülesanne, nt tahetakse asjaomase toote kvaliteeti kiita, ning et see eesmärk
ei ole ilmselgelt teisene võrreldes kaubamärgi väidetava ülesandega tagada toote päritolu. Sellisel juhul võivad ametiasutused
võtta arvesse seda, et keskmistel tarbijatel ei ole tavaks selliste tunnuslausete alusel teha oletusi kaupade päritolu kohta
(vt selle kohta eespool viidatud otsused liidetud kohtuasjades Procter & Gamble
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 36).
Samas ei õigusta raskused, mis võivad teatavat liiki, näiteks reklaamlausetest koosnevate, kaubamärkide eristusvõime kindlakstegemisel
nende olemuse tõttu esineda ning millega tuleb õigustatult arvestada, kohtupraktikas käsitletud ja käesoleva kohtuotsuse punktides
32–34 nimetatud eristusvõime kriteeriumitele lisaks teatud muude kriteeriumite või nendega vastuolus olevate kriteeriumite
kohaldamist. Esimese Astme Kohus on seega vaidlustatud otsuse õigesti tühistanud, kuna viimane kohaldas reklaamlausetest koosnevate
kaubamärkide eristusvõime hindamisel teistsugust ja rangemat hindamiskriteeriumi.
Pärast seda, kui Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43–45 õigesti leidis, et vaidlustatud otsuses asjaomase
kaubamärgi eristusvõime hindamise kriteeriumiga ei saa nõustuda, kohaldas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis
46 kriteeriumi, mille kohaselt määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b alusel puudub kaubamärgil eristusvõime ainult juhul,
kui oleks tõendatud, et sõnamärki kasutatakse tavapäraselt ärisuhtluses ja eriti reklaamides, mida aga vaidlustatud otsuses
ei olnud käsitletud.
On tõsi, et kui tõendatakse, et asjaomast sõnamärki kasutatakse tavapäraselt ärisuhtluses ja eriti reklaamides, nagu sätestatakse
määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktis d, siis sellest tuleneb, et tähis ei ole sobiv ühe äriühingu kaupade ja teenuste
eristamiseks teise äriühingu omadest ning ei täida seega kaubamärgi põhiülesannet – v.a siis, kui nende märkide või tähiste
kasutamise käigus on nad muutunud eristatavaks ning neid võib määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 3 alusel pidada eristusvõimeliseks
(vt selle kohta direktiivi 89/104 artikli 3 lõike 1 punktides b ja d ning lõikes 3 sätestatud identsete sätete osas eespool
viidatud kohtuotsus Merz & Krell, punkt 37).
Samas on kõik määruse nr 40/94 artikli 7 lõikes 1 nimetatud keeldumispõhjused teistest keeldumispõhjustest sõltumatud ning
vajavad eraldi hindamist (vt eriti eespool viidatud kohtuotsus Henkel
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega ei saa määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b kohaldamisala piirduda ainult nende kaubamärkidega, mille registreerimisest
keeldutakse määruse artikli 7 lõike 1 punktis d nimetatud põhjusel, kuna neid kasutatakse tavapäraselt ärisuhtluses ja eriti
reklaamides.
Euroopa Kohus on juba leidnud, et niisuguste kaubamärkide registreerimine, mis koosnevad muu hulgas sellistest märkidest või
tähistest, mida kasutatakse muuhulgas reklaamlausetena, kvaliteeditähistena või mis kutsuvad ostma vastava kaubamärgiga tähistatud
kaupa või teenust, ei ole välistatud nende niiviisi kasutamise tõttu (vt eespool viidatud kohtuotsus Merz & Krell, punkt 40).
Kohtupraktikast tuleneb muu hulgas, et kaubamärgi eristusvõime määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b mõttes tähendab
seda, et kaubamärk võimaldab identifitseerida toote, mille suhtes kaubamärgi registreerimist taotletakse, konkreetselt ettevõtjalt
pärinevana ja seega eristama seda toodet teiste ettevõtjate toodetest ning samas täidab see ka kaubamärgi peaülesannet (vt
selle kohta eriti eespool viidatud otsused liidetud kohtuasjades Procter & Gamble
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 32 ja viidatud kohtupraktika; direktiivi 89/104 artikli 3 lõike 1 punkti b identsete sätete
osas eespool viidatud kohtuotsus Merz & Krell, punkt 37 ja kohtuotsus Linde jt, punkt 40 ja viidatud kohtupraktika).
Kohtupraktika kohaselt peab eristusvõimet hindama kõigepealt kaupade ja teenustega seoses, mille jaoks registreerimist taotleti,
ja kõnealust liiki kaupade või teenuste keskmise, piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepaneliku ja aruka tarbija eeldatavast
tajust lähtuvalt  (vt eriti eespool viidatud otsused liidetud kohtuasjades Procter & Gamble
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 33 ja viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et niisuguste kaubamärkide eristusvõimet, mis koosnevad märkidest või tähistest, mida kasutatakse muu hulgas
reklaamlausetena, kvaliteeditähistena või mis kutsuvad ostma vastava kaubamärgiga tähistatud kaupa või teenust, tuleb hinnata
käesoleva kohtuotsuse punktides 42 ja 43 nimetatud põhimõtteid arvestades (vt selliste kaubamärkide kohta samuti Esimese Astme
Kohtu 5. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑130/01: Sykes Enterprises
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), EKL 2002, lk II-5179, punkt 20 ja 3. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas
T-122/01: Best Buy Concepts
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet (BEST BUY), EKL 2003, lk II-2235, punkt 21).
Muu hulgas ei saa nõustuda Erpo argumendiga, et määruse nr 40/94 artikli 12 punkt b kaitseb konkurentsi piisavalt, õigustamaks
registreerimise liberaalset praktikat, mille kohaselt kahtluse korral taotletud kaubamärki kaitstakse. Sellise argumendiga
ei ole Euroopa Kohus nõustunud põhjusel, et registreerimise taotluste menetlemine ei tohi olla pinnapealne, vaid see peab
olema range ja täielik, et vältida kaubamärkide alusetut registreerimist ning peab õiguskindluse ja hea halduse eesmärgil
tagama, et ei registreeritaks kaubamärke, mille kasutamist saaks kohtus edukalt vaidlustada (vt selle kohta 6. mai 2003. aasta
otsus kohtuasjas C‑104/01: Libertel, EKL 2003, lk I-3793, punktid 58 ja 59).
Kuna Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b alusel
puudub kaubamärgil eristusvõime ainult juhul, kui oleks tõestatud, et sõnamärki kasutatakse tavapäraselt ärisuhtluses ja eriti
reklaamides, mida vaidlustatud otsuses ei olnud käsitletud, on Esimese Astme Kohus kohaldanud kriteeriumi, mida ei ole määruse
nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktis b sätestatud.
Sellest tuleneb, et Esimese Astme Kohus on valesti mõistnud nimetatud artikli kohaldamisala.
Seega on ühtlustamisametil õigus, kui ta väidab, et vaidlustatud kohtuotsuses on selles osas tegemist õigusliku veaga.
Samas ei mõjuta see õiguslik viga kohtuasja lõpptulemust.
Nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 37, tühistati vaidlustatud kohtuotsuse punktide 43–45 põhjal vaidlustatud otsus
õigesti põhjendusel, et selle punktides 30 ja 31 kohaldati valesti määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktis b sätestatud
eristusvõime kriteeriumi, leides et kaubamärgil puudub fantaasiaelement.
Vaatamata käesolevas kohtuotsuse punktis 48 tuvastatud õiguslikule veale, on vaidlustatud kohtuotsuse resolutiivosa põhjendatud.
Kui Esimese Astme Kohtu otsuse põhjendused on ühenduse õigusega vastuolus, kuid kui resolutiivosa on teistel õiguslikel alustel
põhjendatud, siis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata (vt eelkõige 30. märtsi
2000. aasta otsus kohtuasjas C-265/97 P: VBA
v
. Florimex jt, EKL 2000, lk I-2061, punkt 121 ja viidatud kohtupraktika).
Seetõttu on esitatud õiguslik alus kehtetu ning apellatsioonkaebus tuleb jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Erpo on kohtukulude hüvitamist nõudnud
ja ühtlustamisamet on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
Kodukorra artikli 69 lõike 4 esimese lõigu alusel kannab Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista hageja kohtukulud välja Siseturu Ühtlustamise Ametilt (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused).
3.
Jätta Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.