CELEX: 62003CJ0405
Kaubamärgid
Direktiiv 89/104/EMÜ
Määrus (EÜ) nr 40/94
Kaubamärgiga antavad õigused
Kaubamärgi kasutamine kaubandustegevuses
Originaalkaupade importimine ühendusse
Välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile suunatud kaubad
Kaubamärgi omaniku keeld
Välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile suunatud kaupade müügiks pakkumine või müümine
Kaubamärgi omaniku keeld
Tõendamiskohustus

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide
õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92; edaspidi „direktiiv”) artikli 5 lõike
1 ja lõike 3 punktide b ja c ning nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994,
L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146; edaspidi „määrus”) artikli 9 lõike 1 ja lõike 2 punktide b ja c tõlgendamist.
Nimetatud taotlus esitati Class International BV (edaspidi „Class International”) ning SmithKline Beecham plc (edaspidi „SmithKline
Beecham”) ja Beecham Group plc (edaspidi „Beecham Group”) vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb viimati nimetatud äriühingute
taotlusel nende kaubamärke kandnud selliste kaupade arestimist, mis olid toodud väljastpoolt Euroopa ühendust ja mida ladustas
Rotterdami laos nende kaupade omanik Class International.

Ühenduse õiguslik raamistik
Direktiivi artikkel 5 pealkirjaga „Kaubamärgiga antavad õigused” on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Registreeritud kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid
kasutamast kaubandustegevuse käigus ilma tema loata:
a)      kõiki kaubamärgiga identseid tähiseid kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud;
[…]
3.      [Lõike 1 alusel] võib muu hulgas keelata järgmised toimingud:
[…]
b)      kõnealuse tähisega kaupade pakkumine, turuleviimine või ladustamine nimetatud otstarbel või kõnealuse tähisega teenuste pakkumine
või osutamine;
c)      kaupade importimine […] kõnealuse tähise all;
[…]”.
Määruse artikli 9 lõike 1 punkt a ja lõike 2 punktid b ja c määratlevad sarnaselt ühenduse kaubamärgiga antavad õigused.
Direktiivi artikli 7 lõige 1 pealkirjaga „Kaubamärgist tulenevate õiguste ammendumine” sätestab:
„Kaubamärk ei anna selle omanikule õigust keelata kaubamärgi kasutamine seoses kaupadega, mille on kõnealuse kaubamärgi all
ühenduse turule viinud kaubamärgi omanik või mis on seal turule viidud tema loaga.”
Määruse artikli 13 lõige 1 sätestab sarnaselt ühenduse kaubamärgist tulenevate õiguste ammendumise.
2. mai 1992. aasta Euroopa Majandusühenduse lepingu (EÜT 1994, L 1, lk 3) artikli 65 lõige 2 sätestab, et Euroopa majanduspiirkonnas
(edaspidi „EMP”) kohaldatavad intellektuaal-, tööstus- ja kaubandusomandit käsitlevad erisätted ja erikord on toodud eelkõige
nimetatud lepingu XVII lisas.
Nimetatud lisa punkt 4 nimetab direktiivi.
EMP lepingu tarvis on selles sättes muudetud direktiivi artikli 7 lõiget 1, asendades sõna „ühenduses” sõnadega „lepinguosalise
territooriumil”.
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1;
ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”), artikli 91 lõige 1 sätestab:
„Välistransiidiprotseduur võimaldab ühenduse tolliterritooriumil ühest punktist teise liikuda järgmistel kaupadel:
a)      ühenduseväline kaup, ilma et selle suhtes kohaldataks imporditollimaksu ja muid makse või kaubanduspoliitilisi meetmeid;
[…]”.
Tolliseadustiku artikli 98 lõige 1 sätestab:
„Tolliladustamisprotseduur võimaldab tollilaos hoida:
a)      ühendusevälist kaupa, ilma et sellelt tuleks tasuda imporditollimaksu või sellele kohaldataks kaubanduspoliitilisi meetmeid;
[…]”.
Nimetatud seadustiku artikkel 58 täpsustab:
„1.      Kui ei ole teisiti ette nähtud, võib kaubale igal ajal vastavalt ettenähtud tingimustele määrata tollikäitlusviisi, sõltumata
kauba laadist või kogusest või päritolu-, lähte- või sihtkohariigist.
2. Lõikega 1 ei välistata keelde või piiranguid, mis on õigustatud […] tööstus- ja kaubandusomandi kaitsmiseks.”

Vaidlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
SmithKline Beecham ja Beecham Group on kontserni GlaxoSmithKline kuuluvad äriühingud, mis on asutatud Ühendkuningriigis ja
on eelkõige hambapastade jaoks registreeritud kaubamärgi Aquafresh iseseisvad omanikud; nimetatud kaubamärk on ühenduse kaubamärk
ja on Beneluxi Kaubamärgiametis registreeritud.
Class International tõi veebruaris 2002 ühendusse, täpsemalt Rotterdami, suletud konteineri hambapastaga, mis kandis kaubamärki
Aquafresh ja mis oli ostetud Lõuna-Aafrika ettevõtjalt Kapex International.
Saanud teada, et hambapasta võis olla võltsitud, korraldasid SmithKline Beecham ja Beecham Group (edaspidi koos „Beecham”)
5. märtsil 2002 konteineri arestimise.
Aprillis 2002 läbi viidud arestitud kauba kontrollimisest nähtus, et tegemist oli originaalkauba, mitte võltsitud kaubaga.
Class International palus Rechtbank te Rotterdam’il vabastada kaup aresti alt ning mõista Beechamilt välja kahjutasu väidetavalt
saadud kahju eest.
Tema nõuded jäeti 24. mai 2002. aasta määrusega rahuldamata.
Class International kaebas selle otsuse peale edasi Gerechtshof te ‘s-Gravenhage’i.
Nimetatud kohtus väitis Class International, et arestitud kaup ei olnud imporditud, vaid tegemist oli transiidiga.
Gerechtshof märgib, et ei ole ära näidatud, et selle kauba Madalmaadesse saabumise või selle arestimise hetkel oleks sellel
olnud ostja. Ta arvab, et ei ole välistatud, et esimese ostja asukoht on EMP-s. Ta nendib, et enamik talle esitatud väidetest
käsitlevad küsimust, kas originaalkauba ajutist ladustamist tollilaos tollistaatusega T 1 ja/või kauba transiiti EMP-st väljaspool
asuvasse riiki peab lugema kaubamärgi kasutamiseks.
Kuna Gerechtshof te ‘s-Gravenhage leidis, et vaidluse lahend vajab direktiivi artikli 5 lõike 1 ja lõike 3 punktide b ja c
ning määruse artikli 9 lõike 1 ja lõike 2 punktide b ja c tõlgendamist, otsustas ta menetluse peatada ning esitada Euroopa
Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas kaubamärgi omanik võib keelata kolmandast riigist pärinevate ja kaubamärgiga [direktiivi] ja/või [määruse] tähenduses
tähistatud kaupade ilma tema loata (otsese või kaudse) toomise liikmesriigi territooriumile (käesoleval juhul Madalmaad või
Beneluxi riigid) allpool toodud tähenduses kaupade transiidi või transiidikaubanduse raames?
2.      Kas direktiivi artikli 5 lõike 1 esimese lause, loetuna koos artikli 3 punktidega b ja c, ning teiselt poolt [määruse] artikli
9 lõike 1 esimese lause, loetuna koos lõike 2 punktide b ja c, tähenduses hõlmab väljend „kaubandustegevuse käigus kasutamine”
([direktiivi], [Beneluxi ühtse kaubamärgiseaduse] ja/või [määruse] tähenduses kaubamärgiga varustatud) originaalkaupade ladustamist
liikmesriigi territooriumil asuvas tolliasutuses või tollilaos, kui kaubamärgi omanik või keegi teine tema loaga ei ole kõnealuseid
väljastpoolt EMP-d pärinevaid kaupu EMP-sse importinud ning kui neil on tollitehniliselt ühendusevälise kauba staatus (näiteks
T1 või [haldus-saatedokument])?
3.      Kas esimesele ja teisele küsimusele antavat vastust mõjutab see, kas nende kaupade saabumisel nimetatud territooriumile on
kaupade lõppsihtpunkt ära näidatud või mitte või kas kaupade osas on (ostu)leping kliendiga kolmandas riigis sõlmitud või
mitte?
4.      Kas esimesele, teisele ja kolmandale küsimusele vastamisel mängivad rolli täiendavad asjaolud, näiteks:
a)      see, et ettevõtja, kes on asjaomaste kaupade omanik või kes võib neid vallata ja/või on hõivatud sarnase kaubandustegevusega,
asub mõnes liikmesriigis;
b)      see, et mõnes liikmesriigis asuv ettevõtja pakub müügiks või müüb nimetatud kaupu, mille lähtepunktiks on see liikmesriik,
teisele ettevõtjale, kes asub teises liikmesriigis, ja kauba üleandmise koht ei ole (veel) kindlaks määratud;
c)      see, et ühes liikmesriigis asuv ettevõtja pakub müügiks või müüb nimetatud kaupu, mille lähtepunktiks on see liikmesriik,
teisele kaupmehele, kes asub teises liikmesriigis, müügiks pakutava või müüdava kauba üleandmise koht on kindlaks määratud,
kuid nende lõppsihtpunkt mitte ja seda kas koos sõnaselge viitega või lepingulise piiranguga, et tegemist on ühenduseväliste
(transiidil olevate) kaupadega, või ilma selleta;
d)      see, et ühes liikmesriigis asuv ettevõtja pakub müügiks või müüb nimetatud kaupu väljaspool EMP-d asuvale ettevõtjale, kui
kaupade üleandmise koht ja /või lõppsihtpunkt on kindlaks määratud või seda ei ole tehtud;
e)      see, et ühes liikmesriigis asuv ettevõtja pakub müügiks või müüb nimetatud kaupu väljaspool EMP-d asuvale ettevõtjale ja mistõttu
(sarnase kaubandustegevusega hõivatud) ettevõtja teab või peaks teadma, et kõnealune ettevõtja müüb nimetatud kaubad või annab
need üle lõpptarbijatele EMP-s?
5.      Kas esimeses küsimuses nimetatud sätetes toodud sõna „pakkumine” tuleb käsitleda nii, et see tähendab ka ([direktiivi], [Beneluxi
ühtse kaubamärgiseaduse] ja/või [määruse] tähenduses kaubamärgiga varustatud) originaalkaupade, mis on mõne liikmesriigi territooriumil
ladustatud tolliasutuses või tollilaos, (müügiks) pakkumist kolmandas ja neljandas küsimuses toodud asjaoludel, kui kaubamärgi
omanik või keegi teine isik tema loaga ei ole väljastpoolt EMP-d pärit olevaid kaupu EMP-sse importinud ning kui neil kaupadel
on ühendusevälise kauba staatus (näiteks T 1 või haldus-saatedokument)?
6.      Kummal poolel lasub tõendamiskoormis esimeses, teises ja viiendas küsimuses toodud toimingute suhtes?”

Eelotsuse küsimused

Esialgsed märkused
Esitatud küsimused käsitlevad väljastpoolt EMP-d pärinevat kaupa, mis on EMP-sse toodud, arvestades EMP lepinguga direktiivi
artikli 7 lõikesse 1 tehtud muudatusi ning kaubamärgi omaniku olukorra kirjeldust, mis puudutab direktiivi artikliga 5 antud
ainuõiguse ammendumise reeglit.
Esitatud küsimused käsitlevad samuti tolliseadustikus ette nähtud peatamismenetlusi – välistransiidi- ja tolliladustamisprotseduuri.
Tuleb märkida, et kuigi direktiivi on nimetatud EMP lepingu XVII lisas selles kohaldatavate ühiste eeskirjade alusel, ei ole
määrust pärast selle vastuvõtmist sellesse lisasse sisse võetud.
Muu hulgas tuleb märkida, et tolliseadustikku ei kohaldata väljaspool ühendust neis Euroopa vabakaubanduspiirkonna riikides,
kes on pooled EMP lepingus, millega on asutatud vabakaubanduspiirkond, mitte tolliliit.
Arvestades nenditut ning niivõrd, kuivõrd põhikohtuasja lahendi puhul ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu avaldatud faktidest
lähtuvalt tingimata vaja arvestada EMP territooriumiga, tuleb seoses käesoleva kohtuasjaga ja Euroopa Kohtu vastuses viidata
vaid ühenduse territooriumile.

Kaubamärgi omaniku võimalus keelata kaubamärki kandva originaalkauba toomine ühendusse välistransiidi- või tolliladustamisprotseduuri
alusel
Esimese küsimuse välistransiiti käsitleva esimese osaga ning teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt,
kas direktiivi artikli 5 lõiget 1 ja lõike 3 punkti c ning määruse artikli 9 lõiget 1 ja lõike 2 punkti c peab tõlgendama
nii, et kaubamärgi omanikul on õigus keelata seda kaubamärki kandva originaalkauba ühendusse toomine välistransiidi- või tolliladustamisprotseduuri
alusel, kui nimetatud omanik või muu isik tema loaga pole seda varem turule viinud. Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud
kohus kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos esimese küsimuse esimese osaga ja teise küsimusega, teada saada, kas
kaubamärgi omanik võib vähemalt nõuda kõnealuse kauba välistransiidi- või tolliladustamiseprotseduurile suunamise eeldusena
seda, et selle kauba ühendusse saabumise hetkel oleks juba kindlaks määratud, näiteks müügilepingu kohaselt, selle lõppsihtpunkt
kolmandas riigis.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Class International väidab, et originaalkauba suunamine välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile ei kujuta endast
direktiivi artikli 5 lõike 1 ja määruse artikli 9 lõike 1 tähenduses „[kaubamärgi] kasutamist kaubandustegevuse käigus” ehk
tegevust, mida kaubamärgi omanik võib nende sätete alusel keelata. Direktiivi artikli 7 lõikes 1 ja määruse artikli 13 lõikes
1 sätestatud kaubamärgi omaniku ainuõiguse ammendumise reegli ainus eesmärk on anda nimetatud omanikule territoriaalne ainuõigus
selle kauba esmakordsele turule viimisele ühenduses. Niisiis ei kujuta kauba suunamine välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile
endast selle kauba turuleviimist ühenduses.
Igal juhul ei või kaubamärgi omanik nõuda tolliprotseduurile suunamise eeldusena seda, et peab olema kindlaksmääratud lõppsihtpunkt
kolmandas riigis. Kui sellist tingimust võiks seada, muudetaks võimatuks või väga raskeks kaubamärki kandva kauba transiit,
mis on toimunud nii kaua, kui kaubamärgid üldse olemas on olnud; ühenduse seadusandja ei ole mingil viisil tahtnud kaubamärke
käsitlevate sätete koostoimele sellist tagajärge tekitada.
Beecham leiab, et kaubamärgi omanik võib keelata tema kaubamärki kandva originaalkauba ühendusse toomise välistransiidi- või
tolliladustamisprotseduuri alusel. Ta rõhutab, et tolliseadustiku artikli 58 lõige 2 jätab õiguse keeldude või piirangute
kohaldamiseks, mis on õigustatud tööstus- või kaubandusomandi kaitsmiseks. Asjaolu, et kaup ei ole veel vabas ringluses EÜ
artikli 24 tähenduses, ei oma mingit tähtsust. Igal juhul on olemas ülimalt tõeline ning püsiv oht, et välistransiidi- või
tolliladustamisprotseduurile suunatud kaup viiakse vabasse ringlusesse. Direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti c ja määruse artikli
9 lõike 2 punkti c mõttes tähendab mõiste „importimine” kindlasti kauba füüsilist toomist ühendusse ning seda tuleb eristada
„importimisest” tollieeskirjade mõttes. Asjaolu, kas kauba ühendusse toomise hetkel oli selle lõppsihtpunkt määratud või mitte,
ei oma tähtsust.
Euroopa Ühenduste Komisjon leiab, et mõiste „importimine” direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti c ja määruse artikli 9 lõike
2 punkti c mõttes hõlmab importimist, mille eesmärk on kauba turustamine ühenduses. Selline seisukoht on kooskõlas EÜ artiklis
24 toodud vabas ringluses olevate toodete määratlusega. Kui kaup ei ole vabas ringluses, ei või kaubamärgi omanik seega põhimõtteliselt
keelata originaalkauba välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile suunamist.
Euroopa Kohtu vastus
Direktiivi artikli 7 lõike 1 ja määruse artikli 13 lõike 1 kohaselt ammenduvad omaniku kaubamärgist tulenevad õigused vaid
siis, kui kaup on ühenduses turule viidud. See lubab omanikul turustada oma kaupa väljaspool ühendust ilma, et see turustamine
tema õigusi ühenduse sees ammendaks. Täpsustades, et turule viimine väljaspool ühendust ei ammenda omaniku õigust keelata
nende kaupade turustamist ilma tema loata, on ühenduse seadusandja kaubamärgi omanikul lubanud ka omada kontrolli kaubamärki
kandva kauba ühenduses esmakordse turuleviimise üle (vt eelkõige direktiivi ja EMP territooriumi kohta 20. novembri 2001. aasta
otsus kohtuasjas C‑414/99–C‑416/99: Zino Davidoff ja Levi Strauss, EKL 2001, lk I-8691, punkt 33).
Direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti c ja määruse artikli 9 lõike 2 punkti c mõttes „importimine”, mille kaubamärgi omanik
võib sellisena keelata, viidates kummagi artikli lõike 1 tähenduses „[kaubamärgi] kasutamisele kaubandustegevuse käigus”,
eeldab seega kauba toomist ühendusse eesmärgiga see seal turule viia.
Kolmandast riigist toodud kauba turuleviimine sõltub selle lubamisest vabasse ringlusesse EÜ artikli 24 tähenduses.
Ühendusevälise kauba suunamine sellisele tolliprotseduurile nagu välistransiidi- või tolliladustamisprotseduur on erinev vabasse
ringlusesse lubamise tolliprotseduurile suunamisest, mis tolliseadustiku artikli 79 esimese lõigu järgi annab ühendusevälisele
kaubale ühenduse kauba tollistaatuse.
Tolliseadustiku artikli 37 lõike 2 kohaselt jääb ühenduseväline kaup, mis suunatakse välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile,
tollijärelevalve alla nii kauaks, kuni selle tollistaatus ühenduse kauba staatuse saamise tõttu muutub. Tolliseadustiku artikli
91 lõike 1 punkti a ja artikli 98 lõike 1 punkti a kohaselt ei kohaldata ühendusevälisele kaubale imporditollimaksu ega muid
kaubanduspoliitilisi meetmeid. Kolmandast riigist toodud kaup, mis suunatakse välistransiidiprotseduurile, läbib tavaliselt
ühte või mitut liikmesriiki, et asuda seejärel teele muu kolmanda riigi poole. Mis puudutab tolliladustamisprotseduurile suunatud
ühendusevälist kaupa, ladustatakse see tavaliselt ühenduse tolliterritooriumil, kus see ootab lõppsihtpunkti määramist, mis
ladustamise hetkel ei ole tingimata teada.
Ühenduseväline kaup, mis on lubatud vabasse ringlusesse, muutub seevastu ühenduse kaubaks. Sellele laienevad EÜ artikli 23
lõike 2 kohaselt kaupade vabast liikumisest tulenevad eelised. EÜ artikli 24 ja tolliseadustiku artikli 79 teise lõigu kohaselt
peavad sellise kauba suhtes olema täidetud impordiformaalsused ja olema tasutud tollimaksud ning vajadusel olema rakendatud
kaubanduspoliitilised meetmed.
Tolliseadustiku artikkel 48 sätestab, et tollile esitatud ühendusevälisele kaubale määratakse ühendusevälisele kaubale ette
nähtud tollikäitlusviis.
Arvestades tolliseadustiku artikli 4 punkte 15 ja 16, artikli 37 lõiget 2 ja artiklit 182 on need tollikäitlusviisid järgmised:
–        kauba suunamine tolliprotseduurile, näiteks vabasse ringlusse lubamine, transiit või tolliladustamine;
–        kauba paigutamine vabatsooni või vabalattu;
–        kauba reeksport ühenduse tolliterritooriumilt;
–        kauba hävitamine;
–        kauba loovutamine riigile.
Tolliseadustiku artikli 58 lõige 1 täpsustab, et kaubale võib igal ajal vastavalt ettenähtud tingimustele määrata tollikäitlusviisi,
sõltumata kauba laadist või kogusest või päritolu-, lähte- või sihtkohariigist.
Samuti nähtub, et ühendusevälisele kaubale, mis on suunatud välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile, võib igal ajal
määrata muu tollikäitlusviisi. Selle võib muu hulgas suunata muule tolliprotseduurile, näiteks lubada vabasse ringlusesse
või reeksportida ühenduse territooriumilt.
Vabasse ringlusesse lubamine, mis on turuleviimise eelduseks ühenduses, kujutab endast seega vaid ühte kaupu ühenduse tolliterritooriumile
toova ettevõtja käsutuses olevatest võimalustest.
Kui seda võimalust ei valita ja kui kinni on peetud selle tollikäitlusviisi tingimustest, millele kaup on suunatud (v.a vabasse
ringlusesse lubamine), siis ainuüksi kauba füüsiline toomine ühenduse territooriumile ei tähenda „importimist” direktiivi
artikli 5 lõike 3 punkti c ja määruse artikli 9 lõike 2 punkti c mõttes ega tähenda nende artiklite lõigete 1 tähenduses „[kaubamärgi]
kasutamist kaubandustegevuse käigus”.
Kaubamärgi omanik ei või seetõttu nende sätete alusel seda keelata ega nõuda selle eeldusena, et peab olema kindlaks määratud,
näiteks müügilepingu kohaselt, lõppsihtpunkt kolmandas riigis.
Seda järeldust ei lükka ümber tolliseadustiku artikli 58 lõige 2, mille kohaselt asjaomase ettevõtja tollikäitlusviisi valik
ei välista keelde või piiranguid, mis on õigustatud eelkõige tööstus- ja kaubandusomandi kaitsmiseks.
Kõnealune säte on asjakohane vaid juhul, kui tollikäitlusviis rikub tööstus- ja kaubandusomandist tulenevaid õigusi. Ühendusevälise
kauba suunamine peatamismenetlusele ei võimalda selle turuleviimist ühenduses, kui seda pole vabasse ringlusesse lubatud.
Kaubamärkide valdkonnas ei riku sellist kaubamärki kandva originaalkauba selline suunamine seega iseenesest kaubamärgi omaniku
õigust omada kontrolli esmakordse turuleviimise üle ühenduses.
Analüüsitavale küsimusele antava vastuse seisukohast ei oma tähtsust väide, et olemas on tegelik ja püsiv oht, et välistransiidi-
või tolliladustamisprotseduurile suunatud kaup viiakse vabasse ringlusesse.
Tegelikult võib ettevõtja samuti igal ajal viia ühendusevälise kauba vabasse ringlusesse alates nende ühenduse tolliterritooriumile
saabumisest ilma neid eelnevalt peatamismenetlusele suunamata.
Seetõttu peab esimese küsimuse esimesele osale ja teisele ning kolmandale küsimusele vastama, et direktiivi artikli 5 lõiget
1 ja lõike 3 punkti c ning määruse artikli 9 lõiget 1 ja lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi omanikul ei
ole õigust keelata seda kaubamärki kandva originaalkauba välistransiidi- või tolliladustamisprotseduuri alusel ainuüksi ühendusse
toomine, kui nimetatud kaubamärgi omanik või muu isik tema loaga pole seda varem turule viinud. Kaubamärgi omanik ei või nõuda
asjaomase kauba välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile suunamise eeldusena seda, et selle kauba ühendusse toomise
hetkel on juba kindlaks määratud, näiteks müügilepingu kohaselt, selle lõppsihtpunkt kolmandas riigis.

Kaubamärgi omaniku võimalus keelata välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile suunatud originaalkauba müügiks pakkumine
või müümine
Esimese küsimuse teise osaga ning neljanda ja viienda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, küsib eelotsusetaotluse esitanud
kohus sisuliselt, kas direktiivi artikli 5 lõike 3 punktis b ja määruse artikli 9 lõike 2 punktis b toodud mõisteid „pakkumine”
ja „turuleviimine” võib mõista kaubamärgiga tähistatud selliste originaalkaupade vastavalt pakkumise ja müümisena, millel
on ühendusevälise kauba tollistaatus, kui pakkumine tehakse ja/või müügitehing toimub sel ajal, kui kaup on suunatud välistransiidi-
või tolliladustamisprotseduurile. Jaatava vastuse korral soovib siseriiklik kohus teada saada, millises olukorras võib kaubamärgi
omanik keelata sellise pakkumise või müümise.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Class International väidab, et ühendusevälise kauba müügiks pakkumist olenemata sellest, kas see asub või ei asu ühenduses,
ei saa pidada kaubamärgi kasutamiseks kaubandustegevuse käigus, kuna selle eesmärk ega tagajärg ei ole selle kauba turuleviimine
ühenduses. Kaubamärgi omanik ei või seetõttu müügiks pakkumist keelata ainuüksi sel põhjendusel, et seda tehakse ajal, kui
kaup on suunatud välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile. Hoolimata vaidlusaluse kauba ühendusevälise kauba tollistaatusest
saab kaubamärgi omanik viidata oma ainuõiguse rikkumisele vaid siis, kui ta tõendab selliste faktiliste asjaolude esinemise,
mille põhjal võib järeldada, et süüdistatava ettevõtja ilmne eesmärk on selle kauba turuleviimine ühenduses. Selles suhtes
ei mängi eelotsusetaotluse esitanud kohtu neljandas küsimuses toodud asjaolud rolli.
Beecham väidab, et ühendusevälise kauba staatusega sellise originaalkauba müügiks pakkumisele, mis on suunatud tolliladustamisprotseduurile,
kohaldatakse direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti b ja määruse artikli 9 lõike 2 punkti b. Kaubamärgi omanik võib seega sellise
pakkumise keelata. Ükski neljandas küsimuses toodud olukord ei muuda sellist käsitlust.
Komisjon leiab, et arutlusel olevale müügiks pakkumisele ei kohaldata tingimata direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti b ja määruse
artikli 9 lõike 2 punkti b. Tegelikult võib kaupa pakkuda potentsiaalsele ostjale, kelle suhtes on praktiliselt kindel, et
ta ei turusta neid ühenduses. Direktiivi ja määrust rikutakse vaid olukorras, kus kaupa pakutakse müügiks ostjale, kes väga
tõenäoliselt viib selle vabasse ringlusesse ja turustab seda ühenduses. Siinkohal võivad neljandas küsimuses silmas peetud
faktilised asjaolud rolli mängida. Siseriiklik kohus peab siiski neid asjaolusid kaaluma ning otsustama, kas on tõendatud,
et seda kaupa ei viida ühenduses vabasse ringlusesse.
Euroopa Kohtu vastus
Nagu tuleneb käesoleva otsuse punktist 44, ei loeta välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile suunatud ühendusevälist
kaupa direktiivi artikli 5 lõike 3 punkti c ja määruse artikli 9 lõike 2 punkti c tähenduses „impordituks”.
Sellist kaupa võib pakkuda müügiks või müüa kolmandasse riiki.
Sellises olukorras, kui kaup on kaubamärki kandev originaalkaup, ei rikuta omaniku õigust omada kontrolli selle esmakordse
turuleviimise üle ühenduses.
Seevastu kui pakkumine või müümine toob tingimata kaasa kaubamärki kandva kauba turuleviimise ühenduses, on tegemist direktiivi
artikli 5 lõikega 1 ja määruse artikli 9 lõikega 1 omanikule antud ainuõiguse rikkumisega, ükskõik milline on pakkumise saaja
või kaubasaaja asukoht ning sõltumata lõpuks sõlmitud lepingu tingimustest selles osas, mis puudutab võimalikke piiranguid
edasimüügile või kauba tollistaatust. Pakkumine või müümine on sel juhul direktiivi artikli 5 lõike 1 ja määruse artikli 9
lõike 1 mõttes „[kaubamärgi] kasutamine kaubandustegevuse käigus”. Sellest tuleneb, et kaubamärgi omanik võib selle direktiivi
artikli 5 lõike 3 punkti b ja määruse artikli 9 lõike 2 punkti b alusel keelata.
Ometi ei või ühenduses turuleviimise ohtu eeldada vaid asjaolu põhjal, millele viidatakse eelotsusetaotluse esitanud kohtu
neljanda küsimuse alapunktides a ja e, et kauba omanik, pakkumise saaja või kaubasaaja on sarnase kaubandustegevusega hõivatud.
Teised asjaolud peavad näitama, et pakkumine või müümine toob tingimata kaasa selle sama asjaomase kauba turuviimise ühenduses.
Kaubamärgi omanik võib pealegi kaitsta oma keeluõigust vaid ettevõtja suhtes, kes viib või võib viia ühenduses turule seda
kaubamärki kandva ühendusevälise kauba või pakkuda või müüa seda kaupa teisele ettevõtjale, kes tingimata viib selle turule
ühenduses. Ta ei või tugineda oma õigusele ettevõtja vastu, kes pakub või müüb kaupa teisele ettevõtjale vaid seetõttu, et
viimane võib seejärel viia selle kauba turule ühenduses, milline on eelotsusetaotluse esitanud kohtu neljanda küsimuse punktis
e silmas peetud olukord.
Esimese küsimuse teisele osale ning neljandale ja viiendale küsimusele tuleb seega vastata, et direktiivi artikli 5 lõike
3 punktis b ja määruse artikli 9 lõike 2 punktis b toodud mõisteid „pakkumine” ja „turuleviimine” võib mõista kaubamärki kandva
sellise originaalkauba vastavalt pakkumise ja müümisena, millel on ühendusevälise kauba tollistaatus, kui pakkumine tehakse
ja/või müügitehing toimub sel ajal, kui kaup on suunatud välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile. Kaubamärgi omanik
võib keelata sellise kauba pakkumise või müümise, kui see toob tingimata kaasa selle kauba turuleviimise ühenduses.

Tõendamiskoormis
Arvestades esimesele viiele küsimusele antud vastust, tuleb tõdeda, et eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib kuuenda küsimusega
sisuliselt, kummal poolel lasub sellises olukorras nagu põhikohtuasjas kohustus tõendada nende asjaolude esinemise, mis lubavad
tal kasutada direktiivi artikli 5 lõike 3 punktides b ja c ning määruse artikli 9 lõike 2 punktides b ja c ette nähtud keeluõigust.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Class International väidab, et kaubamärgi omanik, kes väidab, et pakkumise või müügi toimingud ei ole õiguspärased, peab tõendama
nende faktiliste asjaolude esinemise.
Beecham väidab, et kaubamärgi omanik peab tõendama vaid kaubamärgist tulenevate õiguste rikkumise. Selles suhtes peab ta tõestama,
et ta on kaubamärgi omanik, et kaup on pärit väljastpoolt ühendust ning et see on ühenduse territooriumile toodud. Seega peab
ettevõtja, keda süüdistatakse õiguste rikkumises, tõendama seda, et ta on saanud omanikult loa või et ta ei ole kaubamärki
kaubandustegevuse käigus kasutanud ning et ta ei kavatse seda ka teha.
Komisjon väidab, et tõendamiskoormise küsimust ei reguleeri direktiiv ega määrus. Direktiivi osas rõhutab komisjon, et kümnenda
põhjenduse kohaselt „segiajamise tõenäosuse kindlakstegemise moodused ja eelkõige tõendite esitamise kohustus pannakse paika
siseriiklike protseduurireeglitega, mille kohaldamist käesoleva direktiivi sätted ei piira”. Ta rõhutab samuti, et kaubamärkidevahelisi
konflikte käsitleva kaheksanda põhjenduse kohaselt „kehtestavad liikmesriigid kohaldatavad protseduurireeglid”.
Mis puudutab omaniku luba ühendusevälise kauba importimisele ühendusse, tuleneb kohtupraktikast selgelt, et süüdistatav ettevõtja
peab seda tõendama (eespool viidatud kohtuotsus Zino Davidoff ja Levi Strauss, punktid 53 ja 54). Kui süüdistataval ettevõtjal
ei ole esitada omaniku luba, peab ta siseriiklikus kohtus tõendama, et kauba ühendusse toomise eesmärk ei olnud selle turustamine
ühenduses ning et tegemist oli vaid logistilise etapiga selle kauba veol kolmandasse riiki. Komisjon täheldab siiski, et liiga
karmide nõuete kehtestamine tõenditele, mida süüdistatav ettevõtja peab selle kohta esitama, võib muuta illusoorseks ettevõtja
õiguse kasutada ühendust transiiditerritooriumina.
Euroopa Kohtu vastus
Põhikohtuasjas leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ei ole ära näidatud, et kauba Madalmaadesse saabumisel või selle
üleandmise hetkel oleks sellel ostja olemas olnud.
Toodud juhul rakendatakse kauba suhtes tavaliselt välistransiidi- või tolliladustamisprotseduuri.
Kui peatamismenetluse reeglitest on kinni peetud, on asjaomane ettevõtja käitunud õiguspäraselt.
Seega tõusetub tõendamise küsimus vaid vaidluse tekkimisel ehk siis, kui kaubamärgi omanik viitab talle direktiivi artikli
5 lõikega 1 ja määruse artikli 9 lõikega 1 antud ainuõiguse rikkumisele.
Rikkumine, millele võidakse viidata, seisneb kauba vabasse ringlusesse viimises või nende pakkumises või müügis, millega kaasneb
tingimata selle turuleviimine ühenduses.
Rikkumine on direktiivi artikli 5 lõike 3 punktides b ja c ning määruse artikli 9 lõike 2 punktides b ja c ette nähtud keeluõiguse
kasutamise eeldus.
Mis puudutab selle rikkumise tõendamiskoormist, tuleb kõigepealt rõhutada, et kui kohaldatakse liikmesriikide õigust, võib
selle tagajärjeks olla kaubamärgi omanike varieeruv kaitse sõltuvalt asjaomasest seadusest. Sel juhul ei saavutataks direktiivi
üheksandas põhjenduses „äärmiselt oluliseks” loetud eesmärki tagada „kõigi liikmesriikide õigussüsteemides samasugune kaitse”
(vt direktiivi kohta eespool viidatud kohtuotsus Zino Davidoff ja Levi Strauss, punktid 41 ja 42).
Seejärel tuleb nentida, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas on tõendamiskoormis kaubamärgi omanikul, kes sellele rikkumisele
viitab. Kui tõendid on esitatud, peab süüdistatav ettevõtja tõendama kaubamärgi omaniku loa olemasolu selle kauba turustamiseks
ühenduses (vt direktiivi kohta eespool viidatud kohtuotsus Zino Davidoff ja Levi Strauss, punkt 54).
Seega peab kuuendale küsimusele vastama, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas peab kaubamärgi omanik tõendama selliste
asjaolude esinemise, mis lubavad tal kasutada direktiivi artikli 5 lõike 3 punktides b ja c ning määruse artikli 9 lõike 2
punktides b ja c ette nähtud keeluõigust, tõendades kas tema kaubamärki kandva ühendusevälise kauba vabasse ringlusesse viimise
või selle pakkumise või müümise, mis toob tingimata kaasa selle kauba turuleviimise ühenduses.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise
kohta artikli 5 lõiget 1 ja lõike 3 punkti c ning nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi
kohta artikli 9 lõiget 1 ja lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi omanikul ei ole õigust keelata seda kaubamärki
kandva originaalkauba välistransiidi- või tolliladustamisprotseduuri alusel ainuüksi ühendusse toomine, kui nimetatud kaubamärgi
omanik või muu isik tema loaga ei ole seda varem turule viinud. Kaubamärgi omanik ei või nõuda asjaomase kauba välistransiidi-
või tolliladustamisprotseduurile suunamise eeldusena seda, et selle kauba ühendusse toomise hetkel on juba kindlaks määratud,
näiteks müügilepingu kohaselt, selle lõppsihtpunkt kolmandas riigis.
2.
Direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 3 punktis b ja määruse nr 40/94 artikli 9 lõike 2 punktis b toodud mõisteid „pakkumine”
ja „turuleviimine” võib mõista kaubamärki kandva sellise originaalkauba vastavalt pakkumise ja müümisena, millel on ühendusevälise
kauba tollistaatus, kui pakkumine tehakse ja/või müügitehing toimub sel ajal, kui kaup on suunatud välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile.
Kaubamärgi omanik võib keelata sellise kauba pakkumise või müümise, kui see toob tingimata kaasa selle kauba turuleviimise
ühenduses.
3.
Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas peab kaubamärgi omanik tõendama selliste asjaolude esinemise, mis lubavad tal kasutada
direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 3 punktides b ja c ning määruse nr 40/94 artikli 9 lõike 2 punktides b ja c ette nähtud
keeluõigust tõendades kas tema kaubamärki kandva ühendusevälise kauba vabasse ringlusesse viimise või selle pakkumise või
müümise, mis toob tingimata kaasa selle kauba turuleviimise ühenduses.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.