CELEX: 62007TJ0102
Statligt stöd
Stöd som Tyskland beviljat i form av ett kapitalandelslån och lånegarantier
Beslut i vilket stödet förklaras vara oförenligt med den gemensamma marknaden
Allmän stödordning som godkänts av kommissionen
Begreppet företag i svårigheter
Riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter
Stödbeloppet
Motiveringsskyldighet

Tillämpliga bestämmelser och bakgrund till tvisten
1.
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
I artikel 87 EG föreskrivs följande:
”1. Om inte annat föreskrivs i detta fördrag, är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket
slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion,
oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna.
...
3. Som förenligt med den gemensamma marknaden kan anses
a)      stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig
brist på sysselsättning,
...
c)      stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner, när det inte påverkar handeln i negativ
riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset …”
I punkt 2 i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (EGT C
288, 1999, s. 2) (nedan kallade 1999 års riktlinjer) anges följande:
”2.1 Begreppet företag i svårigheter
(4)      Det finns ingen gemenskapsdefinition av företag i svårigheter. I dessa riktlinjer anser kommissionen emellertid att ett företag
är i svårigheter om det inte med egna finansiella medel eller med medel från ägare/aktieägare eller långivare kan hejda förluster
som utan ingripanden från de offentliga myndigheterna leder till att företaget med största sannolikhet försätts i konkurs
på kort eller medellång sikt.
(5)      Oavsett storlek anses ett företag enligt dessa riktlinjer under alla omständigheter befinna sig i svårigheter:
a)      om det är fråga om ett bolag med begränsat personligt ansvar för bolagsmännen, när över hälften av det tecknade kapitalet
har förlorats och mer än en fjärdedel av detta kapital förlorats under de senaste tolv månaderna,
b)      om det är fråga om ett bolag med obegränsat personligt ansvar för bolagsmännen, när över hälften av det bokföringsmässiga
egna kapitalet har förlorats och mer än en fjärdedel av detta kapital förlorats under de senaste tolv månaderna,
eller
c)      för alla bolagsformer, när det uppfyller villkoren i nationell lagstiftning för att vara föremål för ett kollektivt insolvensförfarande.
(6)      Ett företags svårigheter visar sig normalt som ökande förluster, sjunkande omsättning, växande lager, överkapacitet, minskande
kassaflöde, stigande skuldsättningsgrad och finansiella kostnader samt ett sjunkande värde, som kan gå ner till noll, på nettotillgångarna.
I de allvarligaste fallen kan företaget till och med vara insolvent eller befinna sig i ett kollektivt insolvensförfarande
enligt nationell lagstiftning. I det sistnämnda fallet tillämpas dessa riktlinjer på stöd som ges inom ramen för ett sådant
förfarande som leder till att företagets verksamhet fortsätter. Under alla omständigheter är företaget inte stödberättigat
förrän det har visat sig att det inte är i stånd att genomföra en sanering med egna medel eller med medel från ägare/aktieägare
eller långivare.
...”
När det gäller ordningar för stöd till små och medelstora företag anges följande i avsnitt 4 i 1999 års riktlinjer:
”4.1 Allmänna principer
(64)      Kommissionen kommer endast att godkänna ordningar för undsättnings- eller omstruktureringsstöd till förmån för företag som
är små eller medelstora enligt gemenskapsdefinitionen. Med förbehåll för följande specifika bestämmelser tillämpas kapitel
2 och 3 vid bedömningen av om sådana stödordningar är förenliga med den gemensamma marknaden. Allt stöd som beviljas inom
ramen för en ordning och som inte uppfyller ett av dessa villkor skall anmälas enskilt till och godkännas på förhand av kommissionen.
4.2 Stödberättigande
(65)      Inom ramen för de ordningar som hädanefter kommer att godkännas kan endast stöd till förmån för små och medelstora företag
som uppfyller något av de tre kriterierna i punkt 5 undantas från kravet på enskild anmälan, om annat inte anges i branschspecifika
bestämmelser. Stöd till företag som inte uppfyller något av dessa tre kriterier skall anmälas enskilt till kommissionen så
att denna kan bedöma om stödmottagaren kan anses vara ett företag i svårigheter.
...”
Punkt 6 i 1999 års riktlinjer rör lämpliga åtgärder enligt artikel 88.1 EG. Vad gäller anpassning av ordningar för stöd till
undsättning och omstrukturering anges följande:
”(94) Medlemsstaterna skall anpassa de av sina befintliga ordningar för stöd till undsättning och omstrukturering som är i kraft
efter den 30 juni 2000 så att de efter den dagen är i överensstämmelse med dessa riktlinjer och i synnerhet med bestämmelserna
i kapitel 4.
(95)      För att kommissionen skall kunna kontrollera att anpassningen genomförs, skall medlemsstaterna före den 31 december 1999 lämna
in en förteckning över samtliga sådana ordningar till kommissionen. Därefter, och senast den 30 juni 2000, skall de översända
upplysningar som är tillräckligt utförliga för att kommissionen skall kunna kontrollera om ordningarna anpassats till dessa
riktlinjer.”
2.
Godkänd stödordning
I Bürgschaftsrichtlinien des Freistaates Sachsen für die Wirtschaft und die freien Berufe sowie die Land- und die Forstwirtschaft
(direktiv om garantier som ställs ut av Freistaat Sachsen för näringslivet, de fria yrkena och jord- och skogsbruk) anges
två typer av garantier, nämligen garantier i form av driftsstöd och investeringsstöd för regionala ändamål (nedan kallad regionalstödsdelen)
och garantier i form av stöd till undsättning och omstrukturering (nedan kallat undsättnings- och omstruktureringsstödsdelen).
I beslut SG (93) D/9273 av den 7 juni 1993 angående statligt stöd nr 73/93 godkände Europeiska gemenskapernas kommission nämnda
direktiv från Freistaat Sachsen.  Det är således fråga om en godkänd stödordning (nedan kallad den godkända stödordningen).
I beslutet av den 7 juni 1993 angav kommissionen att garantier som ställs ut till företag där garantigivaren, i egenskap av
omsorgsfull aktör, vet eller borde veta att det befinner sig i svårigheter, utgör ett stöd som inte omfattas av det ifrågavarande
beslutet och ska anmälas enskilt till kommissionen.
Den godkända stödordningen anpassades till 1994 års version av gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning
och omstrukturering av företag i svårigheter (EGT C 368, 1994, s. 12) (nedan kallade 1994 års riktlinjer). Den 13 mars 1996
antog således kommissionen beslut 96/475/EG om överensstämmelsen av statliga garantier för omstruktureringsåtgärder (inklusive
sanerings- och konsolideringsprojekt) av stora förlustdrabbade företag inom ramen för bestämmelserna om statliga garantier
i delstaterna Sachsen-Anhalt, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen, Rheinland-Pfalz, Bayern, Bremen, Mecklenburg-Vorpommern,
Schleswig-Holstein och Sachsen med den gemensamma marknaden (EGT L 194, s. 25). I beslutet fastställdes att beviljandet av
garantier till stora företag i svårigheter i enlighet med ett sådant direktiv angående garantier som antagits av Freistaat
Sachsen skulle anmälas enskilt till kommissionen. Vad gäller definitionen av begreppet företag i svårigheter hänvisar beslutet
till kriterierna i 1994 års riktlinjer. I en skrivelse av den 19 december 1996 bekräftade Förbundsrepubliken Tyskland att
Freistaat Sachsen hade genomfört detta beslut på ett korrekt sätt.
Eftersom de tyska myndigheterna och kommissionen ansåg att definitionen av begreppet företag i svårigheter var otydligt, fann
de att det var nödvändigt att göra detta begrepp användbart vid tillämpningen av de tyska delstaternas garantiprogram. Denna
fråga behandlades i en skrivelse från kommissionen av den 2 mars 1998.
I denna skrivelse föreslog kommissionen lämpliga åtgärder för att tillämpa de tyska delstaternas garantidirektiv, däribland
den godkända stödordningen och särskilt följande definition av begreppet företag i svårigheter (nedan kallad lämplig åtgärd
E 16/94):
”Vid tillämpning av ovannämnda bestämmelser på garantiområdet anses ett företag befinna sig i svårigheter när följande kriterier
är uppfyllda:
–        Det berörda företaget är på obestånd eller är överbelånat i den mening som avses i [Konkursordnung (tysk konkursförordning)
[eller [Einführungsgesetz zur Insolvenzordnung (tysk lag om införande av insolvensbestämmelser)].
–        Över hälften av det bokförda egna kapitalet, när det är fråga om ett bolag med obegränsat personligt ansvar för bolagsmännen,
eller, när det är fråga om ett kapitalbolag, över hälften av det tecknade kapitalet har förlorats till följd av förluster
i den mening som avses i § 92 [Aktiengesetz (tyska aktiebolagslagen)] och i § 49 [Gesetz betreffend die Gesellschaften mit
beschränkter Haftung (tysk lag om bolag med begränsat ansvar för bolagsmännen)] och 25 procent av detta kapital har förlorats
under de tolv senaste månaderna som föregår ansökan om beviljandet av en garanti.
Vidare ska garantigivaren mot bakgrund av budgetbestämmelserna, vid tillämpning av detta begrepp i varje enskilt fall kontrollera
[följande omständigheter]:
–        En garanti får – i allmänhet – inte beviljas när det med stor sannolikhet kan förväntas att garantigivaren kommer att behöva
infria sitt åtagande (§ 39 i de administrativa övergångsinstruktionerna angående budgetbestämmelserna i förbundsrepubliken
och motsvarande föreskrifter i budgetbestämmelserna för delstaterna). Av detta följer att en garanti enbart får beviljas till
förmån för ett företag i svårigheter, i den mening som avses enligt ovanstående kriterier, när garantigivaren, på grundval
av ett yttrande som lämnats av en (oberoende) revisor med beaktande av det garanterade lånet, konstaterar att utsikterna för
det mottagande företaget att fortsätta sin verksamhet är gynnsamma.
–        Vid beviljandet av en garanti måste det i varje enskilt fall kontrolleras att det inte är möjligt att erhålla någon annan
finansiering på kapitalmarknaderna.”
I en skrivelse av den 29 juni 1998 bekräftade Förbundsrepubliken Tyskland tillämpningen av denna definition av begreppet företag
i svårigheter.
Vidare gjorde kommissionen i en skrivelse till Förbundsrepubliken Tyskland av den 11 november 1998 följande precisering beträffande
begreppet företag i svårigheter:
”Beträffande de punkter som ännu inte slutgiltigt har klarlagts, och särskilt frågan om definitionen av begreppet företag
i svårigheter och tillämpningen av ’de minimis-reglerna’ på garantier för företag i svårigheter, anser kommissionen att det
finns anledning att avvakta antagandet av ändringarna i riktlinjerna för statligt stöd till undsättning och omstrukturering.
När beslutet sedan har fattats kan de undantagna punkterna anpassas i enlighet med riktlinjerna i den utsträckning som är
nödvändig.”
Den godkända stödordningen anpassades därefter till 1999 års riktlinjer. I enlighet med de lämpliga åtgärder som anges i punkt
6 i 1999 års riktlinjer (se ovan punkt 4) överlämnade Förbundsrepubliken Tyskland till kommissionen genom en skrivelse av
den 1 december 1999 en förteckning över stödordningar som skulle fortsätta att gälla efter den 30 juni 2002 och som således
skulle anpassas i enlighet med nämnda lämpliga åtgärder (nedan kallad skrivelsen av den 1 december 1999). Denna förteckning
innefattade den godkända stödordningen. I skrivelse av den 20 januari 2000 (nedan kallad skrivelsen av den 20 januari 2000)
godtog Förbundsrepubliken Tyskland nämnda lämpliga åtgärder. Vidare överlämnade Förbundsrepubliken Tyskland i enlighet med
stycke 95 i 1999 års riktlinjer härvidlag olika handlingar till kommissionen (skrivelser av den 30 juni och den 11 december
2000 och den 26 mars 2001) i vilka det intygades att den befintliga tyska stödordningen hade anpassats i enlighet med nämnda
lämpliga åtgärder.
I samband härmed överlämnade Förbundsrepubliken Tyskland genom en skrivelse av den 30 juni 2000 (nedan kallad skrivelsen av
den 30 juni 2000) en Prüfraster für staatliche Bürgschaften aus den Bürgschaftsrichtlinien des Bundes und der Länder (kontrollmall
för statliga garantier som beviljas enligt förbundsrepublikens och förbundsstaternas garantidirektiv) (nedan kallad kontrollmallen).
3.
De aktuella företagen
Biria-koncernen bedriver verksamhet inom sektorn för tillverkning och försäljning av cyklar.
Den första sökanden i mål T‑120/07, MB Immobilien Verwaltungs GmbH (nedan kallat MB Immobilien), har övertagit samtliga rättigheter
och skyldigheter från Biria AG (nya), det tidigare moderbolaget i Biria-koncernen.
Biria AG (nya) bildades år 2003 genom en sammanslagning av Biria AG (gamla) och Sachsen Zweirad GmbH, det företag vars firma
först ändrades till Biria GmbH och därefter till Biria AG (nya). Ensam aktieägare i Biria AG (nya) var Mehdi Biria.
Den andra sökanden i mål T‑120/07, MB System GmbH & Co. KG, har övertagit samtliga rättigheter och skyldigheter från Bike
Systems GmbH & Co., Thüringer Zweiradwerk KG (nedan kallat Bike Systems), som var ett av de mest betydelsefulla företagen
i Biria-koncernen. MB System bedrev enbart cykeltillverkning medan ett annat företag i koncernen var ansvarigt för försäljningen.
4.
De aktuella åtgärderna
Från mars 2001 till december 2003 tillfördes Biria-koncernen kapital vid tre tillfällen.
Det första tillfället ägde rum i mars 2001 då gbb Beteiligungs AG (nedan kallat gbb), ett dotterbolag till Deutsche Ausgleichsbank
– en tysk offentligrättslig bank med uppdrag att bevilja stöd av allmänt intresse till förmån för den tyska ekonomin – beviljade
Bike Systems ett kapitalandelslån på cirka 2 070 732 euro, vilken gällde till och med slutet av år 2010 (nedan kallad åtgärd
1).
Det andra tillfället ägde rum den den 23 mars 2003 då Freistaat Sachsen, i enlighet med den godkända stödordningen, beviljade
en garanti på 80 procent för ett driftslån på 5,6 miljoner euro till förmån för Sachsen Zweirad. Garantin löpte ursprungligen
till och med slutet av år 2008 (nedan kallad åtgärd 2). Denna garanti återlämnades den 5 januari 2004 och ersattes av en garanti
till förmån för Biria GmbH (se nedan punkt 20).
I det tredje fallet beviljade Freistaat Sachsen den 9 december 2003, med verkan från den 5 januari 2004, en garanti på 80
procent för ett driftslån på 24 875 000  euro till förmån för Biria GmbH (nedan kallad åtgärd 3), vilket också skedde i enlighet
med den godkända stödordningen. Garantin tillhandahölls på villkor att den tidigare garantin som beviljats Sachsen Zweirad
i enlighet med åtgärd 2 skulle återlämnas.
5.
Det administrativa förfarandet
I juli och augusti 2003 mottog kommissionen klagomål som avsåg beviljandet av en garanti till Biria-koncernen och offentliga
andelsinnehav i koncernföretag.
I skrivelse av den 9 september 2003 begärde kommissionen upplysningar från Förbundsrepubliken Tyskland, som tillhandahöll
efterfrågade uppgifter.
Den 18 oktober 2004 utfärdade kommissionen ett föreläggande om att inkomma med ytterligare uppgifter, eftersom den betvivlade
att stödåtgärderna till förmån för Biria-koncernen följde de stödordningar på grundval av vilka stöden skulle ha beviljats.
Med anledning av föreläggandet tillhandahöll Förbundsrepubliken Tyskland ytterligare uppgifter genom en skrivelse av den 31
januari 2005 (nedan kallad skrivelsen av den 31 januari 2005). I denna skrivelse underrättade Förbundsrepubliken Tyskland
kommissionen om att även åtgärd 3 hade beviljats på grundval av den godkända stödordningen.
Den 20 oktober 2005 inledde kommissionen det formella granskningsförfarandet med avseende på tre förmodade statliga stöd.
I samma beslut fastställdes att flera andra förmodade olagliga stödåtgärder antingen inte utgjorde statligt stöd eller hade
beviljats i enlighet med godkända stödordningar. Detta beslut offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
den 5 januari 2006 (EUT C 2, s. 14). Kommissionen uppmanade alla berörda parter att inkomma med synpunkter på de eventuella
stödåtgärderna. Olika bolag som ingett klagomål inkom med yttranden, vilka översändes till Förbundsrepubliken Tyskland genom
skrivelser av den 6 februari och den 2 mars 2006. Förbundsrepubliken Tyskland svarade genom skrivelser av den 5 april och
den 12 maj 2006.
Förbundsrepubliken Tyskland översände sina synpunkter på kommissionens beslut att inleda det formella granskningsförfarandet
genom en skrivelse av den 23 januari 2006 (nedan kallad skrivelsen av den 23 januari 2006).
Genom en skrivelse av den 6 februari 2006 begärde kommissionen förtydliganden som Förbundsrepubliken Tyskland tillhandahöll
genom en skrivelse av den 5 april 2006. Kommissionen skickade en begäran om ytterligare upplysningar den 19 juli 2006, vilken
Förbundsrepubliken Tyskland besvarade genom en skrivelse av den 25 september 2006.
6.
Det angripna beslutet
Den 24 januari 2007 antog kommissionen beslut 2007/492/EG om det statliga stöd C 38/2005 (f.d. NN 52/2004) som Tyskland beviljat
Biria-koncernen (EUT L 183, s. 27) (nedan kallat det angripna beslutet). I artikeldelen i det angripna beslutet anges följande:
”Artikel 1
Det statligt stöd som [Förbundsrepubliken] Tyskland beviljat [Bike Systems], [Sachsen Zweirad] och Biria GmbH (numera Biria
AG) är inte förenligt med den gemensamma marknaden. Stödet omfattar följande åtgärder:
a)      Åtgärd 1: [ett kapitalandelslån] på 2 070 732 euro i [Bike Systems]. Stödinslaget motsvarar differensen mellan referensräntan
plus 1 000 räntepunkter och ersättningen för [kapitalandelslånet] (fast ränta plus 50 % av den rörliga ersättningen).
b)       Åtgärd 2: en garanti på 4 480 000 euro till förmån för [Sachsen Zweirad]. Stödinslaget motsvarar differensen mellan referensräntan
plus 800 räntepunkter samt den ränta till vilken lånet beviljades.
c)       Åtgärd 3: en garanti på 19 900 000 euro till förmån för Biria GmbH (numera Biria AG). Stödinslaget motsvarar differensen mellan
referensräntan plus 700 räntepunkter samt den ränta till vilken lånet beviljades.
Artikel 2
1. [Förbundsrepubliken] Tyskland skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att från stödmottagaren återkräva det stöd som avses
i artikel 1 och som olagligen redan utbetalats till stödmottagaren.
2. [Kapitalandelslånet] och garantin till Biria GmbH (numera Biria AG) skall avslutas inom två månader från offentliggörandet
av detta beslut.
...”
Kommissionen har i huvudsak angett följande skäl till stöd för beslutet. Beträffande åtgärd 1 anser kommissionen att det kapitalandelslån
som gbb beviljat kunde tillskrivas staten och att det gynnade Bike Systems, eftersom bolaget inte hade kunnat erhålla en sådan
finansiering på marknaden till samma villkor. Med stöd av punkt 3.2 i kommissionens tillkännagivande om tillämpningen av artiklarna
87 [EG] och 88 [EG] på statligt stöd i form av garanti (EGT C 71, 2000, s. 14), ansåg kommissionen att stödinslaget skulle
anses motsvara hela kapitalandelslånet, eftersom Bike Systems befann sig i svårigheter när investeringen gjordes och risken
i denna var så hög att ingen investerare under marknadsmässiga förhållanden skulle ha erbjudit en sådan finansiering. När
det gäller åtgärderna 2 och 3 ansåg kommissionen att mottagarna var stora företag som när respektive garanti beviljades befann
sig i svårigheter enligt kriterierna i 1999 års riktlinjer, och särskilt enligt kriterierna i stycke 6. Dessa garantier omfattades
således inte av den godkända stödordningen utan skulle ha anmälts enskilt. Kommissionen konstaterade vidare beträffande åtgärderna
1, 2 och 3 att undantagen enligt artikel 87.2 och 87.3 EG inte var tillämpliga och i synnerhet att den inte erhållit några
uppgifter som specifikt rör genomförandet av en omstruktureringsplan i enlighet med föreskrifterna i 1999 års riktlinjer.
Dessutom angav kommissionen i det angripna beslutet beträffande åtgärderna 2 och 3 att eftersom Sachsen Zweirad beviljats
ett omstruktureringsstöd i april 1996 och mars 1998, uppfyllde beviljandet av de båda aktuella garantierna inte kraven enligt
principen om ett enda stöd, med hänsyn till att mindre än tio år förflutit sedan omstruktureringen avslutades och det inte
förelåg några särskilda omständigheter i förevarande fall. Kommissionen fann således att 1999 års riktlinjer inte hade iakttagits.

Förfarande och parternas yrkanden
Freistaat Sachsen respektive  MB Immobilien och MB System har väckt förevarande talan genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens
kansli den 5 respektive den 16 april 2007. Ansökningarna registrerades som mål T‑102/07 respektive T-120/07.
MB Immobilien har, genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 13 augusti 2007, ansökt om interimistiska
åtgärder i form av uppskov med verkställigheten av det angripna beslutet. Förstainstansrättens ordförande avslog ansökan i
beslut av den 11 oktober 2007 och fastställde att beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare.
Sedan parterna getts tillfälle att yttra sig förenades målen T-102/07 och T-120/07 vad gäller det muntliga förfarandet och
domen, genom beslut meddelat den 24 november 2008 av ordföranden på förstainstansrättens fjärde avdelning i enlighet med artikel 50
i förstainstansrättens rättegångsregler.
Freistaat Sachsen har i mål T-102/07 yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet såvitt avser åtgärderna 2 och 3, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
MB Immobilien och MB System har i mål T-120/07 yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har i mål T-102/07 yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta Freistaat Sachsen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har i mål T-120/07 yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta MB Immobilien och MB System att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
Talan i mål T‑102/07 innehåller tre grunder. I den första grunden görs gällande att gemenskapsrätten har åsidosatts till följd
av att den godkända stödordningen har getts en felaktig tolkning. Denna grund är uppdelad i tre delar. I den första delgrunden
har Freistaat Sachsen kritiserat det förhållandet att lämplig åtgärd E 16/94 inte tillämpades. I den andra delgrunden har
denna delstat gjort gällande att det föreligger en bristfällig motivering. I den tredje delgrunden har gjorts gällande att
de berörda företagen inte är företag i svårigheter i den mening som avses i den godkända stödordningen. I den andra grunden
görs gällande att kommissionen gjort en oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna när det gäller svårigheterna för
de ifrågavarande företagen. Denna grund innehåller två delar. I den första delgrunden har Freistaat Sachsen påstått att det
angripna beslutet strider mot kommissionens praxis. I den andra delgrunden har denna delstat gjort gällande att kommissionen
gjort en oriktig bedömning av kriterierna i stycke 6 i 1999 års riktlinjer. I den tredje grunden görs gällande att det föreligger
en bristfällig motivering såvitt avser stödinslagets storlek.
Även till stöd för talan i mål T‑120/07 har tre grunder åberopats. I den första grunden görs gällande att gemenskapsrätten
har åsidosatts till följd av att den godkända stödordningen har getts en felaktig tolkning. I den andra grunden görs gällande
att kommissionen gjort en oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna när det gäller svårigheterna för de stödmottagande
företagen. I den tredje grunden görs gällande att det föreligger ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten. Denna grund
innehåller fyra delar. I den första delgrunden har MB Immobilien och MB System hävdat att kommissionen frångick 1999 års riktlinjer
utan att motivera detta agerande. I den andra delgrunden har dessa sökande gjort gällande att det föreligger en bristande
motivering när det gäller grunden för lämplig åtgärd E 16/94. I den tredje delgrunden har nämnda sökande kritiserat det förhållandet
att kommissionen inte motiverade sitt beslut att frångå lämplig åtgärd E 16/94. I en fjärde delgrund har dessa sökande hävdat
att det föreligger ett allvarligt fel i kommissionens motivering när det gäller fastställandet av värdet på det stöd som ska
återkrävas.
Tribunalen konstaterar att de argument som anförts av Freistaat Sachsen till stöd för talan i mål T‑102/07 och de som anförts
av MB Immobilien och MB System till stöd för talan i mål T-120/07 överlappar varandra i stor utsträckning, även om Freistaat
Sachsens anmärkningar endast avser åtgärderna 2 och 3 medan de anmärkningar som framförts av MB Immobilien och MB System även
omfattar åtgärd 1. Deras anmärkningar avser i huvudsak, för det första, beträffande åtgärderna 2 och 3 ett åsidosättande av
den godkända stödordningen till följd av att kommissionen påståtts inte ha tillämpat den snäva definitionen av begreppet företag
i svårigheter som återfinns i lämplig åtgärd E 16/94 och i stället tillämpat den definition som återfinns i 1999 års riktlinjer
och särskilt de kriterier som anges i stycke 6 i dessa riktlinjer. För det andra har sökandena gjort gällande att kommissionen
gjort en uppenbart oriktig bedömning när det gäller kvalificeringen av de stödmottagande företagen som företag i svårigheter.
För det tredje har sökandena hävdat att det föreligger ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten. Det är i denna ordning
som tribunalen kommer att pröva sökandenas anmärkningar.
1.
Anmärkningarna som avser att kommissionen inte tillämpat den definition av begreppet företag i svårigheter som återfinns i
lämplig åtgärd E 16/94

Parternas argument
Sökandena har inte bestritt att företag i svårigheter är uteslutna från regionalstödsdelen i den godkända stödordningen. De
har emellertid i huvudsak hävdat att kommissionen borde ha grundat bedömningen av att de företag som var föremål för åtgärderna
2 och 3 befann sig i svårigheter på kriterierna i lämplig åtgärd E 16/94 och inte på kriterierna i styckena 4–6 i 1999 års
riktlinjer, vilka de anser är vidare.
Enligt Freistaat Sachsen var kommissionen enligt rättspraxis skyldig att pröva åtgärderna 2 och 3 på grundval av villkoren
i den godkända stödordningen (domstolens dom av den 5 oktober 1994 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen, REG 1994, s. I-4635;
svensk specialutgåva, volym 15, s. I-145). I det angripna beslutet grundade inte kommissionen sin bedömning av att åtgärderna
2 och 3 inte var förenliga med den godkända stödordningen på den definition av företag i svårigheter som följer av lämplig
åtgärd E 16/94 utan på kriterierna i stycke 6 till 1999 års riktlinjer. Kommissionen överskattade därmed omfattningen av sitt
utrymme för skönsmässig bedömning i samband med den konkreta tillämpningen av en stödordning som den tidigare har godkänt.
Freistaat Sachsen har erinrat om att den godkända stödordningen innehåller två typer av stöd, nämligen en regionalstödsdel
och en undsättnings- och omstruktureringsstödsdel. Åtgärderna 2 och 3 beviljades inom ramen för regionalstödsdelen, vilket
innebär att den definition av begreppet företag i svårigheter som följer av lämplig åtgärd E 16/94 borde ha tillämpats.
Freistaat Sachsen har för det första grundat sin tolkning på föreliggande omständigheter och den korrespondens som skett före
1999 års riktlinjer.
Denna delstat har härvid gjort gällande att begreppet företag i svårigheter första gången definierades i beslut SG (93) D/9273
såsom alla företag som garantigivaren, i egenskap av omsorgsfull aktör, vet eller borde veta befinner sig i svårigheter.
Enligt Freistaat Sachsen beslutade kommissionen i beslut 96/475 om garantier för omstruktureringsåtgärder avseende stora förlustdrabbade
företag, som beviljats i enlighet med garantiordningar för flera tyska delstater och däribland Freistaat Sachsen, att beviljandet
av garantier till stora förlustdrabbade företag skulle anmälas enskilt. Härav följer att garantier fortsättningsvis endast
kunde beviljas små och medelstora företag i svårigheter när det gäller undsättnings- och omstruktureringsstödsdelen i den
godkända stödordningen. Enligt Freistaat Sachsen omfattades härvid inte regionalstödsdelen i den godkända stödordningen, vilket
stöds av skrivelsen av den 19 december 1996 (se ovan punkt 6).
Freistaat Sachsen har vidare gjort gällande att det framgår av skriftväxlingen mellan Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen,
såsom skrivelsen av den 2 mars 1998 (se ovan punkt 7), att liknande garantiprogram förelåg i flera delstater och på förbundsnivå.
På grund av den betydelse som det regionala stödinstrumentet har, var det nödvändigt att hitta en funktionell avgränsning
för begreppet ”sunda företag”. Enligt Freistaat Sachsen var detta sökande föremål för många diskussioner och en lång skriftväxling
mellan kommissionen och Förbundsrepubliken Tyskland som avslutades först med kommissionens förslag till definition av begreppet
företag i svårigheter i lämplig åtgärd E 16/94.
I lämplig åtgärd E 16/94 omdefinierades bestämmelserna om uteslutning av företag i svårigheter från regionalt stöd. I åtgärden
uteslöts från regionalt stöd dels sådana företag som uppfyller de klara kriterierna som sedermera upprepades i stycke 5 i
1999 års riktlinjer och dels sådana företag beträffande vilka det finns en risk att de skulle komma att ta garantin i anspråk.
Denna definition har inte ändrats sedan dess.
Freistaat Sachsen har vidare påpekat att kommissionen i skrivelsen av den 11 november 1998 (se ovan punkt 10) angav att frågan
om definitionen av företag i svårigheter ännu inte var slutgiltigt klarlagd, men att kriterierna i lämplig åtgärd E 16/94
borde tillämpas av rättssäkerhetsskäl.
För det andra har Freistaat Sachsen gjort gällande att det av skriftväxlingen mellan Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen
efter antagandet av 1999 års riktlinjer inte framkommer att det skulle ha skett någon ändring vad gäller tillämpningen av
definitionen av begreppet företag i svårigheter i lämplig åtgärd E 16/94 på regionalstödsdelen i den godkända stödordningen.
Enligt Freistaat Sachsen hänför sig skrivelsen av den 1 december 1999 enbart till undsättnings- och omstruktureringsstöd för
företag i svårigheter. Samma sak gäller skrivelsen av den 20 januari 2000 i vilken  Förbundsrepubliken Tyskland godkände de
lämpliga åtgärderna enligt punkt 6 i 1999 års riktlinjer, eftersom dessa lämpliga åtgärder som sådana enbart avser stödordningar
för undsättnings- och omstruktureringsstöd. Det framgår även av denna skrivelse att definitionen i stycke 5 i 1999 års riktlinjer
skulle tillämpas på små och medelstora företag i svårigheter.
De handlingar som översänts genom skrivelsen av den 30 juni 2000 avsåg också enbart ordningarna för stöd till undsättning
och omstrukturering. Kontrollmallen återger i punkt 3.5 de program eller programtyper som har regionala ändamål. Punkt 4 rör
däremot enbart undsättnings- och omstruktureringsstöd. Detta skulle komma att gälla även för de senare ändringarna av punkt
4 som därefter utgjorde föremålet för kommissionens och den tyska regeringens skriftväxling.
För det tredje anser Freistaat Sachsen att tillämpningen av de två något olika definitionerna av begreppet företag i svårigheter
i förhållande till regionalstödsdelen och undsättnings- och omstruktureringsstödsdelen i godkända stödordningar beror på de
olika ändamålen med nämnda stödtyper.
Undsättnings- och omstruktureringsstödsdelen syftar till att tillse att endast de små och medelstora företag som uppfyller
kriterierna i stycke 5 i 1999 års riktlinjer ska beviljas undsättnings- och omstruktureringsstöd. Freistaat Sachsen har angett
att när det gäller regionalstödsdelen kunde företagen beviljas regionalt stöd om de inte var i svårigheter enligt lämplig
åtgärd E 16/94, det vill säga enligt de klart definierade kriterier som motsvarar kriterierna i stycke 5 i 1999 års riktlinjer
eller om det var osannolikt att de skulle komma att ta garantin i anspråk.
Slutligen har Freistaat Sachsen hävdat att de kriterier för ett företag i svårigheter som anges i stycke 6 i 1999 års riktlinjer
är alltför vaga för att kunna utgöra bedömningskriterier för medlemsstaterna när de avgör om en planerad stödåtgärd är förenlig
med en befintlig ordning.
MB Immobilien och MB System har å sin sida hävdat att kommissionen borde ha undersökt åtgärderna 2 och 3 mot bakgrund av villkoren
i den beviljade stödordningen och har i detta hänseende även åberopat lämplig åtgärd E 16/94. Dessa sökande har påpekat att
villkoren i lämplig åtgärd E 16/94 har getts en snävare utformning än villkoren i 1999 års riktlinjer. I stället för indicier
i den mening som avses i riktlinjerna är det kriteriet rörande budgetbestämmelserna i lämplig åtgärd E 16/94 som är tillämpligt
i förevarande fall. Enligt detta kriterium ska garantier inte beviljas när man med stor sannolikhet kan förvänta sig att garantin
kommer att tas i anspråk. Förbundsrepubliken Tyskland har godtagit denna definition och såväl Freistaat Sachsen som mottagarna
borde ha kunnat räkna med att den godkända stödordningen var tillämplig såsom speciell ordning.
MB Immobilien och MB System har hävdat att anpassningen av den godkända stödordningen till 1999 års riktlinjer enbart avsåg
undsättnings- och omstruktureringsstödsdelen. Kommissionen hade föreslagit att alla garantier till förmån för stora företag
skulle anmälas oberoende av deras ändamål, men kommenterade inte att Förbundsrepubliken Tyskland hade förkastat detta förslag.
Denna fråga har ännu inte slutgiltigt klarlagts.
Enligt MB Immobilien och MB System var garantierna till stöd för omstrukturerings- och undsättningsåtgärder riktade till företag
i svårigheter i den mening som avses i den godkända stödordningen begränsade till små och medelstora företag. För sådant regionalt
drifts- och investeringsstöd som anges i lämplig åtgärd E 16/94, skulle tillämpningen av de strikta kriterierna i stycke 5
i 1999 års riktlinjer kompletteras med ett dubbelt budgetmässigt villkor, enligt vilket en garanti inte får beviljas om det
är högst troligt att garantin kommer att tas i anspråk och enligt vilket garantierna således endast får ställas ut till företag
i svårigheter när garantigivaren, på grundval av ett utlåtande från en oberoende revisor, konstaterar att det mottagande företaget
med hänsyn till det garanterade lånet har goda chanser att fortsätta sin verksamhet. När det gäller skyldigheten att anmäla
undsättnings- och omstruktureringsstöd till stora företag i svårigheter i enlighet med beslut 96/475, har MB Immobilien och
MB System gjort gällande att Förbundsrepubliken Tyskland hade godtagit denna skyldighet för de båda aktuella stödtyperna enbart
vad gäller Baden-Württemberg (Tyskland) och Hamburg (Tyskland). När det gäller regionalstödsdelen påverkades inte den godkända
stödordningen av beslut 96/475. Det kriterium som gjorde det möjligt att kontrollera huruvida sådana garantier var tillåtna
var följaktligen fortfarande ovannämnda budgetkriterium och det ersattes inte av de indicier som anges i 1999 års riktlinjer.
Kommissionen har gjort gällande att dessa argument inte kan godtas. Kommissionen har bestritt att lämplig åtgärd E 16/94 är
tillämplig och har gjort gällande att den i det angripna beslutet gjorde en korrekt tillämpning av kriterierna i styckena
4–6 i 1999 års riktlinjer.

Tribunalens bedömning
Det kan konstateras att sökandena inte bestrider att företag i svårigheter är uteslutna från regionalstödsdelen av den godkända
stödordningen. De har emellertid hävdat att kommissionen beträffande åtgärderna 2 och 3 inte kunde grunda det angripna beslutet
på den definition av begreppet företag i svårigheter som följer av styckena 4–6 i 1999 års riktlinjer för att därigenom utesluta
de aktuella företagen från tillämpningen av regionalstödsdelen, utan kommissionen borde ha tillämpat den restriktivare definitionen
i lämplig åtgärd E 16/94.  Förbundsrepubliken Tyskland har enligt sökandena inte godtagit den påstått vidare definitionen
i 1999 års riktlinjer avseende regionalstödsdelen i den godkända stödordningen. Sökandena anser vidare att indicierna i stycke
6 i 1999 års riktlinjer är alltför otydliga för att medlemsstaterna ska kunna bedöma om finansiella åtgärder är förenliga
med en godkänd stödordning.
När det gäller kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning, får inte kommissionen, när den har att ta ställning till en
enskild stödåtgärd som påstås ha beviljats med tillämpning av ett tidigare godkänt stödprogram, utan vidare granska denna
åtgärd direkt i förhållande till EG-fördraget. Den ska innan den inleder ett förfarande först kontrollera att stödet omfattas
av det allmänna stödprogrammet och uppfyller villkoren som fastställts i beslutet om godkännande av detta program. Om kommissionen
inte gick till väga på detta sätt skulle den vid granskningen av varje enskild stödåtgärd kunna ändra sitt beslut om godkännande,
vilket redan förutsatte en granskning i förhållande till artikel 87 EG (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan
i punkt 40 nämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 24).
Ett stöd som utgör en strikt och förutsebar tillämpning av villkoren som fastställts i beslutet om godkännande av det allmänna
stödprogrammet anses alltså utgöra ett befintligt stöd. Kommissionen behöver inte underrättas om ett sådant stöd, och stödet
behöver inte undersökas i enlighet med artikel 87 EG (domstolens dom av den 16 maj 2002 i mål C-321/99 P, ARAP m.fl. mot kommissionen,
REG 2002, s. I-4287, punkt 83, och förstainstansrättens dom av den 18 november 2004 i mål T‑176/01, Ferriere Nord mot kommissionen,
REG 2004, s. II-3931, punkt 51).
Åtgärder som inte omfattas av de allmänna stödordningar som åberopats utgör däremot nytt stöd vars förenlighet med den gemensamma
marknaden ska prövas av kommissionen. Det framgår nämligen av artikel 2 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars
1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88 EG] (EGT L 83, s. 1), att ”alla planer på att bevilja nytt stöd [ska] anmälas
i god tid till kommissionen av den berörda medlemsstaten”.
När kommissionen fattar beslut om huruvida ett stöd är förenligt med den berörda stödordningen gör den detta inom ramen för
sin skyldighet att säkerställa tillämpningen av artiklarna 87 EG och 88 EG. Kommissionens prövning av ett stöds förenlighet
med denna ordning utgör därför inte en åtgärd som går utöver dess behörighet. Kommissionens bedömning kan således inte begränsas
av att de nationella myndigheter som har beviljat stödet har gjort en egen bedömning.
När det gäller argumentet att Förbundsrepubliken Tyskland inte godtagit den definition av företag i svårigheter som följer
av styckena 4–6 i 1999 års riktlinjer avseende regionalstödsdelen i den godkända stödordningen, framgår det av artikel 17.1
i förordning nr 659/1999 att kommissionen ska erhålla alla nödvändiga upplysningar från den berörda medlemsstaten för att
i samarbete med medlemsstaten granska befintliga stödordningar enligt artikel 88.1 EG. Om kommissionen mot bakgrund av de
upplysningar som medlemsstaten har lämnat finner att den befintliga stödordningen inte är eller inte längre är förenlig med
den gemensamma marknaden, ska den i enlighet med artikel 18 i förordning nr 659/1999 utfärda en rekommendation till den berörda
medlemsstaten med förslag till lämpliga åtgärder för att ändra eller upphäva den befintliga stödordningen.
Det framgår härvid av artikel 19 i förordning nr 659/1999 att ”[o]m den berörda medlemsstaten godtar de föreslagna åtgärderna
och underrättar kommissionen om detta, skall kommissionen notera detta förhållande och underrätta medlemsstaten om detta”.
I artikeln anges även att ”[m]edlemsstaten skall genom sitt godtagande vara bunden att genomföra de lämpliga åtgärderna”.
I förevarande fall överlämnade Förbundsrepubliken Tyskland i enlighet med de lämpliga åtgärderna i 1999 års riktlinjer (se
ovan punkt 4) till kommissionen genom skrivelsen av den 1 december 1999 en förteckning över stödordningar som fortfarande
var i kraft efter den 30 juni 2000 och som enligt nämnda skrivelse skulle anpassas till de lämpliga åtgärderna. Den godkända
stödordningen ingick i denna förteckning. I skrivelse av den 20 januari 2000 godkände Förbundsrepubliken Tyskland de lämpliga
åtgärder som föreslagits i punkt 6 i 1999 års riktlinjer.
Enligt sökandena hade Förbundsrepubliken Tyskland emellertid endast godtagit de lämpliga åtgärderna såvitt avser ordningar
för stöd till undsättning och omstrukturering och följaktligen enbart för den del av den godkända stödordningen som rör undsättnings-
och omstruktureringsstöd. Av detta har sökandena dragit slutsatsen att det är definitionen av begreppet företag i svårigheter
som återfinns i lämplig åtgärd E 16/94 som ska fortsätta att tillämpas på regionalstödsdelen i den godkända stödordningen.
Detta resonemang kan inte godtas.
Tribunalen delar nämligen kommissionens uppfattning att Förbundsrepubliken Tyskland i sin skriftväxling, såsom den framgår
av handlingarna i ärendet, inte har gjort någon skillnad mellan de olika delarna i den godkända stödordningen. Denna stödordning
nämndes bland annat utan närmare uppgifter i skrivelsen av den 1 december 1999. Skrivelsen av den 20 januari 2000 är också
allmänt hållen. Det är således inte styrkt att 1999 års riktlinjer uttryckligen undantagits från tillämpning när det gäller
regionalstödsdelen i den godkända stödordningen.
Vidare hänvisas det uttryckligen i kontrollmallen – vilken i enlighet med skrivelsen av den 30 juni 2000 utgör en fullständig
del av de tyska garantiordningarna och vilken på detta område innebär ett införlivande av de lämpliga åtgärderna – särskilt
i punkt 4.1, till skyldigheten att göra en enskild anmälan om det är fråga om undsättnings- och omstruktureringsstöd avsedda
för stora företag i svårigheter i den mening som avses i 1999 års riktlinjer. Det följer således av punkt 4.1 i kontrollmallen
att Förbundsrepubliken Tyskland hade godkänt att alla garantier som kan anses utgöra ett undsättnings- och omstruktureringsstöd
(med undantag för garantier som biviljas enligt en stödordning för små och medelstora företag som åtminstone uppfyller ett
av de tre kriterier som anges i stycke 5 i 1999 års riktlinjer, se nedan punkt 78) måste anmälas enskilt till kommissionen
i enlighet med 1999 års riktlinjer.
Visserligen innehåller, såsom Freistaat Sachsen har påpekat, den ifrågavarande skriftväxlingen, i vissa delar, uttryckligen
hänvisningar till ”ordningar för stöd till undsättning och omstrukturering”. I skrivelsen av den 1 december 1999 nämns exempelvis
en anpassning av 1999 års riktlinjer beträffande alla ”befintliga ordningar för stöd till undsättning och omstrukturering”
som var i kraft efter den 30 juni 2000. Samma sak gäller kontrollmallen. Detta är helt förenligt med lydelsen i punkt 6.3
i 1999 års riktlinjer där det uppställs krav på anpassning ”till dessa riktlinjer av befintliga ordningar för stöd till undsättning
och omstrukturering”.
I motsats till vad Freistaat Sachsen har hävdat följer det emellertid inte av hänvisningarna till ”ordningar för stöd till
undsättning och omstrukturering” att Förbundsrepubliken Tysklands godkännande av de lämpliga åtgärderna var begränsat till
undsättnings- och omstruktureringsstödsdelen i den godkända stödordningen.
Även om detta godkännande av de lämpliga åtgärderna i 1999 års riktlinjer enbart hänförde sig till befintliga ordningar för
stöd till undsättning och omstrukturering innebär detta nämligen inte att Freistaat Sachsen kunde bortse från 1999 års riktlinjer
när den, efter att riktlinjerna hade trätt i kraft den 9 oktober 1999 och efter att Förbundsrepubliken Tyskland hade godkänt
de lämpliga åtgärderna i dessa riktlinjer, beviljade finansiella fördelar till företag som eventuellt var i svårigheter. Detta
gäller även om dessa fördelar i första hand omfattas av villkoren i en befintlig ordning för regionalt stöd avseende en region
som, såsom anges i skäl 10 i det angripna beslutet, utgör ett stödområde enligt artikel 87.3 a EG.
Undantaget i artikel 87.3 a och c EG för regionalstöd förutsätter såvitt avser undsättningsstöd att det finns en verklig omstruktureringsplan
för att stödets positiva effekter på den regionala utvecklingen ska bli varaktiga (domstolens dom av den 21 mars 1991 i mål
C-305/89, Italien mot kommissionen, REG 1991, s. I-1603, punkt 36) och således kompenserar effekterna av snedvridningen av
konkurrensen.
Det framgår även av stycke 3 i 1999 års riktlinjer, som kommissionen har kunnat anta för utövandet av det stora utrymme för
skönsmässig bedömning som kommissionen har vid tillämpningen av artikel 87.3 EG och som är bindande för kommissionen (se,
för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i mål T‑171/02, Regione autonoma della Sardegna
mot kommissionen, REG 2005, s. II‑2123, punkterna 94 och 95 och där angiven rättspraxis), att ”[s]tatligt stöd till undsättning
och omstrukturering av företag som riskerar att försättas i konkurs kan endast anses berättigat under vissa omständigheter”.
Det är av detta skäl som det i 1999 års riktlinjer, särskilt i stycke 17, föreskrivs en skyldighet att på förhand underrätta
kommissionen om lån som en medlemsstat beviljar eller garanterar ett företag i ekonomiska svårigheter, och, såsom följer av
styckena 19 och 20 i nämnda riktlinjer, det är i samband med granskningen av denna anmälan som kommissionen beaktar sådana
regionala överväganden som anges i artikel 87.3 a och c EG.
Av det föregående följer att vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet, borde Förbundsrepubliken Tyskland, innan
den beviljade ett stöd till ett stort företag som befann sig i en situation som åtminstone kunde betecknas som problematisk,
vilket inte kan bestridas var fallet med Biria-koncernen, ha fastställt om det var fråga om ett företag i svårigheter enligt
kriterierna i styckena 4–6 i 1999 års riktlinjer. Om så var fallet omfattades stödet av en skyldighet att anmäla det enskilt.
Härav följer att tribunalen inte heller godtar sökandenas argument angående förekomsten av en särskild definition av företag
i svårigheter i förhållande till regionalstödsdelen i den godkända stödordningen. Om det godtogs att det förelåg olika parallella
definitioner av företag i svårigheter så skulle det nämligen kunna leda till en situation där ett företag som befinner sig
i svårigheter enligt 1999 års riktlinjer inte desto mindre kunde beviljas ett statligt stöd utan anmälningsskyldighet och
utan att 1999 års riktlinjer iakttas. En sådan situation skulle strida mot systematiken i artikel 87.1 och 87.3 EG samt artikel
88.3 EG, såsom denna tydligt redogjorts för i 1999 års riktlinjer (se ovan punkt 74).
När det vidare gäller sökandenas argument att de indicier som anges i stycke 6 i 1999 års riktlinjer är alltför vaga för att
kunna användas av en medlemsstat vid bedömningen av huruvida en planerad stödåtgärd är förenlig med en befintlig ordning,
erinrar tribunalen om, i likhet med vad kommissionen har påpekat, att då det föreligger tvekan beträffande kvalificeringen
av en situation för ett mottagande företag ska medlemsstaten anmäla den ifrågavarande åtgärden.
Vidare påpekar tribunalen beträffande sökandenas argument angående jämförelsen mellan kriterierna i lämplig åtgärd E 16/94
och kriterierna i stycke 5 i 1999 års riktlinjer samt angående det förhållandet att det i viss skriftväxling mellan kommissionen
och Förbundsrepubliken Tyskland som ägde rum före 1999 års riktlinjer enbart hade hänvisats till kriterierna i nämnda stycke
5, att det tydligt framgår av 1999 års riktlinjer, och särskilt punkt 4 (se ovan punkt 3) att de enda stödordningar till företag
i svårigheter som fortfarande är tillåtna är stödordningar som omfattar små och medelstora företag. Härav följer även att
det i princip enbart är de strikta kriterierna i stycke 5 i 1999 års riktlinjer som är relevanta. Utanför tillämpningsområdet
för dessa strikta kriterier gäller enskild anmälan. Även om skriftväxlingen mellan kommissionen och Förbundsrepubliken Tyskland,
som ägde rum efter antagandet av 1999 års riktlinjer, således kunde innehålla en diskussion rörande definitionen av begreppet
företag i svårigheter såsom det angetts i stycke 5 i 1999 års riktlinjer för att därvid definiera bedömningsramen för de stödordningar
som fortfarande var tillåtna, går det inte att härav dra slutsatsen, som sökandena tycks göra, att Förbundsrepubliken Tyskland
enbart har godtagit denna definition eller att Förbundsrepubliken Tyskland har avslagit möjligheten att tillämpa företagsdefinitionen
i stycke 6 i 1999 års riktlinjer utanför det specifika sammanhang som avser ordningar för stöd till undsättning och omstrukturering
av små och medelstora företag.
Tribunalen påpekar slutligen i likhet med vad kommissionen har påstått och i enlighet med vad som framgår av skrivelsen av
den 23 januari 2006 att Förbundsrepubliken Tyskland har försvarat det förhållandet att bedömningen av åtgärderna 2 och 3 gjordes
i förhållande till stycke 6 i 1999 års riktlinjer. Vidare framgår det varken av det angripna beslutet eller av handlingarna
i ärendet att Förbundsrepubliken Tyskland skulle ha åberopat lämplig åtgärd E 16/94 i det administrativa förfarandet, och
sökandena har för övrigt inte hävdat motsatsen.
Det följer av det föregående att det finns anledning att bortse från hela den skriftväxling mellan kommissionen och Förbundsrepubliken
Tyskland som ägde rum före år 1999. Vidare bortser tribunalen från den påstått snävare definitionen av begreppet företag i
svårigheter som återfinns i lämplig åtgärd E 16/94, eftersom denna åtgärd saknar relevans för avgörandet av förevarande tvist.
Kommissionen åsidosatte således varken gemenskapsrätten eller de godkända stödordningarna genom att bedöma situationen för
de i det angripna beslutet aktuella företagen mot bakgrund av kriterierna i 1999 års riktlinjer, även vad gäller stycke 6
i dessa riktlinjer, i stället för kriterierna i lämplig åtgärd E 16/94.
Talan kan således inte bifallas på de anmärkningar som anförts i mål T-102/07 och T-120/07 och som avser att den godkända
stödordningen åsidosatts i detta hänseende.
2.
Anmärkningarna som avser att de mottagande företagen har ansetts utgöra företag i svårigheter
MB Immobilien och MB System har för det första hävdat att det företag som var föremål för åtgärd 1, Bike Systems, inte var
i svårigheter i mars 2001. Eftersom den godkända stödordningen rör statliga garantier och åtgärd 1 utgör ett kapitalandelslån
som beviljats utanför denna ram, har MB Immobilien och MB System inte bestridit att definitionen av begreppet företag i svårigheter
i 1999 års riktlinjer är tillämplig på denna åtgärd.
För det andra har Freistaat Sachsen och MB Immobilien båda hävdat att de företag som var föremål för åtgärderna 2 och 3, nämligen
Sachsen Zweirad respektive Biria GmbH, inte var i svårigheter i den mening som avses i lämplig åtgärd E 16/94 vid tidpunkten
för beviljandet av garantierna. Det framgår i detta hänseende av den föregående bedömningen att kommissionen hade rätt att
grunda det angripna beslutet på definitionen av begreppet företag i svårigheter i 1999 års riktlinjer. Mot denna bakgrund
anser tribunalen att talan inte kan bifallas på de anmärkningar som avser att de mottagande företagen inte var i svårigheter
i enlighet med kriterierna i lämplig åtgärd E 16/94 då dessa anmärkningar saknar verkan.
För det tredje har Freistaat Sachsen hävdat att Sachsen Zweirad och Biria GmbH, i mars 2003 respektive december 2003, inte
heller var företag i svårigheter i den mening som avses enligt kriterierna i 1999 års riktlinjer.
I repliken har MB Immobilien och MB System i andra hand även gjort gällande att även om 1999 års riktlinjer tillämpades, kunde
Sachsen Zweirad och Biria GmbH inte anses vara i svårigheter. Denna anmärkning kan emellertid inte upptas till sakprövning,
eftersom den strider mot artikel 21 i domstolens stadga och artikel 44.1 c i rättegångsreglerna enligt vilken en ansökan ska
innehålla föremålet för talan samt en kortfattad framställning av grunderna för denna. Dessa uppgifter ska nämligen vara tillräckligt
klara och precisa för att svaranden ska kunna förbereda sitt försvar och tribunalen ska kunna pröva talan, i förekommande
fall utan att ha tillgång till andra uppgifter. För att garantera rättssäkerheten och en god rättskipning krävs, för att en
talan ska kunna tas upp till sakprövning, att de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som talan grundas på
åtminstone kortfattat men på ett sammanhängande och begripligt sätt framgår av innehållet i själva ansökan (förstainstansrättens
beslut av den 11 juli 2005 i mål T‑294/04, REG 2005, s. II‑2719, punkt 23).
Av detta följer att prövningen av huruvida kommissionen eventuellt gjort en oriktig bedömning i samband med tillämpningen
av kriterierna i 1999 års riktlinjer på Sachsen Zweirads och Biria GmbH:s situation kommer att begränsa sig till de argument
som Freistaat Sachsen anfört i detta hänseende.
Tribunalen kommer således att på grundval av 1999 års riktlinjer pröva huruvida kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning
när den dels kom fram till att Bike Systems var i svårigheter i mars 2001, dels att Sachsen Zweirad och Biria GmbH var i svårigheter
i mars 2003 respektive december 2003.

Huruvida Bike Systems var ett företag i svårigheter i mars 2001
Parternas argument
MB Immobilien och MB System har för det första hävdat att den motivering som anförts i skäl 61 i det angripna beslutet till
stöd för bedömningen att Bike Systems var ett företag i svårigheter inte grundas på några relevanta kriterier eller symptom
i den mening som avses i 1999 års riktlinjer och att den därmed är bristfällig. Kommissionen konstaterade själv att Bike Systems
inte var försatt i konkurs men gjorde inte något uttalande angående de mottagande företagens balansräkning och således inte
angående kriterierna i nämnda riktlinjer. Dessutom går det inte att av en begränsad omstrukturering automatiskt dra slutsatsen
att ett företags framtidsutsikter är osäkra, utan det hade varit nödvändigt med ett mer uttömmande konstaterande. Kommissionen
har för övrigt inte i tillräcklig mån beaktat att Bike Systems hade köpts upp av ett sunt företag. Med hänsyn till att det
på grund av saneringsplanen gjordes ett ägarbyte, borde kommissionen nämligen ha undersökt förvärvarens ekonomiska styrka
för att kunna göra ett giltigt utlåtande angående företagets framtidsutsikter. Dessutom skulle förluster och ett negativt
eget kapital kunna utgöra ett indicium på ett företag som är i svårigheter, vilket framgår av kriterierna i 1999 års riktlinjer,
men det är inte nödvändigt att så är fallet.
För det andra har MB Immobilien och MB System hävdat att kommissionen inte har bedömt ett bindande
letter of comfort
(stödbrev)  (
harte Patronatserklärung
) från Biria GmbH av den 6 mars 2001 (nedan kallat
letter of comfort
), trots att Förbundsrepubliken Tyskland hade åberopat förekomsten av denna handling i skrivelsen av den 31 januari 2005.
Kommissionen borde ha beaktat att gbb, såvitt avser de skyldigheter som uppkom med anledning av avtalet om kapitalandelslånet,
förfogade över garantin från Biria GmbH och att gbb vid utebliven betalning följaktligen kunde vända sig till ett företag
som inte var ett företag i svårigheter.  Enligt dessa sökande har kommissionen för övrigt medgett att den inte granskade det
letter of comfort
som Biria GmbH hade upprättat till förmån för Bike Systems, trots att den kände till denna omständighet. Det är nödvändigt
att skilja mellan bindande
letter of comfort
(
harte Patronatserklärungen
) och icke-bindande
letter of comfort
(
weiche Patronatserklärungen
). Enligt ett bindande
letter of comfort
är garantigivaren inte en gäldenär vars betalningsansvar uppkommer först efter huvudgäldenärens utan en sådan garantigivare
är solidariskt betalningsskyldig med huvudgäldenären.
Detta resonemang motsägs inte av det förhållandet att den tyska regeringen i skrivelsen av den 23 januari 2006 angav att den
accepterade kommissionens förklaringar om att ett kapitalandelslån är jämförbart med ett efterställt lån, där risken, på grund
av avsaknaden av säkerheter, är större än ett klassiskt banklån som upptas för att finansiera en investering. Detta innebär
att ersättningen för ett kapitalandelslån bör vara betydligt högre än den referensränta som gäller i Europeiska unionen vid
tidpunkten för beviljandet. När kommissionen mot bakgrund av denna abstrakta förklaring angav att det inte fanns något skäl
för att närmare undersöka frågan hur detta
letter of comfort
ska kvalificeras och ställa frågor i detta hänseende, har kommissionen bortsett från att den hade kännedom om denna handling
och att den således hade en utredningsskyldighet eller åtminstone en skyldighet att ställa frågor till medlemsstaten.
MB Immobilien och MB System har för det tredje hävdat att kommissionen inte beaktade revisionsberättelsen i årsredovisningen
som fastställdes den 31 december 2002 och Bike Systems verksamhetsberättelse för år 2002 (nedan kallad Bike Systems årsredovisning
för år 2002). Kommissionen hade kännedom om denna årsrapport i vilken det angavs att presentationen och värderingen av tillgångarna
i balansräkningen av den 31 december 2002 gör det möjligt att utgå från principen att framtidsutsikterna är positiva. Kommissionen
har inte vid något tillfälle nämnt det förvärvande företagets solvens. MB Immobilien och MB System har bestridit kommissionens
påstående att Bike Systems årsredovisning för år 2002 inte hade något värde för att bedöma de beslut som fattades under verksamhetsåret
2001. Kommissionen har för övrigt själv använt denna typ av motivering i efterhand.
För det fjärde har dessa sökanden gjort gällande att kommissionens argument beträffande tiden efter det angripna beslutet
inte kan användas för att motivera detta beslut.
Kommissionen har bestritt MB Immobiliens och MB Systems argument.
Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis preciseras att det framgår av ansökan i mål T-120/07 att de anmärkningar som MB Immobilien och MB System
anfört i den andra grunden avser dels kvalificeringen av Bike Systems som företag i svårigheter, och dels fastställandet av
stödinslaget, i synnerhet storleken på den höjning som tillämpats av kommissionen.
När det gäller fastställandet av stödinslaget i åtgärd 1, konstaterar tribunalen att den andra grunden inte innehåller någon
utveckling av den anmärkning som MB Immobilien och MB System framfört i denna grund i ansökan i mål T-120/07 angående det
förhållandet att kommissionen inte i tillräcklig mån beaktat att den ersättning som ligger 600 räntepunkter över referensräntan
i tillräcklig mån tar hänsyn till den ökade risken för utebliven betalning när det gäller ett företag i svårigheter. Denna
anmärkning kan således inte upptas till prövning i enlighet med den rättspraxis som angetts ovan i punkt 86. De argument som
anförts mot ett fastställande av stödinslaget i förhållande till referensräntan på marknaden som återfinns i den tredje grunden
i ansökan i mål T-120/07 och som avser en bristfällig motivering kommer att prövas nedan i samband med prövningen av de anmärkningar
i vilka det görs gällande att det angripna beslutet är bristfälligt motiverat.
Den andra grunden i talan i mål T-120/07 och prövningen av kommissionens eventuella oriktiga bedömningar kommer således att
begränsas till frågan huruvida kommissionen har gjort en oriktig bedömning när den på grundval av kriterierna i 1999 års riktlinjer
fann att Bike Systems var ett företag i svårigheter vid tidpunkten för beviljandet av åtgärd 1.
Tribunalen erinrar om att kommissionens prövning innebär att komplexa ekonomiska faktiska omständigheter ska beaktas och bedömas.
Eftersom gemenskapsdomstolen inte kan ersätta kommissionens bedömning av komplexa ekonomiska faktiska omständigheter och förhållanden
med sin egen bedömning, ska tribunalens kontroll följaktligen begränsas till en prövning av att förfarandereglerna och reglerna
för motivering av beslutet har iakttagits, att de faktiska omständigheterna är materiellt riktiga och att det inte föreligger
någon uppenbart oriktig bedömning eller maktmissbruk (se förstainstansrättens dom av den 11 maj 2005 i de förenade målen T-111/01
och T-133/01, Saxonia Edelmetalle och ZEMAG mot kommissionen, REG 2005, s. II‑1579, punkt 91 och där angiven rättspraxis).
När det gäller Bike Systems situation i mars 2001 erinrar tribunalen om att kommissionen i skäl 61 i det angripna beslutet
har angett följande:
”Det var … genom en insolvensplan som Bike Systems hade hjälpts ur sin insolvens. Företagets framtidsutsikter var ovissa,
eftersom det bara hade uppnått en begränsad omstrukturering av företaget. Efter den årliga balansräkningen 2001 gjorde företaget
fortfarande förlust. Det egna kapitalet var fortfarande negativt, även om detta tack vare den dolda reserven inte ledde till
insolvens. Vid den tidpunkten måste Bike Systems därför betraktas som ett företag i svårigheter.”
Bedömningen av Bike Systems situation grundar sig således på en insolvensplan, bolagets begränsade omstrukturering av vilken
det följde att dess framtidsutsikter var osäkra, förlusterna enligt 2001 års balansräkning och det negativa egna kapitalet.
MB Immobilien och MB System har för det första gjort gällande att dessa faktorer inte återfinns i 1999 års riktlinjer och
inte utgör tillräcklig grund för kommissionens slutsats att Bike Systems befann sig i svårigheter.
Detta argument kan inte godtas.
När det gäller bedömningsramarna enligt 1999 års riktlinjer anges det nämligen i riktlinjernas stycke 4 endast i allmänna
ordalag att ett företag anses vara i svårigheter om det inte med egna finansiella medel eller med medel från ägare/aktieägare
eller långivare kan hejda förluster som utan ingripanden från de offentliga myndigheterna leder till att företaget med största
sannolikhet försätts i konkurs på kort eller medellång sikt.
Vidare följer det av lydelsen i styckena 5 och 6 i 1999 års riktlinjer att ett företag visserligen ”under alla förhållanden”
anses vara i svårigheter när en väsentlig del av dess aktiekapital har förlorats, men det finns emellertid ingenting som hindrar
att det med stöd av andra indicier, såsom dem som angetts i stycke 6, visas att företaget befinner sig i finansiella svårigheter
i den mening som avses i 1999 års riktlinjer, även om det inte har förlorat en betydande del av sitt aktiekapital (se, för
ett liknande resonemang och analogt, förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i mål T-349/03, Corsica Ferries France mot
kommissionen, REG 2005 s. II‑2197, punkt 185).
Av denna rättspraxis följer dels att minskningen av en väsentlig del av aktiekapitalet är en mycket allvarlig omständighet
som pekar på att ett företag befinner sig i svårigheter och dels att det föreligger ett visst antal ekonomiska faktorer, där
stycke 6 i 1999 års riktlinjer innehåller en icke uttömmande förteckning över sådana faktorer (se användningen av ordet ”såsom”
i domen i det ovan i punkt 104 nämnda målet Corsica Ferries France mot kommissionen, punkt 185), som även kan påvisa förekomsten
av en sådan situation, trots att en väsentlig del av aktiekapitalet inte har förlorats eller insolvens inte har inträtt i
den mening som avses i stycke 5 i 1999 års riktlinjer.
I förevarande fall anges i det angripna beslutet att det föreligger ett negativt eget kapital, vilket i motsats till vad MB
Immobilien och MB System har hävdat, kan anses utgöra en viktig indikation på en situation där ett företag befinner sig i
ekonomiska svårigheter, trots att de specifika omständigheter som anges i stycke 5 i 1999 års riktlinjer inte är uppfyllda.
Kommissionen har även angett andra omständigheter, bland annat fortsatta förluster under det år som åtgärd 1 vidtogs. Även
om denna omständighet inte anges i den icke uttömmande förteckningen av indicier i stycke 6, där ökade förluster nämns, går
det inte att bortse från dess relevans i samband med bedömningen av ett företags ekonomiska situation för det fall omständigheten
hänför sig till situationen före eller vid tidpunkten för beviljandet av stödet, något som MB Immobilien och MB System inte
har bestritt.
När det gäller förekomsten av en insolvensplan framgår det av de förklaringar som lämnats av MB System och kommissionen som
svar på tribunalens skriftliga frågor i mål T‑120/07 att insolvensförfarandet enligt tysk rätt syftar till att sanera ett
insolvent företag vid en tidpunkt då konkurs fortfarande kan undvikas och det krävs därvid att en insolvensplan presenteras.
I stycke 5 c i 1999 års riktlinjer hänvisas härvid till förhållandet då ett företag uppfyller villkoren ”i nationell lagstiftning
för att vara föremål för ett kollektivt insolvensförfarande” så som en omständighet som pekar på att företaget under alla
förhållanden ska anses vara i svårigheter. Visserligen motsvarade inte situationen för Bike Systems i mars 2001 den situation
som beskrivs i nämnda stycke 5 c, eftersom insolvensförfarandet hade fått ett för företaget positivt avslut. Kommissionen
bekräftade i sina svar på tribunalens skriftliga frågor och vid förhandlingen att den i det angripna beslutet visserligen
ansåg att insolvensplanen hade gjort det möjligt för Bike Systems att klara sig ur insolvenssituationen men att dess situation
fortfarande var prekär, i synnerhet eftersom omstruktureringen var begränsad. Denna omständighet hade också beaktats som en
indikation på svårigheter i enlighet med stycke 6 i 1999 års riktlinjer.
När det slutligen gäller omfattningen av denna omstrukturering har MB System medgett att den ursprungliga omstruktureringen
av Bike Systems var begränsad i den meningen att det var nödvändigt att företaget så fort som möjligt kunde avsluta insolvensförfarandet
för att möjliggöra en fortsatt drift av företagets verksamhet och att det således i huvudsak var fråga om en avskrivning av
skulderna. MB System har emellertid gjort gällande att kommissionen borde ha beaktat det förhållandet att situationen för
ett företag som har gått igenom ett insolvensförfarande liknar situationen för ett nytt bolag, eftersom detta inte längre
har några skulder. Dessutom har MB System hävdat att borgenärerna trodde på saneringen av Bike Systems, eftersom de hade accepterat
insolvensplanen. Eftersom Biria-koncernen var nummer två på marknaden anser denna sökande att Bike Systems, efter att Biria-koncernen
förvärvat detta företag, hade helt andra ekonomiska förutsättningar.
Trots de omständigheter som nämnts av MB Immobilien och MB System konstaterar tribunalen att insolvensförfarandet beträffande
Bike Systems avslutades först i december 2000, det vill säga enbart tre månader före beviljandet av åtgärd 1. Mot denna bakgrund
och med hänsyn till att det i huvudsak rörde sig om en omstrukturering av skulderna utan några väsentliga ändringar i verksamheten,
anser tribunalen att kommissionen utan att göra en uppenbart oriktig bedömning kunde dra slutsatsen att situationen för Bike
Systems i mars 2001 fortfarande var prekär och att dess framtidsutsikter var osäkra, och detta trots det förtroende som bankerna
visat när det gäller dessa framtidsutsikter.
När det gäller påståendet att kommissionen inte hade beaktat situationen för den sunda förvärvaren av Bike Systems, vilket
såsom framgår av svaren på tribunalens skriftliga frågor, hänvisar till integreringen av Bike Systems i Biria-koncernen under
omstruktureringsperioden, konstaterar tribunalen att det anförts mycket litet stöd för detta påstående från MB Immobilien
och MB System och att dessa sökande i synnerhet inte har förklarat vilka specifika omständigheter som anförts under det administrativa
förfarandet och som inte beaktades av kommissionen. Den hänvisning som gjorts under förhandlingen, efter en fråga från tribunalen,
till Biria-koncernens ställning på marknaden är inte tillräcklig i detta avseende och tribunalen anser således att detta påstående
inte kan tas upp till sakprövning i enlighet med den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 86. Under alla omständigheter var
det såsom kommissionen har påpekat Bike Systems och inte förvärvaren som var betalningsskyldig för ersättningen enligt åtgärd
1 och det kan inte anses vedertaget att en förvärvare kommer att understödja sitt dotterbolag genom betalningen av en sådan
skuld.
För det andra har MB Immobilien och MB System gjort gällande att kommissionen borde ha undersökt det aktuella
letter of comfort
.
Tribunalen erinrar härvid om att den berörda medlemsstaten för att uppfylla sin samarbetsskyldighet gentemot kommissionen
ska lämna alla uppgifter som kan göra det möjligt för denna institution att kontrollera att villkoren för det begärda undantaget
är uppfyllda (se förstainstansrättens dom av den 6 april 2006 i mål T‑17/03, Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke mot kommissionen,
REG 2006, s. II‑1139, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
Enligt fast rättspraxis ska en gemenskapsrättsakts lagenlighet bedömas i förhållande till de faktiska och rättsliga omständigheter
som rådde den dag då rättsakten antogs och kommissionens bedömningar ska prövas enbart mot bakgrund av de upplysningar som
kommissionen hade tillgång till när den gjorde bedömningarna (se domen i det ovan i punkt 114 nämnda målet Schmitz‑Gotha Fahrzeugwerke
mot kommissionen, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
När kommissionen väl har gett de berörda möjlighet att på ett lämpligt sätt inkomma med sina synpunkter kan den nämligen inte
kritiseras för att den inte har beaktat eventuella faktiska förhållanden som skulle ha kunnat åberopas under det administrativa
förfarandet, men som inte har åberopats, eftersom den inte har någon skyldighet att ex officio föreställa sig vilka omständigheter
som skulle ha kunnat åberopas (se domen i det ovan i punkt 114 nämnda målet Schmitz‑Gotha Fahrzeugwerke mot kommissionen,
punkt 54 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall konstaterar tribunalen att det aktuella
letter of comfort
inte överlämnades till kommissionen under det administrativa förfarandet. Det är visserligen sant att förekomsten av ett
sådant brev nämndes av Förbundsrepubliken Tyskland i skrivelsen av den 31 januari 2005. I denna skrivelse angavs följande:
”Den strategiska allians som Biria-koncernen utgör (bland annat som sammanslutning för inköp och leverans av material) gjorde
det möjligt att anse att framtidsutsikterna för Bike Systems var positiva och att dess omstrukturering var lyckad. Det krav
på ett
letter of comfort
från [Sachsen Zweirad] och Biria GmbH i samband med utbetalningen av [kapitalandelslånet] syftade till att garantera att
dessa företag aktivt skulle understödja utvecklingen av Bike Systems.”
Det ska således i likhet med vad kommissionen har gjort gällande påpekas att det förhållandet att Förbundsrepubliken Tyskland
i en enda mening tillkännagav att det i samband med refinansieringen av det aktuella bolaget fanns ett löpande stödbrev från
moderbolaget, inte nödvändigtvis – utan några andra bevis till stöd för detta såsom exempelvis bevisning rörande att den ekonomiska
situationen vid tidpunkten för åtgärd 1 för det bolag som ställt ut det aktuella
letter of comfort
– innebär att Bike Systems skulle bedömas annorlunda i framtiden eller att dess framtidsutsikter skulle vara förändrade på
grund av detta. Under alla omständigheter hade kommissionen behövt förfoga över originalhandlingen för att kunna bedöma om
det aktuella
letter of comfort
var bindande.
Sammanfattningsvis anser tribunalen att det mot bakgrund av de ovan beskrivna förhållandena i förevarande fall och i enlighet
med den rättspraxis som angetts ovan i punkterna 114–116 inte ankom på kommissionen att begära förklaringar från Förbundsrepubliken
Tyskland angående inverkan av det aktuella
letter of comfort
på Bike Systems ekonomiska situation. Kommissionen har således inte gjort något fel genom att inte i ett senare skede undersöka
hänvisningen till det löpande
letter of comfort
som gjordes i skrivelsen av den 31 januari 2005.
När det för det tredje gäller beaktandet av Bike Systems årsredovisning för år 2002 i det angripna beslutet, är det uppenbart
att Bike Systems ekonomiska situation år 2002 inte är relevant för att bedöma huruvida åtgärd 1 som antogs i mars 2001 var
rättsenlig. Det framgår klart av rättspraxis att frågan huruvida en åtgärd utgör ett stöd i den mening som avses i artikel
87.1 EG ska avgöras mot bakgrund av den situation som förelåg vid tidpunkten då åtgärden vidtogs. Om kommissionen skulle beakta
senare inträffade omständigheter, skulle den nämligen gynna de medlemsstater som inte fullgör sin skyldighet att på projektstadiet
anmäla de stöd som de avser att bevilja (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 11 juli 2002 i mål
T-152/99, HAMSA mot kommissionen, REG 2002, s. II‑3049, punkt 53).
När det för det fjärde gäller kommissionens hänvisningar till situationen för Bike Systems åren 2002 och 2003 och de omständigheter
under vilka åtgärd 1 upphörde år 2005, är de av samma skäl som angetts ovan i punkt 120 inte relevanta för att bedöma huruvida
det angripna beslutet är rättsenligt.
Det följer av det ovanstående att de omständigheter som nämnts i det angripna beslutet är förenliga med 1999 års riktlinjer
och att kommissionen inte gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den ansåg att Bike Systems var i svårigheter i mars 2001.

Huruvida Sachsen Zweirad och Biria GmbH utgjorde företag i svårigheter i mars respektive i december 2003
Freistaat Sachsen har dels anfört allmängiltiga argument angående den ram för bedömningen av situationen för företag som var
föremål för åtgärderna 2 och 3, och dels gjort gällande att kommissionen gjort uppenbara fel vid tillämpningen av denna bedömningsram
på dessa företag.
Ramen för bedömning av situationen för företag som var föremål för åtgärderna 2 och 3
–       Parternas argument
Freistaat Sachsen har dels gjort gällande att kommissionen i skälen 66–78 i det angripna beslutet enbart räknade upp några
typiska ”symtom” på företag i svårigheter genom att hänvisa till stycke 6 i 1999 års riktlinjer, enligt vilken den kategori
företag som kan erhålla stöd för undsättning och omstrukturering utsträcks till att omfatta företag som inte uppfyller kriterierna
i riktlinjernas stycke 5. De företag i svårigheter som skulle vara insolventa utan statligt stöd uppvisar i allmänhet de ”symtom”
som räknas upp i stycke 6 i riktlinjerna eller åtminstone vissa av dessa ”symtom”. Att vissa av dessa ”symtom” föreligger
är inte tillräckligt för att konstatera att ett företag befinner sig i sådana svårigheter att det utan statligt stöd skulle
slås ut från marknaden.
Vidare anser Freistaat Sachsen att kommissionens praxis går i motsatt riktning. För företag som inte uppfyller kriterierna
i stycke 5 i 1999 års riktlinjer, har kommissionen i sina senaste beslut inte nöjt sig med att konstatera att några ”symtom”
föreligger.
Dessutom har kommissionen övervärderat omfattningen av sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Kommissionen får inte ersätta
den bedömning som gjorts av den myndighet som beviljat stödet med sin egen bedömning, eftersom kommissionen genom att godkänna
stödordningen har gett medlemsstaten ett visst handlingsutrymme. Den enda uppgift som således åligger kommissionen i enlighet
med artikel 88.1 EG är den permanenta kontrollen av hur den godkända stödordningen tillämpas. Freistaat Sachsen anser således
att den bedömning som görs av en myndighet eller ett organ i medlemsstaten måste vara uppenbart felaktigt vid tidpunkten för
beslutet (och inte på grundval av uppgifter som kommissionen senare förfogar över i samband med nämnda kontroll) för att en
godkänd stödordning inte ska få giltig verkan.
Freistaat Sachsen har vidare hävdat att utrymmet för skönsmässig bedömning när det gäller beslut om huruvida ett företag kan
anses utgöra ett företag i svårigheter är snävare beträffande regionala stödordningar än beträffande stöd för undsättning
och omstrukturering. Beträffande de sistnämnda stöden uppkommer den konkurrensbegränsande verkan på grund av att företaget
i svårigheter gynnas i förhållande till andra företag. När det däremot gäller regionala stöd är företaget i svårigheter missgynnat
i förhållande till andra företag som erhåller regionala stöd för samma projekt.
I detta sammanhang anser Freistaat Sachsen att det även finns anledning att göra olika bedömningar av kriterierna i stycke
5 och i stycke 6 i 1999 års riktlinjer. Medan kriterierna i riktlinjernas stycke 5 kan bli föremål för en kontroll, kan ”symtomen”
som räknas upp i riktlinjernas stycke 6 föreligga såväl för företag i svårigheter som för företag som inte är i svårigheter.
Om ett företag enbart uppvisar vissa av dessa ”symtom”, kan det således inte anses fastställt att den bedömning som gjorts
av den myndighet som beviljats stödet, enligt vilken företaget inte är ett företag i svårigheter, är uppenbart felaktigt.
Mot bakgrund av att kriterierna i stycke 5 inte var uppfyllda och huvuddelen av ”symtomen” i stycke 6 inte påvisades för de
båda företagen vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna, var konstaterandet i det angripna beslutet att det förelåg
vissa ”symtom” inte tillräckligt för att i efterhand motivera att en godkänd stödordning inte skulle tillämpas.
Enligt Freistaat Sachsen är det vilseledande av kommissionen att påstå att förstainstansrätten i domen i det ovan i punkt
104 nämnda målet Corsica Ferries France mot kommissionen ansåg att förekomsten av två indicier, nämligen ökande förluster
och skulder, var tillräcklig för att förmoda att det var fråga om ett företag i svårigheter, eftersom tvisten rörde ett beslut
i vilket kommissionen även hade konstaterat att ett av de kriterier som anges i stycke 5 i 1999 års riktlinjer var uppfyllt.
Dessutom var just de två ovannämnda indicierna inte aktuella beträffande Sachsen Zweirad i mars 2003 och Biria GmbH i december
2003.
Vidare har kommissionen inte gjort en korrekt bedömning av de kriterier som anges i stycke 6 i 1999 års riktlinjer. I samband
med Förbundsrepubliken Tysklands synpunkter på beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet överlämnades till kommissionen
en tabell av vilken det framgick att nämnda kriterier inte var uppfyllda. Denna tabell behandlar främst situationen för Sachsen
Zweirad, mot bakgrund av att detta företag för åren 2001 och 2002 hade redovisat förluster, medan företaget, efter förvärvet
av Biria AG (det tidigare firmanamnet), på nytt hade redovisat vinst år 2003 (såsom Biria GmbH). Kriterierna i stycke 6 i
riktlinjerna grundas på en negativ utveckling (ökande förluster, växande lager, minskande kassaflöde, stigande skuldsättningsgrad
och finansiella kostnader samt sjunkande värden eller förlust av nettotillgångarna). Den tabell som ingetts av Förbundsrepubliken
Tyskland visar att situationen hade förbättrats år 2003 och att företaget inte längre uppvisade några av dessa indicier. Frågan
om den ekonomiska utvecklingstrenden är avgörande när företaget undersöks i enlighet med kriterierna i stycke 6 i 1999 års
riktlinjer. Ett solvent företag som fortfarande förfogar över mer än hälften av sina egna tillgångar eller som har förlorat
mindre än en fjärdedel av dessa tillgångar under de senaste tolv månaderna uppfyller inte kriterierna på ett företag i svårigheter
i enlighet med stycke 5 i dessa riktlinjer. Förlust av egna tillgångar är följaktligen inte tillräckligt för att kriteriet
som hänför sig till förluster i stycke 6 i 1999 års riktlinjer ska anses uppfyllt och därmed kvalificera företaget som ett
företag i svårigheter när de gränsvärden som fastställs i stycke 5 inte har uppnåtts. Tvärtom måste det även föreligga en
uppenbar försämring av den ekonomiska situationen. Kommissionen har i det angripna beslutet inte godtagit att den ekonomiska
situationen för de berörda företagen i själva verket hade förbättrats från och med år 2001.
När det gäller kommissionens påstående att den faktiska definitionen av ett företag i svårigheter i den mening som avses i
1999 års riktlinjer fastställs i riktlinjernas stycke 4, är det tillräckligt att konstatera att kommissionen inte har tillämpat
denna definition i det angripna beslutet. Det ska vidare påpekas att det inte följer av detta kriterium att ett företag ska
anses vara i svårigheter från och med den tidpunkt då det saknar möjlighet att anskaffa egna tillgångar eller lånade medel
för att finansiera de projekt som är nödvändiga för att förbättra dess ekonomiska situation. Detta framgår bland annat av
kommissionens dokument SEK(2005)0795, ”Handlingsplan för statligt stöd: mindre och bättre riktat stöd: en plan för reform
av det statliga stödet 2005–2009” (nedan kallat handlingsplanen), enligt vilken en sådan situation även kan förklaras av en
ej fungerande marknad. Regionalstödsdelen i den godkända stödordningen kan enbart tillämpas när det inte går att hitta någon
annan finansiering för projektet, vilket även gäller företag som inte är i svårigheter. Den erfarenhet som förvärvats från
tillämpningen av detta regionala stödinstrument sedan år 1993 har visat att företag som inte har några ekonomiska svårigheter
inte desto mindre har behov av delstatsgarantin för att genomföra sina projekt. Så kan exempelvis vara fallet när deras vanliga
bank omstrukturerar sin portfölj och drar sig ur finansieringen.
Kommissionen har bestritt Freistaat Sachsens argument.
–       Tribunalens bedömning
Det följer av bedömningen ovan i punkterna 103–105 att stycke 6 i 1999 års riktlinjer innehåller en icke uttömmande förteckning
över faktorer som kan användas för att visa att ett företag befinner sig i svårigheter trots att det inte skett någon väsentlig
minskning av aktiekapitalet eller att det inte inletts något insolvensförfarande så som föreskrivs i stycke 5, vilka omständigheter
enligt nämnda stycke 5 under alla omständigheter leder till slutsatsen att företaget befinner sig i svårigheter. I motsats
till vad Freistaat Sachsen har gjort gällande är det emellertid möjligt i enlighet med 1999 års riktlinjer att på grundval
av vissa av de indicier som anges i stycke 6 eller på grundval av andra indicier nå slutsatsen att företaget befinner sig
i sådana svårigheter att dess fortlevnad är äventyrad utan offentligt stöd.
Vad vidare gäller de paralleller som Freistaat Sachsen försöker dra med andra förfaranden för statligt stöd, erinrar tribunalen
om att det endast är inom ramen för artikel 87.3 c EG som lagenligheten av ett beslut av kommissionen, i vilket denna fastställer
att ett nytt stöd inte uppfyller villkoren för tillämpning av detta undantag, ska bedömas och inte med hänsyn till kommissionens
tidigare beslutspraxis, om det finns en sådan (se domen i det ovan i punkt 74 nämnda målet Regione autonoma della Sardegna
mot kommissionen, punkt 177). Jämförelser med andra förfaranden för statligt stöd saknar således relevans för att fastställa
huruvida det finns ett minsta antal kriterier som ska uppfyllas i den mening som avses i stycke 6 i 1999 års riktlinjer, vare
sig det egna kapitalet har påverkats i den mening som avses i riktlinjernas stycke 5 eller inte.
När det gäller Freistaat Sachsens hänvisning till domen i det ovan i punkt 104 nämnda målet Corsica Ferries France mot kommissionen,
ska det påpekas att förstainstansrätten i punkt 191 i domen i ovannämnda mål slog fast att storleken på förlusterna och de
finansiella skulderna i det ifrågavarande företaget utgjorde sådana kriterier som i sig kan läggas till grund för slutsatsen
att företaget är i svårigheter. Av detta går det inte att dra slutsatsen att det skulle finnas ett minsta antal kriterier
som ska vara uppfyllda för att ett företag ska anses vara i svårigheter, eftersom förstainstansrätten i detta hänseende specifikt
bedömde de faktiska omständigheterna och faktorerna i detta mål. Härav följer emellertid att det inte är nödvändigt att samtliga
kriterier som räknas upp i stycke 6 i 1999 års riktlinjer måste vara uppfyllda för att ett företag ska kunna anses vara i
svårigheter i den mening som avses i 1999 års riktlinjer.
När det gäller Freistaat Sachsens argument att kommissionen skulle ha ett annat utrymme för skönsmässig bedömning i samband
med bedömningen av en godkänd stödordning, har det ovan i punkt 62 erinrats om att kommissionens granskning av huruvida ett
stöd är förenligt med en stödordning inte utgör en åtgärd som går utöver dess behörighetsområde. Eftersom företag i svårigheter
inte omfattas av regionalstödsdelen i den godkända stödordningen och definitionen av sådana företag återfinns i 1999 års riktlinjer,
vilket framgår av den bedömning som gjorts ovan i punkterna 58–81 avseende den rättsliga ram som är tillämplig i förevarande
fall, var kommissionen behörig att kontrollera huruvida 1999 års riktlinjer hade tillämpats på ett korrekt sätt i förevarande
fall. Av samma skäl godtar inte heller tribunalen de argument som avser att kommissionen eventuellt skulle ha ett mindre utrymme
för skönsmässig bedömning när det gäller regionala stöd än när det gäller stöd för omstrukturering.
När det sedan gäller Freistaat Sachsens argument att det förhållandet att det inte föreligger en sådan situation som innebär
att det egna kapitalet har förlorat sitt värde såsom beskrivs i stycke 5 i 1999 års riktlinjer, skulle medföra att det är
nödvändigt att med stöd av kriterierna i riktlinjernas stycke 6 styrka att det föreligger en negativ tendens, framgår det
av rättspraxis att den betydelse som kommissionen tillskrivit tendensindikationerna inte nödvändigtvis innebär att andra slags
indikationer saknar relevans. Sådana indikationer framstår emellertid endast som relevanta om de medför att det går att fastställa
förekomsten av verkliga och bevisade svårigheter (se, för ett liknande resonemang och analogt, domen i det ovan i punkt 74
nämnda målet Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, punkt 111). Av detta följer att de negativa tendensindikationerna
visserligen är särskilt relevanta för att visa att ett företag är i svårigheter, men det går inte att med stöd av avfattningen
av kriterierna i stycke 6 i 1999 års riktlinjer dra slutsatsen att det föreligger en skyldighet för kommissionen att bevisa
förekomsten av en negativ tendens, förutsatt att kommissionen i tillräcklig mån har fastställt att det rör sig om ett bolag
vars fortlevnad skulle äventyras utan offentligt stöd.
När det slutligen gäller Freistaat Sachsens hänvisning till handlingsplanen, förordas i detta dokument en flitigare användning
av ett ekonomiskt synsätt på området för statliga stöd och i dokumentet anges att en av de främsta faktorerna i detta hänseende
är bedömningen av huruvida marknaden inte fungerar, vilket kan vara anledningen till att marknaderna inte gör det möjligt
att uppnå de mål av allmänt intresse som eftersträvas (punkterna 22 och 23 i handlingsplanen). Tribunalen konstaterar emellertid
att dessa uttalanden är av mycket allmän art och att de inte har något som helst samband med definitionen av begreppet företag
i svårigheter. Dessa uttalanden stöder inte Freistaat Sachsens argument att kommissionen borde ha beaktat det förhållandet
att ett företags likviditetsproblem kan ha ett samband med andra ekonomiska faktorer som inte är bestående, såsom en tillväxtperiod.
Detta argument kan således inte godtas.
Av detta följer att tribunalen inte godtar några av de argument som anförts av Freistaat Sachsen rörande den bedömningsram
som tillämpades av kommissionen för att avgöra huruvida de aktuella mottagande företagen var i svårigheter.
Bedömningen av Sachsen Zweirads situation
–       Parternas argument
Freistaat Sachsen har hävdat att Sachsen Zweirad inte redovisade ökande förluster i mars 2003. Denna delstat har uppgett att
företaget redovisade förluster år 2001 och år 2002, men att förlusterna minskade redan mellan åren 2001 och 2002 och därmed
gick från 1,274 miljoner euro till 733 000 euro. Vid tidpunkten då åtgärd 2 beviljades förväntades ett positivt resultat för
år 2003. Dessutom hade tidigare års vinster inte helt ätits upp av förlusterna. Sachsen Zweirad hade behållit ett oförändrat
positivt eget kapital. Dessutom hade dess omsättning sjunkit med 13,8 procent mellan åren 2001 och 2002 till 51 miljoner euro,
eftersom potentiella köpare i Tyskland var ytterst försiktiga på grund av den ihållande dåliga konjunkturen. För verksamhetsåret
2003 beräknade bolaget att öka sin omsättning och denna plan bedömdes vara realistisk, eftersom köparnas avhållsamhet under
föregående period hade medfört ett uppdämt behov och mer än tio stora kunder till Sachsen Zweirad hade redan lagt bindande
beställningar före årets början motsvarande en omsättningsvolym på över 30 miljoner euro. Den minskade omsättningen varade
således inte länge. Freistaat Sachsen har hävdat att kommissionen visserligen hade konstaterat att de två ovannämnda indikationerna
förelåg, men den underlät att undersöka bakgrunden till dessa eller deras verkan på företagets utveckling. Utan en sådan undersökning
går det inte att med stöd av dessa indikationer dra någon slutsats beträffande frågan om ett företag befinner sig i svårigheter
eller inte.
Kommissionen har vidare pekat på likviditetsproblemen, men dessa kan inte likställas med betalningssvårigheter. Kommissionen
har själv förklarat att det är nödvändigt att söka extern finansiering för att säkerställa ett företags tillväxt och för att
tillhandahålla det rörelsekapital som behövs för detta. Svårigheten att på marknaden erhålla finansiering för tillväxt innebär
inte att ett företag ska anses vara i svårigheter. Detta gäller även för det behov som angavs i revisionsberättelsen i Sachsen
Zweirads årsredovisning som fastställdes den 31 december 2002 och Sachsen Zweirads verksamhetsberättelse för verksamhetsåret
2002 (nedan kallad Sachsen Zweirads årsredovisning för 2002) beträffande omstruktureringen av hela finansieringen för att
minska företagets kostnader och göra det möjligt för företaget att på ett säkert sätt planera på längre sikt. Krediternas
resterande korta löptider utgör främst en risk när det gäller kostnaderna och utgör inte direkt ett bevis för väsentliga svårigheter.
Dessutom hade Sachsen Zweirads räntekostnader minskat (från 2 miljoner euro år 2001 till 1,8 miljoner euro år 2002), vilket
innebar att det inte fanns anledning att förvänta sig några betalningssvårigheter på grund av denna räntekostnad om en garanti
skulle beviljas.
Kommissionen har bestritt Freistaat Sachsens argument.
–       Tribunalens bedömning
Kommissionen har enligt fast rättspraxis ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpningen av artikel 87.3
EG. Eftersom gemenskapsdomstolen inte kan ersätta kommissionens bedömning av komplicerade faktiska och ekonomiska omständigheter
med sin egen bedömning, är tribunalens kontroll således begränsad till en prövning av huruvida förfarandereglerna har iakttagits
och motiveringsskyldigheten har uppfyllts samt att de faktiska omständigheterna är materiellt riktiga och att det inte föreligger
någon uppenbart oriktig bedömning eller något maktmissbruk (se förstainstansrättens dom av den 12 september 2007 i mål T‑68/03,
Olympiaki Aeroporia Ypiresies mot kommissionen, REG 2007, s. II‑2911, punkt 150 och där angiven rättspraxis).
Vad beträffar åtgärd 2 och Sachsen Zweirads situation i mars 2003 anges i förevarande fall följande i det angripna beslutet:
”(66) Enligt [Förbundsrepubliken] Tyskland uppvisade [Sachsen Zweirad] inget av de kännetecken som utmärker ett företag i
svårigheter enligt [1999 års] riktlinjer. Kommissionen påpekar att de i [stycke] 6 i [1999 års riktlinjer] omnämnda typiska
symptomen för ett företag i svårigheter är tillräckliga för att ett företag skall kunna anses befinna sig i svårigheter. Emellertid
skall de inte betraktas som villkor som måste uppfyllas kumulativt. År 2001 hade [Sachsen Zweirad] förluster på 1 274 000
euro i resultatet från den vanliga affärsverksamheten och 2002 uppgick förlusterna till 733 000 euro. Förlusterna övertogs
av moderbolaget Biria i enlighet med avtalet om resultatfördelning. Jämfört med 2001 sjönk omsättningen år 2002.
(67)      Enligt [Sachsen Zweirads årsredovisning för 2002] såg sig [Sachsen Zweirad] också ställt inför likviditetsproblem. I årsredovisningen
heter det uttryckligen att [Sachsen Zweirad] hade ett ansträngt likviditetsläge p.g.a. de stora kostnaderna för förfinansieringen
av lagret och expansionen inom koncernen. Det enda [skälet till] företagets överlevnad var enligt årsredovisningen [att] bankerna
då [var] beredda att bibehålla eller omstrukturera befintliga krediter.
(68) Enligt [Förbundsrepubliken] Tyskland förelåg det aldrig någon fara för att de privata penninginstituten inte skulle förlänga
sina krediter. Det ändrar emellertid ingenting i det faktum att företagets likviditetsläge var ansträngt. Enligt [Sachsen
Zweirads årsredovisning för 2002] var de flesta krediternas resterande löptid kortare än fem år, vilket absolut inte är optimalt
för finansieringen av affärsverksamheten utan någonting som ökar företagets risker. Krediternas kortfristighet ledde dessutom
till höga räntor (även om de var något lägre år 2002 än 2001), vilket ytterligare belastade företagets likviditet.”
Det framgår av detta utdrag ur det angripna beslutet att kommissionen grundade sin slutsats att Sachsen Zweirad var i svårigheter
i mars 2003 på följande omständigheter: För det första, redovisade förluster, även om dessa var nedåtgående, för åren 2001
och 2002, för det andra, en sjunkande omsättning år 2002 i förhållande till år 2001 och, för det tredje, allvarliga likviditetsproblem,
såsom angavs i Sachsen Zweirads årsredovisning för 2002, vilka ytterligare förvärrades av en övervägande del kortfristiga
krediter med hög ränta.
När det för det första gäller den sjunkande omsättningen, kan det konstateras att detta kriterium anges i stycke 6 i 1999
års riktlinjer. Även om detta kriterium ensamt inte utgör en stark indikation på att ett företag har allvarliga svårigheter
när endast två konsekutiva år beaktas, undersökte kommissionen även andra kriterier för att utvärdera Sachsen Zweirads ekonomiska
situation.
När det gäller förlusterna konstaterar tribunalen att det i stycke 6 i 1999 års riktlinjer hänvisas till ökande förluster.
Tribunalen anser inte desto mindre att detta inte hindrar kommissionen från att beakta det förhållandet att förlusterna bestod
under flera konsekutiva år som en indikation på ekonomiska svårigheter även om det inte var fråga om ökande förluster. Det
framstår för övrigt som helt relevant att beträffande en stödåtgärd som beviljas under det första kvartalet år 2003 på detta
sätt beakta det mottagande företagets finansiella resultat för de två föregående åren.
När det gäller den tabell som bilagts ansökan och i vilken det hänvisas till en vinst på 1,7 miljoner euro vid tidpunkten
för delårsrapporten den 31 maj 2003, som Freistaat Sachsen har gjort gällande att kommissionen inte beaktade, påpekar tribunalen
i likhet med vad kommissionen har anfört, att den förbättring av det mottagande företagets situation under det år då åtgärd
2 beviljades inte kan inverka på bedömningen av företagets situation vid tidpunkten för beviljandet av åtgärden, i synnerhet
eftersom det inte kan uteslutas att förekomsten av nämnda garanti kunde ha haft en inverkan på denna utveckling. Såsom tribunalen
har erinrat om ovan framgår det av rättspraxis att frågan huruvida en åtgärd utgör ett stöd i den mening som avses i artikel
87.1 EG ska avgöras mot bakgrund av den situation som förelåg vid tidpunkten då åtgärden vidtogs. Om kommissionen skulle beakta
senare inträffade omständigheter, skulle den nämligen gynna de medlemsstater som inte fullgör sin skyldighet att på projektstadiet
anmäla de stöd som de avser att bevilja (domen i det ovan i punkt 120 nämnda målet HAMSA mot kommissionen, punkt 53).
När det gäller likviditetsproblemen nämns dessa inte uttryckligen i stycke 6 i 1999 års riktlinjer, även om det där hänvisas
till ett minskande kassaflöde som en indikation på finansiella svårigheter.
Det kan emellertid konstateras att likviditetssituationen klart beskrivits som oroväckande i Sachsen Zweirads årsredovisning
för 2002, vilken kommissionen lagt till grund för sin bedömning. I årsredovisningen anges bland annat följande:
”Bolaget har försökt förhindra en försämring av dess resultat, vilket försämrades ytterligare i förhållande till 2001, genom
att göra kostnadsbesparingar som, utan att göra någon jämförelse, kunde genomföras bland annat beträffande lönekostnader och
övriga driftskostnader. Dessa åtgärder visade sig emellertid otillräckliga för att undvika ett negativt resultat i slutet
av året …
Under det föregående verksamhetsåret 2001, bedömde ledningen för [Sachsen Zweirad] att den expansion av företagskoncernen
som är hänförlig till moderbolaget Biria AG, vilket år 2002 även hade ett väsentligt finansieringsbehov, utgjorde den främsta
källan till risk. Eftersom den garanti som ställts ut av förbundsrepubliken och delstaten, vilken först hade accepterats under
förutsättning att en godkännandeförklaring från [kommissionen] uppvisades, inte hade godtagits, kunde den likviditetskris
som för närvarande råder endast lösas, i synnerhet beträffande vintermånaderna, med hjälp av en finansieringsplan som utarbetats
med bankerna. Vid denna tidpunkt är [Sachsen Zweirads] existens således beroende av att de krediter som för närvarande har
beviljats av bankerna bibehålls, och detta gäller i ännu högre grad eftersom [Sachsen Zweirad] har ställt ut betydande säkerheter
för de lån som upptagits av hela Biria-koncernen. Med hänsyn till storleken på de kortfristiga finansieringskrediterna, föreligger
det en risk för fluktuerade räntesatser som kan hota hela bolagets existens.
…
De stora utgifterna i samband med förfinansieringen av varulager och koncernens tillväxt påverkade starkt företagets likviditet,
och dess situation fortsätter att vara så ansträngd att dess existens endast kan säkerställas under förutsättning att bankerna
upprätthåller nuvarande kreditåtaganden eller omstrukturerar dessa åtaganden och utvidgar dem då förbundsrepublikens och delstaternas
fullgörandegaranti har upphört.
… När det gäller de kortfristiga finansieringskrediterna, finns det för övrigt risk för fluktuerade räntesatser som kan hota
företagets existens …”
Det framgår av detta utdrag att Sachsen Zweirad befann sig i en svår ekonomisk situation och under omstrukturering. Tribunalen
anser, bland annat mot bakgrund av storleken på de kortfristiga krediter som påverkas av fluktuerade räntesatser, att kommissionen
hade fog för att anse att den likviditetssituation som beskrivits i Sachsen Zweirads årsredovisning för 2002 utgjorde en indikation
på en svår ekonomisk situation som skulle kunna hota företagets möjligheter att fortleva utan offentligt stöd, eftersom ett
företag med bristande likviditet inte kan säkerställa betalningen av sina kort- eller medelfristiga skulder.
När det gäller argumentet att kommissionen borde ha beaktat det förhållandet att den ansträngda likviditetssituationen orsakades
av att Sachsen Zweirad finansierade tillväxten och att nämnda situation således inte nödvändigtvis var en indikation på svårigheter,
påpekar tribunalen att det i Sachsen Zweirads årsredovisning för 2002 faktiskt hänvisas till en förfinansiering av varulager
och koncernens tillväxt. Tribunalen anser dock att kommissionen inte gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den grundade
sig på den mycket oroande tonen i nämnda årsredovisning på denna punkt, eftersom sambandet med tillväxten uppenbarligen beaktades
i årsredovisningen samtidigt som det ändå framgår att situationen fortsatte att vara ansträngd.
När det gäller Freistaat Sachsens argument att kommissionen borde ha beaktat konjunktursituationen och förekomsten av betydande
bindande beställningar i slutet av år 2002, har kommissionen som svar på en skriftlig fråga från tribunalen påpekat att dessa
uppgifter inte hade överlämnats till kommissionen under det administrativa förfarandet utan angetts för första gången i ansökan.
När Freistaat Sachsen tillfrågades angående detta vid förhandlingen, kunde denna delstat varken bestrida dessa påståenden
eller med stöd av några handlingar påvisa att dessa uppgifter överlämnats under det administrativa förfarandet utan nämnda
delstat angav endast att försämringen av konjunkturen år 2002 utgjorde ett allmänt känt problem.
Mot bakgrund av dessa omständigheter anser tribunalen att kommissionen inte gjorde en uppenbart oriktig bedömning genom att
inte beakta dessa omständigheter när den slog fast att Sachsen Zweirad befann sig i en prekär ekonomisk och finansiell situation.
Det framgår nämligen av ovan i punkt 115 nämnda rättspraxis att kommissionens bedömningar ska prövas enbart mot bakgrund av
de upplysningar som kommissionen hade tillgång till när den gjorde bedömningarna.
När det slutligen gäller påståendet att kommissionen inte hade beaktat den ringa minskningen av räntekostnaderna från 2 miljoner
euro år 2001 till 1,8 miljoner euro år 2002, har kommissionen i svar på en skriftlig fråga från tribunalen uppgett att det
framgår av skäl 68 i det angripna beslutet att kommissionen beaktade denna omständighet, men att den för att bedöma huruvida
ett företag befinner sig i svårigheter ska ta hänsyn till företagets helhetssituation. Även med beaktande av den ringa minskningen
av de finansiella kostnaderna anser kommissionen att Sachsen Zweirad var i svårigheter på grund av dess tidigare väsentliga
förluster och dess kassaflödesproblem.
Tribunalen konstaterar härvid att det i skäl 68 i det angripna beslutet faktiskt nämns att de finansiella kostnaderna minskat
mellan åren 2001 och 2002. Med hänsyn till ovannämnda klart negativa bedömning av Sachsen Zweirads likviditetssituation, såsom
den framgår av Sachsen Zweirads årsredovisning för 2002, anser tribunalen att kommissionen inte gjorde en uppenbart oriktig
bedömning när den konstaterade att denna specifika omständighet inte kunde ha ett avgörande inflytande på kommissionens helhetsbedömning
avseende situationen för nämnda företag vid tidpunkten för beviljandet av åtgärd 2.
Sammanfattningsvis har Freistaat Sachsen inte visat att kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den lade ovannämnda
omständigheter till grund för slutsatsen att Sachsen Zweirad var i svårigheter i mars 2003.
Bedömningen av Biria GmbH:s situation
–       Parternas argument
Freistaat Sachsen har påpekat att kommissionen i skäl 72 i det angripna beslutet konstaterade att Biria GmbH (nya) hade övertagit
svårigheterna från Biria AG (gamla) och Sachsen Zweirad. Denna delstat har emellertid gjort gällande att ett sådant påstående
inte gör det möjligt att dra någon slutsats beträffande frågan huruvida det omstrukturerade företaget befann sig i svårigheter.
Sachsen Zweirad var inte ett företag i svårigheter dessförinnan, vilket innebär att Biria GmbH:s förvärv av tillgångar och
skulder i Biria AG inte nödvändigtvis innebar att Biria GmbH var ett företag i svårigheter, vilket tydligt framgår av att
de sammanlagda tillgångarna enligt balansräkningen ökade från 24 miljoner euro och den 31 december 2002 till över 34 miljoner
euro den 31 december 2003 medan skulderna endast ökade med 4 miljoner euro, från 22 till 26 miljoner euro. Kommissionen borde
ha grundat sig enbart på de finansiella nyckeltalen från det omstrukturerade företaget, av vilka det framgår att detta företag
inte var i svårigheter.
Kommissionen hävdade för övrigt att Biria GmbH hade allvarliga likviditetsproblem, men nämnde ingenting om att dessa problem
inte ledde till företagets insolvens eller att företaget ens tillfälligt skulle ha avbrutit betalningarna. Kommissionen har
inte heller beaktat det förhållandet att det var fråga om problem som nämnda företag drabbades av i samband med finansieringen
av dess tillväxt och att det inte var fråga om betalningssvårigheter till följd av obalans mellan intäkter och utgifter.
Freistaat Sachsen anser vidare att kommissionens slutsats i skäl 77 i det angripna beslutet angående det förhållandet att
bankkonsortiet drog sig tillbaka inte var helt korrekt. Bankkonsortiet i fråga leddes av banken D., vilken bildades först
2001 genom en sammanslagning av två andra banker och vilken, enligt pressen, har en inriktning som alltjämt är föremål för
diskussioner. Det var för övrigt skälet till att sammanslagningen, som planerats sedan flera år tillbaka, med banken W. alltjämt
inte har kunnat slutföras. På förfrågan av garantigivaren förklarade banken D. att bankkonsortiet av strategiska skäl dragit
sig tillbaka i november 2003, vilket framgår av en skrivelse som ingetts som bilaga till ansökan. Freistaat Sachsen har hävdat
att denna förklaring inte är osannolik betraktad mot bakgrund av de pågående interna diskussionerna angående huruvida banken
D. skulle ägna sig åt inhemska affärskunder i konkurrens med allmänna kooperativa banker och sparbanker som samarbetar med
denna bank. Värdet på fordran korrigerades i samband med bankens interna omstrukturering och intäkten från förvärvet kunde
optimeras med hjälp av en skatteplan som syftade till att helt eller praktiskt taget undvika förlust. När banken D. drog sig
tillbaka anslöt sig de två andra bankerna, eftersom ingen av dem önskade överta ledningen för konsortiet, vilket inte heller
var ett ovanligt beslut och vilket inte kan användas som bevis för att det förelåg en särskilt hög risk för utebliven betalning.
Det finns således inget som medger slutsatsen att det ifrågavarande företaget skulle anses utgöra ett företag i svårigheter.
Enligt Freistaat Sachsen följer det härav att även om företagen otvivelaktigt följde en affärsstrategi som innebar ett antal
risker och de var underkapitaliserade för detta ändamål, borde en fördjupad granskning av de kriterier som kommissionen räknat
upp inte desto mindre lett kommissionen till slutsatsen att de aktuella företagen vid tidpunkten för beviljandet av åtgärd
3 inte hade sådana svårigheter att den fortsatta verksamheten var hotad om inte staten beviljade ett stöd. Den av Freistaat
Sachsen anlitade revisionsbyrån hade bland annat slagit fast att det för dessa båda företag förelåg en så liten risk för att
en garanti skulle tas i anspråk att ett beviljande av en garanti kunde försvaras.
Slutligen har Freistaat Sachsen hävdat att kommissionen saknar fog för sitt argument enligt vilket ursprunget till likviditetsproblemen
inte påverkar frågan huruvida ett företag ska anses vara i svårigheter. Domen i det ovan i punkt 104 nämnda målet Corsica
Ferries France mot kommissionen, som åberopats av kommissionen för att visa att ett priskrig inte alls är oförenligt med förekomsten
av svårigheter, kan inte överföras på det aktuella fallet, eftersom likviditetsproblemen inte kan likställas med förluster.
Det är just i samband med finansieringen av tillväxt som likviditetsproblem regelbundet uppkommer, eftersom såväl fasta tillgångar
som operativt kapital måste finansieras medan sådana investeringar inte medför några förluster. En ansträngd likviditetssituation
innebär således inte att ett företag ska anses vara i svårigheter.
Kommissionen har bestritt de argument som anförts av Freistaat Sachsen.
–       Tribunalens bedömning
Beträffande åtgärd 3 och Biria GmbH:s situation vid tidpunkten för beviljandet av den aktuella åtgärden i december 2003, anges
följande i det angripna beslutet:
”(70) Biria GmbH (numera Biria AG) grundades genom en sammanslagning av (gamla) Biria AG och dotterbolaget [Sachsen Zweirad] som
trädde ikraft den 1 oktober 2003.
(71)      [Förbundsrepubliken] Tyskland anser att Biria GmbH (numera Biria AG) måste hållas isär från (gamla) Biria AG och [Sachsen
Zweirad], eftersom ett nytt företag uppstått efter sammanslagningen. Det är därför frågan om huruvida detta företag vid tidpunkten
för beviljandet av garantin den 9 december [2003] befann sig i svårigheter måste bedömas utifrån den ingående [balansräkningen]
i det nyligen sammanslagna företaget. Den ingående [balansräkningen] visar att Biria GmbH inte kan betraktas som ett företag
i svårigheter.
(72) Kommissionen instämde inte i denna argumentation. Det nya företaget efter sammanslagningen, Biria GmbH, kan inte betraktas
separat från gamla Biria AG och [Sachsen Zweirad], eftersom det uppstått genom en sammanslagning av de båda företagen. I annat
fall vore det lätt att, med hjälp av fusioner av ekonomiska subjekt eller inrättandet av nya företag, kringgå definitionen
företag i svårigheter. År 2002 bokförde gamla Biria AG också förluster och hade likviditetsproblem precis som [Sachsen Zweirad].
Biria GmbH övertog alla skulder och förpliktelser från (gamla) Biria AG och [Sachsen Zweirad]. Biria GmbH har dessutom samma
tillgångar och utför samma affärsverksamhet som (gamla) Biria AG och [Sachsen Zweirad]. Kommissionen anser därför att Biria
GmbH har övertagit de svårigheter som gällde (gamla) Biria AG och [Sachsen Zweirad].
(73)      Vid sammanslagningen var det enligt [Förbundsrepubliken] Tyskland [Sachsen Zweirad] som dominerade ekonomiskt. [Sachsen Zweirad]
skall inte ha befunnit sig i svårigheter, varför det inte automatiskt kan antas att nya Biria AG befann sig i svårigheter.
Tvärtemot Tysklands uppfattning anser kommissionen definitivt att Sachsen Zweirad GmbH befann sig i svårigheter. Nya Biria
GmbH ’ärvde’ alltså också de svårigheter som gällde [Sachsen Zweirad].
(74)      Enligt årsrapporten för 2003 fortsatte omstruktureringen och omorganisationen av Biria-koncernen under 2003. Processen hade
påbörjats redan 2002 och inbegrep ett nytt sätt att ordna koncernens finansiering. På grundval av garantin från delstaten
Sachsen för lånet på 24,875 miljoner euro utarbetade Biria-koncernen ett nytt koncept för finansiering av verksamheten på
medellång sikt. I det nya finansieringskonceptet förutsågs också en betydande anpassning av räntesatserna och därmed en minskning
av den stora räntebördan.
(75)      Samtidigt ändrades banksammansättningen: tre banker förklarade sig beredda att bortse från fordringar på 8 567 000 euro –
det förefaller vara betydligt mer än 50 % av deras fordringar – mot en omedelbar betalning av kvarvarande fordringar. Följaktligen
består lånet, som genom en 80 % garanti täcks av åtgärd 3 av ett driftslån på 8 miljoner euro, en kontokurantpost på 7,45
miljoner euro och en säsongsfinansieringspost på 9,425 miljoner euro.
(76)      Biria GmbH (numera Biria AG) hade alltså vid tidpunkten för garantins beviljande betydande likviditetsproblem och var därför
ett företag i svårigheter. Denna bedömning stärks av att tre banker drog sig ur finansieringen av Birias verksamhet och till
och med var beredda att avstå från en stor del av sina fordringar om kvarvarande fordringar genast betalades. Detta visar
att bankerna allvarligt betvivlade att Biria kunde klara av sina skulder och att företaget kunde betraktas som lönsamt.
(77)      [Förbundsrepubliken] Tyskland hävdar i gengäld att bankerna helt enkelt drog sig ur finansieringen på grund av en omorientering
av deras affärsstrategi. Kommission konstaterar att bankerna avstod från omkring 50 % av de utestående fordringarna. Även
om bankerna skulle ha dragit sig ur p.g.a. en affärsstrategisk nyorientering är detta ett tecken på att kreditinstituten höll
en fullständig återbetalning av lånen för mycket osannolik.”
Det framgår av detta utdrag ur det angripna beslutet att kommissionen grundade sin slutsats att Biria GmbH var i svårigheter
i december 2003 på följande omständigheter: För det första det förhållandet att bolaget hade ärvt de ekonomiska svårigheterna
av de två sammanslagna bolagen, för det andra att det förelåg allvarliga likviditetsproblem vid tidpunkten för beviljandet
av åtgärd 3, och för det tredje det förhållandet att tre banker drog sig tillbaka och att de vid detta tillfälle avstod från
en stor del av sina fordringar.
När det för det första gäller Biria GmbH:s ”arv”, har Freistaat Sachsen bestritt att Sachsen Zweirad befann sig i svårigheter.
Det följer emellertid av ovanstående bedömning (se ovan punkterna 144–157) att det inte har styrkts att kommissionen gjorde
en uppenbart oriktig bedömning när den kom till motsatt slutsats. Dessutom framgår det av skäl 72 i det angripna beslutet
att det tidigare Biria AG även hade redovisat förluster år 2002 och att det också hade likviditetsproblem, uppgifter som inte
har bestritts av Freistaat Sachsen.
Denna delstat har emellertid gjort gällande att kommissionen enbart borde ha grundat sig på balansräkningen i det nya bolaget
Biria GmbH och bedömt detta bolags finansiella nyckeltal i stället för att göra abstrakta slutledningar enligt vilka ett samgående
mellan två bolag i svårigheter automatiskt leder till ett nytt företag som också befinner sig i svårigheter.
Tribunalen anser att kommissionen i detta hänseende inte har gjort någon uppenbart oriktig bedömning genom att beakta såväl
de omständigheter som hänför sig till den ekonomiska och finansiella situationen i det nya bolaget Biria GmbH som situationen
i de två företag som slogs samman till det förstnämnda bolaget. I likhet med vad som angetts i skäl 72 i det angripna beslutet
och med vad kommissionen påpekade vid tribunalen kan det inte godtas att bolag undgår skyldigheten att anmäla och förete en
omstruktureringsplan enbart med hänvisning till en sammanslagning av ekonomiska enheter eller bildandet av nya företag.
När det för övrigt gäller Freistaat Sachsens hänvisning till vissa ekonomiska uppgifter avseende verksamhetsåret 2003, i synnerhet
till de sammanlagda tillgångarna enligt balansräkningen och till verksamhetsresultatet för Biria GmbH per den 31 december
2003, påpekar tribunalen att det framgår av ovan i punkt 120 nämnda rättspraxis att frågan huruvida en åtgärd utgör ett stöd
i den mening som avses i artikel 87.1 EG ska avgöras mot bakgrund av den situation som förelåg vid tidpunkten då åtgärden
vidtogs. Kommissionen kan således inte kritiseras för att inte ha beaktat uppgifter angående det ifrågavarande bolagets situation
den 31 december 2003, eftersom beviljandet av stödet ägde rum före detta datum. I enlighet med vad kommissionen har angett
var dessa uppgifter nämligen inte tillgängliga vid tidpunkten för beviljandet av stödet. Det var således riktigt av kommissionen
att i detta avseende hänvisa till uppgifterna i årsredovisningen för verksamhetsåret 2002. Härav följer att de argument som
anförts av Freistaat Sachsen angående bland annat balansräkningen av den 31 december 2003 och det positiva resultatet i Biria
GmbH:s vanliga verksamhet för verksamhetsåret 2003 saknar verkan.
När det sedan gäller Freistaat Sachsens argument att kommissionen, utan hänsyn till balansräkningen per den 31 december 2002
i det nya bolaget och verksamhetsresultatet för verksamhetsåret 2003, borde ha beaktat delårsresultatet samt den provisoriska
balansräkningen av den 31 maj 2003, anser tribunalen såsom kommissionen har påpekat att det inte går att fastställa i vilken
utsträckning den positiva utvecklingen av verksamhetsresultatet under år 2003 gynnades av att Sachsen Zweirad beviljats åtgärd
2 i mars 2003, eftersom detta bolag gått upp i Biria GmbH. Mot denna bakgrund kan några abstrakta hänvisningar från Freistaat
Sachsen till delårsresultaten för år 2003 inte anses tillräckligt för att styrka att kommissionen har gjort en uppenbart oriktig
bedömning genom att inte grunda sin analys av Biria GmbH:s finansiella situation på nämnda delårsresultat.
När det sedan gäller Biria GmbH:s begränsade likviditetssituation har kommissionen hänvisat till revisionsberättelsen i årsredovisningen
som fastställdes den 31 december 2002 och verksamhetsrapporten för verksamhetsåret 2002 beträffande detta bolag, där följande
anges:
”Företagets likviditetsproblem förvärrades år 2002 och situationen fortsätter att vara så ansträngd att Biria AG:s överlevnad
endast kan säkerställas under förutsättning att bankerna upprätthåller nuvarande kreditåtaganden eller omstrukturerar dessa
åtaganden och utvidgar dem då förbundsrepublikens och delstaternas fullgörandegaranti har upphört …
Från redovisningssynpunkt är bolaget överbelånat. Ledningen för affärsverksamheten anser emellertid att det inte föreligger
någon överbelåning i den mening som avses i insolvensrätten, eftersom det negativa kapitalet i balansräkningen kompenseras
av ett kapitaltillskott i form av det kapitalandelslån som beviljades [Sachsen Zweirad], av en förklaring från delägaren att
han efterställer sina fordringar och av goodwill i Biria AG.”
Tribunalen har redan slagit fast att en situation med ansträngd likviditet kan utgöra en relevant indikation på en situation
där ett företag är i svårigheter i den mening som avses i 1999 års riktlinjer. Det ska emellertid i detta hänseende framhållas
att kommissionen, utan att det bestreds av Freistaat Sachsen, påpekade att de krediter som omfattades av åtgärd 3 inte var
avsedda för investeringar, utan att det rörde sig om en kredit på löpande räkning och en annan kredit för säsongsbetingade
finansiella behov, vilket även framgår av skäl 75 i det angripna beslutet. Freistaat Sachsens argument att likviditetssituationen
inte skulle ha lett till företagets insolvens saknar således relevans, eftersom riktlinjerna godtar en situation där ett företag
är i svårigheter utan att därvid omfattas av denna specifika rättsfigur. När det gäller Freistaat Sachsens argument som rör
det förhållandet att likviditetssituationen i Biria GmbH borde ha satts i relation till tillväxten i detta bolag, anser tribunalen
att denna omständighet i sig inte räcker för att kommissionen ska kunna underlåta att beakta likviditetsproblemen i detta
bolag. Kommissionen ska nämligen göra en helhetsbedömning av bolagets situation.
När det slutligen gäller bankerna som drog sig tillbaka, påpekar tribunalen att skrivelsen från banken D., som bilagts ansökan
i mål T‑102/07, inte utgör ett avgörande bevis för att det ifrågavarande arrangemanget helt berodde på bankernas interna strategiska
överväganden. I skrivelsen anges visserligen att det var strategiska skäl som låg till grund för beslutet att inleda förhandlingar
om en omstrukturering av krediterna i februari 2003. Denna skrivelse kan emellertid inte påverka bedömningen i det angripna
beslutet att ett avstående av 50 procent av krediterna i utbyte mot en omedelbar återbetalning av resterande krediter utgjorde
en extraordinär åtgärd. Kommissionen gjorde således inte någon uppenbart oriktig bedömning när den tolkade det förhållandet
att bankerna drog sig tillbaka och avstod från sina fordringar som en indikation på ett bristande förtroende för Biria GmbH:s
möjligheter att återbetala lånen i sin helhet.
Av det föregående följer att det inte framgår av några av de argument som anförts av Freistaat Sachsen att kommissionen skulle
ha gjort en uppenbart oriktig bedömning när den ansåg att även Biria GmbH var ett företag i svårigheter vid tidpunkten för
de faktiska omständigheterna.
Talan kan följaktligen inte bifallas på några av sökandens anmärkningar som grundas på påståenden om att kommissionen gjort
uppenbart oriktiga bedömningar när den slog fast att de mottagande företagen utgjorde företag i svårigheter.
3.
Anmärkningarna som avser bristande motivering
Sökandenas argument avser för det första en otillräcklig motivering i det angripna beslutet på grund av att kommissionen inte
angav skälen till att den inte tillämpade definitionen av begreppet företag i svårigheter som återfinns i lämplig åtgärd E
16/24 och inte heller förklarade varför den frångick definitionen av detta begrepp i 1999 års riktlinjer. För det andra har
sökandena hävdat att det angripna beslutet innehåller en bristande motivering vad gäller fastställandet av stödinslagen i
åtgärderna 1–3.

Huruvida det föreligger en bristande motivering angående det förhållandet att lämplig åtgärd E 16/94 inte tillämpades och
det förhållandet att kommissionen frångick 1999 års riktlinjer
Parternas argument
Freistaat Sachsen har hävdat att för det fall de berörda företagen skulle anses utgöra företag i svårigheter i enlighet med
kriterierna i den godkända stödordningen, har kommissionen inte angett någon motivering för ett sådant beslut. Den har inte
heller angett skälen till att den frångick de kriterier som fastställts i den godkända stödordningen. Vidare anser denna delstat
att kommissionen i det angripna beslutet inte förklarade varför den inte tillämpade kriterierna i stycke 5 i 1999 års riktlinjer,
särskilt då kommissionen i andra förfaranden ofta har tvivlat på att ett berört företag kan befinna sig i svårigheter när
dessa kriterier inte är uppfyllda. Mot bakgrund av att stycke 5 i 1999 års riktlinjer innehåller en allmän regel och riktlinjernas
stycke 6 innehåller ett undantag, borde kommissionen ha motiverat varför den inte tillämpade riktlinjernas stycke 5.
MB Immobilien och MB System har när det gäller tillämpningen av 1999 års riktlinjer hävdat att det angripna beslutet är bristfälligt
motiverat i tre hänseenden. För det första har det i beslutet inte angetts varför kommissionen frångick granskningen enligt
kriterierna i 1999 års riktlinjer. För det fall det var avgränsningen mellan sunda företag och företag i svårigheter, som
kommissionen själv har fastställt, som låg till grund för kommissionens slutsats att stödmottagarna utgjorde företag i svårigheter,
anser dessa sökande för det andra att det angripna beslutet saknar uppgifter på denna punkt. För det tredje anser dessa sökande
att kommissionen borde ha motiverat sitt beslut att frångå villkoren i den godkända stödordningen när det gäller åtgärderna
2 och 3.
Kommissionen har bestritt sökandenas argument.
Tribunalens bedömning
Enligt fast rättspraxis beror motiveringsskyldighetens omfattning på den ifrågavarande rättsaktens karaktär och på det sammanhang
i vilket den antagits. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat,
så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva
sin prövningsrätt. Det krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom
bedömningen av om motiveringen av ett beslut uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse
utan även utifrån sammanhanget och reglerna på det ifrågavarande området. I synnerhet är kommissionen inte skyldig att ta
ställning till samtliga argument som de berörda har åberopat inför den utan det räcker med att den anger de omständigheter
och rättsliga överväganden som har haft en avgörande betydelse för beslutets systematik (domen i det ovan i punkt 104 nämnda
målet Corsica Ferries France mot kommissionen, punkterna 62–64 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall framgår det inte av det angripna beslutet att Förbundsrepubliken Tyskland skulle ha hänvisat till lämplig
åtgärd E 16/94 under det administrativa förfarandet. Kommissionen har vid tribunalen bekräftat att lämplig åtgärd E 16/94
inte hade åberopats under det administrativa förfarandet och sökandena har inte bestritt detta påstående. Vidare framgår det
av ovan gjorda bedömning att definitionen av begreppet företag i svårigheter i lämplig åtgärd E 16/94 inte var tillämplig
i förevarande fall och att det var riktigt av kommissionen att grunda sig på 1999 års riktlinjer i detta hänseende. Mot denna
bakgrund anser tribunalen att det inte finns något stöd för anmärkningarna angående en bristande motivering i det angripna
beslutet när det gäller det förhållandet att lämplig åtgärd E 16/94 inte tillämpades, eftersom kommissionen inte har någon
skyldighet att ange skälet till varför den inte grundade sig på regler som varken är tillämpliga eller har åberopats.
Tribunalen anser inte heller att det finns grund för anmärkningarna angående en bristande motivering när det gäller beaktandet
eller underlåtelsen att beakta kriterierna i 1999 års riktlinjer. Kommissionen har nämligen i skäl 66 i det angripna beslutet
påpekat att den anser att ”de i [stycke] 6 i [1999 års] riktlinjer ovannämnda typiska symtomen för ett företag i svårigheter
är tillräckliga för att ett företag skall kunna anses befinna sig i svårigheter. Emellertid skall de inte betraktas som villkor
som måste uppfyllas kumulativt”. Kommissionens ståndpunkt i detta avseende är således klar. För övrigt framgår det av den
ovan gjorda bedömningen att det i det angripna beslutet angavs vilka ekonomiska kriterier som kommissionen beaktade för att
bedöma de aktuella mottagande företagens ekonomiska situation. Denna motivering är tillräcklig för att parterna ska få kännedom
om skälen för det angripna beslutet och för att tribunalen ska kunna pröva dess lagenlighet.

Huruvida det föreligger en bristande motivering när det gäller fastställandet av stödinslaget
Parternas argument
Freistaat Sachsen har gjort gällande att den inte förstår hur kommissionen har beräknat den räntesats som krediterna enligt
kommissionen borde ha åsatts för att uppfylla marknadsvillkoren och således inte anses innehålla något stöd. Kommissionen
hänvisade endast till meddelande 97/C 273/03 om metoden för fastställande av referens- och diskonteringsränta (EGT C 273,
1997, s. 3) (nedan kallat meddelandet om referensränta). Att enbart hänvisa till ett tidigare meddelande är inte tillräckligt
för att visa att ett tillägg på 400 räntepunkter är normalt på marknaden. Denna delstat har vidare påstått att den inte förstår
skälet till att kommissionen tillämpade två tillägg när det gäller åtgärderna 2 och 3 (skäl 93 i det angripna beslutet). De
två exempel som anges i meddelandet om referensränta (företag i svårigheter och avsaknad av säkerheter) avser en risk för
utebliven betalning, vilket innebär att en kumulering inte kan anses motiverad.
Kommissionen har under alla omständigheter inte fastställt ett begripligt samband med de normala villkoren på marknaden. Det
tycks för övrigt tämligen osannolikt att marknaden skulle reagera på den påstådda avsaknaden av säkerheter genom ett schablonmässigt
tillägg till räntesatsen som är helt oproportionerlig i förhållande till den räntesats som då gäller. Det är tänkbart att
kreditsektorn skulle tillämpa ett relativt ringa tillägg när räntesatsen är låg och ett relativt stort tillägg när räntesatsen
är hög.
Freistaat Sachsen anser vidare att kommissionen i skäl 92 i det angripna beslutet utgick från att de beviljade säkerheterna
inte hade något ekonomiskt värde utan att anföra något bevis för detta. Det framgår nämligen av balansräkningarna för verksamhetsåret
2003 att de krediter som beviljats av bankerna inte enbart garanterades genom ett hypotek, utan även genom överlåtelse av
verksamhetstillgångar och rörelsekapitalet, vilka upptogs i balansräkningen till ett värde av 5,8 miljoner euro respektive
28,3 miljoner euro. Kommissionen borde således inte som utgångspunkt ha grundat sig på ett försumbart värde på säkerheterna,
eller borde åtminstone ha förklarat detta tillvägagångssätt.
Slutligen har Freistaat Sachsen vad gäller kommissionens hänvisning under förfarandet vid tribunalen till en studie från en
revisionsbyrå av den 26 oktober 2004 angående uppdateringen av den referensränta som tillämpas på statligt stöd i Europeiska
unionen (nedan kallad studien), gjort gällande att denna studie inte ingår bland handlingarna i målet och inte heller nämndes
i det angripna beslutet, varför motiveringskraven i detta beslut således inte var uppfyllda på denna punkt. Kommissionen hade
för övrigt inte heller före antagandet av det angripna beslutet upprättat något meddelande av vilket det framgår att kommissionen
hade godtagit slutsatserna i studien för tillämpning i framtida beslut.
MB Immobilien och MB System har när det gäller åtgärd 1 hävdat att kommissionen inte har motiverat på vilket sätt ersättningen
för ett kapitalandelslån som redan är 600 räntepunkter högre än den referensränta som var tillämplig vid denna tidpunkt inte
tar hänsyn till de ökade riskerna i samband med ett företag i svårigheter. Kommissionen hänvisade för övrigt till meddelandet
om referensränta, eftersom kommissionen inte hade fastställt de villkor som gäller på marknaden.
Nämnda sökande anser inte att kommissionen på ett övertygande sätt har motiverat det sätt som tillämpades för att utvärdera
stödinslaget i åtgärd 1, utan kommissionen fastställde stödinslaget som skillnaden mellan den ersättning som Bike Systems
borde ha betalat på marknaden och den ersättning som bolaget faktiskt betalade. När det gäller att fastställa räntan kan enbart
en hänvisning till meddelandet om referensränta och upprepandet av ett antagande – företag i svårigheter – inte ersätta den
nödvändiga motiveringen. Detta gäller inte endast beträffande sakomständigheterna, utan framför allt vad gäller stödbeloppet
eftersom kommissionen, när det gäller antalet räntepunkter, i meddelandet om referensränta har gett sig själv ett handlingsutrymme.
Det måste anses godtyckligt att tillämpa 400 räntepunkter på olika risker och sedan lägga samman dem utan att motivera detta
beslut vare sig i sak eller såvitt avser beloppet. Det framgår nämligen inte av lydelsen i meddelandet om referensränta att
kommissionen gett sig rätten, när det föreligger flera risker, att på varje risk tillämpa ett tillägg med 400 räntepunkter.
I synnerhet av detta skäl var det nödvändigt för kommissionen att närmare motivera det beslutade tillägget på 1 000 räntepunkter,
såväl i sak som beträffande beloppet.
När det gäller påståendet att åtgärd 1 utgjorde ett synnerligen riskfyllt lån, har MB Immobilien och MB System gjort gällande
att kommissionens slutsats angående en kumulering av olika risker i själva verket endast avser samma risk, nämligen risken
för utebliven betalning. Detta framgår särskilt tydligt av följande sammanhang. När ett företag har ställt tillräckligt med
säkerheter saknar det betydelse om ett lån har någon förmånsrätt eller inte. Detta gäller också för det fall de påstått otillräckliga
säkerheterna som sådana redan har blivit föremål för ett tillägg. Kommissionen avsåg emellertid i detta fall att göra ett
tillägg med 400 och 200 räntepunkter, det vill säga sammanlagt 600 räntepunkter, på grundval av samma faktiska situation,
det vill säga att säkerheterna var otillräckliga. Ett sådant tillvägagångssätt är fullständigt motsägelsefullt.
MB Immobilien och MB System har vidare angett att varken meddelandet om referensränta eller det angripna beslutet innehåller
någon motivering när det gäller frågan om vilka risker som ska beaktas genom ett påslag på 400 räntepunkter och varför det
rör sig om 400 räntepunkter.
När det vidare gäller de olika säkerheterna har kommissionen försökt beskriva den konkreta risken, medan det värdemässiga
förhållandet mellan de aktuella säkerheterna och deras värdering i räntepunkter inte är känt.
Dessutom har kommissionen i det angripna beslutet i samband med granskningen av riskerna underlåtit att bedöma andra aspekter
än de angivna säkerheterna, såsom exempelvis företagets möjligheter och dess ställning på marknaden. En riskbedömning som
enbart behandlar säkerheterna och inte beaktar ytterligare ekonomiska faktorer uppfyller inte skyldigheten att iaktta försiktighet
och göra en fullständig utredning.
Vidare har kommissionen underlåtit att bedöma det aktuella
letter of comfort
(se ovan punkt 90). Om kommissionen hade gjort en sådan bedömning, skulle kommissionen inte ha kunnat förutsätta att det
förelåg en ökad risk.
När det gäller åtgärd 2 har MB Immobilien och MB System hävdat att det angripna beslutet även innehåller allvarliga brister
i motiveringen när det gäller fastställandet av de delar som utgör stöd och deras värde. I skälen 88–91 i det angripna beslutet
hänvisade kommissionen på nytt till meddelandet om referensränta utan att därvid ange skälen för att den ansåg det motiverat
att tillämpa ett påslag på 400 räntepunkter med anledning av att ett företag anses utgöra ett företag i svårigheter och ett
påslag på 400 räntepunkter på grund av att säkerheterna är otillräckliga. Av samma skäl som angetts beträffande åtgärd 1,
räcker det inte att bara hänvisa till meddelandet om referensränta.
I den utsträckning som kommissionen har grundat sig på Sachsen Zweirads förluster för att nå slutsatsen att det är fråga om
ett företag i svårigheter och att det föreligger särskilda risker som måste beaktas genom ett tillägg, anser dessa sökande
att dessa förluster inte har avgörande betydelse. Kommissionen har inte i tillräcklig mån undersökt avtalet om vinstöverlåtelse
och villkoren för likviditetsutjämning inom koncernen (
cash pool
) som överenskommits mellan Sachsen Zweirad och dess moderbolag. Kommissionen borde åtminstone ha kunnat undersöka om moderbolaget
var i svårigheter. Tillägget på 400 räntepunkter är således rättsstridigt.
När det sedan gäller åtgärd 3 anser MB Immobilien och MB System att det angripna beslutet även innehåller allvariga brister
i motiveringen när det gäller stödinslagen (skäl 93 i det angripna beslutet).  Kommissionen fastställde stödinslaget genom
att beakta skillnaden mellan den faktiskt tillämpade räntesatsen och den räntesats som kommissionen ökat med 700 räntepunkter,
varvid det inte går att förstå skälet till att kommissionen för det första tillämpade ett tillägg med just 400 räntepunkter
på grund av att det var fråga om ett företag i svårigheter och inte ett annat antal räntepunkter och för det andra varför
kommissionen tillämpade ett ytterligare tillägg på 300 räntepunkter på grund av att säkerheterna var otillräckliga. Kommissionen
har visserligen medgett att de ställda säkerheterna hade ett visst ekonomiskt värde, men kommissionen har inte lämnat någon
motivering till varför detta medförde ett tillägg med 100 och inte 200 räntepunkter på de 400 räntepunkter som kommissionen
uppenbarligen beaktade. Det går inte att förstå av vilket skäl kommissionen sedan anser att det är motiverat med ett tillägg
på 300 räntepunkter, eftersom det i meddelandet om referensränta endast anges att ett tillägg med 400 räntepunkter ska göras
om det föreligger särskilda risker.
När det gäller kommissionens hänvisning till studien delar MB Immobilien och MB System den kritik som anförts av Freistaat
Sachsen.
Kommissionen har erinrat om att det i meddelandet om referensränta föreskrivs en enhetlig referensränta som beräknas på grundval
av en räntesats kallad den femåriga interbankräntan. I situationer där det föreligger särskilda risker (exempelvis företag
i svårigheter, avsaknad av sådana säkerheter som normalt begärs av bankerna) föreskriver metoden att tillägget kan beräknas
till 400 räntepunkter eller till och med mer.
När det gäller åtgärd 1 har kommissionen för att fastställa den normala räntesatsen på marknaden i det angripna beslutet tillämpat
tre tillägg, vilka emellertid inte alls tillämpas på samma risk utan på tre separata risker i beräkningen. Den första risken
som behandlas avser det förhållandet att Bike Systems befann sig i svårigheter. Kommissionen ansåg således att det förelåg
en ökad sannolikhet för att företaget inte skulle kunna återbetala åtgärd 1 eller betala den ersättning som överenskommits
för denna. Det mottagande företagets ekonomiska situation var föremål för en grundlig undersökning. Enbart mot denna bakgrund
finns det anledning att inte godta argumentet att kommissionen enbart bedömde de ställda säkerheterna. Den andra risken avsåg
bristande säkerheter, vilket ytterligare ökade risken för utebliven betalning i en insolvenssituation. Den tredje risken bestod
i att åtgärd 1 var efterställt andra lån i en insolvenssituation, vilket ytterligare ökade risken för utebliven betalning.
Det är i detta fall fråga om en separat risk. De tre riskerna har beskrivits utförligt och motiverats i det angripna beslutet.
Argumentet att alla dessa risker, slutligen, rör risken för utebliven betalning och således inte bör beaktas kumulativt saknar
relevans, eftersom kommissionen anser att så snart som ett företag har ställt tillräckliga säkerheter är frågan om ett lån
är efterställt eller inte under alla omständigheter inte av avgörande betydelse. I förevarande fall var det emellertid fråga
om ett företag som inte hade ställt tillräckliga säkerheter och det är därför av avgörande betydelse att veta om lånet är
efterställt eller inte. Det är för övrigt fullständigt tänkbart att ett företag kan vara i svårigheter, men inte desto mindre
förfogar över betydande säkerheter som gör det möjligt att täcka krediten eller garantin. Den med marknadsräntan överensstämmande
räntesatsen som tillämpas på en kredit för ett sådant företag är således lägre än den räntesats som tillämpas på en kredit
för ett företag i svårigheter som inte kan ställa jämförbara säkerheter.
Studien kommer till en liknande slutsats när den bland annat behandlar fastställandet av lämpliga tillägg till minimiräntan
i vissa situationer. I studien tillämpas två kriterier för ett sådant tillägg, nämligen en värdering av företaget och de säkerheter
som detta företag erbjuder, varvid de två riskerna kumuleras. I studien föreslogs exempelvis att för ett företag i kategori
C skulle, trots företagets svårigheter, ett tillägg på 360 räntepunkter (det vill säga 3,6 procentenheter) tillämpas. Däremot
ansågs det i studien att ett lämpligt tillägg för ett företag i samma kategori men som erbjuder få säkerheter var 1 650 räntepunkter
(det vill säga 16,50 procentenheter). Det i förevarande fall aktuella tillägget har således inte alls tillämpats tre gånger
för samma risk. Kommissionens hänvisning till studien i svaromålet syftade endast till att visa att det erhållna och motiverade
resultatet när det gäller stödinslagets storlek faktiskt motsvarade den ekonomiska verkligheten, och det hade inte på något
sätt formulerats som en tilläggsmotivering, vilket för övrigt hade varit överflödigt.
När det gäller frågan huruvida de tillägg som fastställdes till sammanlagt 1 000 räntepunkter var lämpliga, har kommissionen
framhållit att den i meddelandet om referensränta betraktar ett tillägg på 400 räntepunkter som ett minimum. Det tillägg som
faktiskt tillämpas kan mycket väl vara högre än 400 räntepunkter. Att tilläggen kan anses lämpliga får stöd i studien, i vilken
det anses lämpligt att för ett företag i kategori C, det vill säga som befinner sig i en ekonomiskt ogynnsam situation, tillämpa
ett tillägg på 1 000 räntepunkter när de ställda säkerheterna är normala och till och med 1 650 punkter om tillgängliga säkerheter
är undermåliga. Det av kommissionen tillämpade tillägget på 1 000 räntepunkter bör därför ses som alltför lågt snarare än
alltför högt.
När det slutligen gäller påståendet att kommissionen inte beaktade det aktuella
letter of comfort
, har kommissionen endast anfört att nämnda stödbrev inte ingavs under det formella granskningsförfarandet, vilket innebar
att kommissionen inte kunde göra någon grundligare undersökning av brevet och i förekommande fall ta större hänsyn till detta
i sin bedömning.
När det sedan gäller anmärkningen beträffande åtgärd 2, nämligen att kommissionen skulle ha lämnat en otillräcklig motivering
angående det sammanlagda tillägget på 800 räntepunkter i förhållande till referensräntan, anser kommissionen att den anmärkningen
inte kan godtas mot bakgrund av skälen 88–91 i det angripna beslutet. En separat bedömning av de olika riskerna var nödvändig
för att fastställa den exakta skillnaden mellan de räntor som skulle ha tillämpats i enlighet med villkoren på marknaden i
avsaknad av åtgärd 2 och de räntor som faktiskt erlades. Det tillägg som kommissionen tillämpade var fortfarande lägre än
det som angavs i studien för liknande situationer.
När det gäller anmärkningen att kommissionen inte i tillräcklig mån tog hänsyn till avtalet om vinstöverlåtelse och villkoren
om likviditetsutjämning inom koncernen, har kommissionen på nytt påpekat att den antog beslutet på grundval av de uppgifter
som den förfogade över när det formella granskningsförfarandet avslutades. Nämnda ”cash pool” åberopades inte av Förbundsrepubliken
Tyskland under det administrativa förfarandet.
När det slutligen gäller åtgärd 3 har kommissionen hänvisat till sina yttranden angående beräkningen av stödinslaget i åtgärderna
1 och 2.
Som svar på MB Immobiliens och MB Systems anmärkning angående storleken på tillägget på 300 räntepunkter för otillräckliga
säkerheter, har kommissionen påpekat att den i det angripna beslutet räknade upp och granskade alla säkerheter som ställts
för garantin (företagshypotek, överlåtelser av fordringar, överlåtelse av inteckningar i varulager som företagen i koncernen
förfogade över och en solidarisk borgensförbindelse från ägaren till Biria GmbH). Efter att kommissionen hade granskat säkerheterna,
kom den till slutsatsen att Biria GmbH:s säkerheter var av bättre kvalitet än Sachsen Zweirads säkerheter, vilket var skälet
till att kommissionen enbart tillämpade ett tillägg på 300 räntepunkter för otillräckliga säkerheter (jämfört med 400 räntepunkter
beträffande åtgärd 2).
Tribunalens bedömning
Det har ovan i punkt 180 erinrats om omfattningen av tribunalens  prövning av det angripna beslutets rättsenlighet såvitt
avser motiveringsskyldigheten.
Tribunalen påpekar också inledningsvis att sökandens argument innebär en sammanblandning av frågor som rör den formella motiveringen
och bedömningen i sak. Motiveringsskyldigheten utgör enligt fast rättspraxis en väsentlig formföreskrift som ska särskiljas
från frågan om huruvida motiveringen är hållbar, vilken ska hänföras till frågan om huruvida den omtvistade rättsakten är
lagenlig i materiellt hänseende. De anmärkningar och argument som syftar till att bestrida att den ifrågavarande rättsakten
är välgrundad saknar således verkan när de anförs som stöd för en grund angående en bristande eller otillräcklig motivering
(domen i det ovan i punkt 143 nämnda målet Olympiaki Aeroporia Ypiresies mot kommissionen, punkt 79).
Mot bakgrund av denna rättspraxis ska tribunalen pröva om kommissionen i tillräcklig mån har motiverat det sätt som stödinslaget
beräknades på.
När det för det första gäller MB Immobiliens och MB Systems argument att meddelandet om referensränta inte innehåller någon
motivering för det tillägg på 400 räntepunkter som i meddelandet föreslås såsom risktillägg, påpekar tribunalen att det i
meddelandet faktiskt endast anges att referensräntan är en minimiränta ”som kan ökas i situationer som medför särskilda risker
(exempelvis företag i svårigheter, avsaknad av sådana säkerheter som normalt begärs av bankerna osv)” och att tillägget i
sådana fall ”kan … beräknas till 400 räntepunkter eller ännu mer om ingen privat bank skulle ha accepterat att bevilja lånet
i fråga”. Tribunalen konstaterar att innehållet i meddelandet om referensränta inte har utvecklats i någon större utsträckning
på denna punkt och att det i sig under inga omständigheter kan anses tillräckligt som motivering för beräkningen av risktillägget
i förevarande fall. Tribunalen ska således undersöka hur kommissionen har förklarat tillämpningen av risktillägget i det angripna
beslutet.
När det gäller fastställandet av stödinslaget i förevarande fall och särskilt risktilläggets storlek, har kommissionen i skäl
86 i det angripna beslutet såvitt avser åtgärd 1 först erinrat om de principer som uppställs i meddelandet om referensränta
och den situation med finansiella svårigheter som Bike Systems befann sig i, och därefter angett följande:
”Kommissionen anser … att Bike Systems i detta fall borde ha betalat ränta som minst motsvarade referensräntan plus ett tillägg
på 400 räntepunkter, eftersom det var ett företag i svårigheter samt ytterligare 400 räntepunkter på grund av felande säkerheter.
Dessutom håller kommissionen ett tillägg med ytterligare 200 räntepunkter för lämpligt, eftersom [kapitalandelslånet] är efterställ[t]
i fall av konkurs. Detta överensstämmer med uppgifterna i meddelandet [om referensränta], där det fastslås att särskilda risker,
exempelvis företag i svårigheter eller avsaknad av sådana säkerheter som normalt begärs av bankerna kan leda till ett tillägg
på 400 räntepunkter eller ännu mer. Stödinslaget motsvarar därför differensen mellan referensräntan plus 1000 räntepunkter
och ersättningen för [kapitalandelslånet].”
När det gäller åtgärderna 2 och 3 har kommissionen i skälen 90–93 i det angripna beslutet angett följande:
”(90) Som framgår av skälen 66–78 var [Sachsen Zweirad] och Biria GmbH företag i svårigheter när garantin beviljades. På grund av
de obetydliga säkerheterna var lånet och garantin till [Sachsen Zweirad] förknippat med extra risk. Garantin för lånet till
[Sachsen Zweirad] var endast säkrad genom en solidarisk garanti mellan koncernens företag. Det ekonomiska värdet av sådana
solidariska garantier är mycket ringa.
(91)      Kommissionen anser därför att [Sachsen Zweirad] utan garanti i detta fall borde ha betalat ränta som minst motsvarade referensräntan
plus ett tillägg på 400 räntepunkter, eftersom det var ett företag i svårigheter, samt ytterligare 400 räntepunkter på grund
av de mycket ringa säkerheterna. Stödinslaget motsvarar därför differensen mellan referensräntan plus 800 räntepunkter och
den faktiska ränta till vilken lånet beviljades.
(92)      Vad gäller lånet och garantin till Biria GmbH hade de säkerheter som ställts ett högre ekonomisk värde än de säkerheter som
ställdes för garantin till [Sachsen Zweirad]. Trots detta var säkerheterna ändå mindre än de säkerheter som normalt krävs.
Garantin till Biria GmbH är säkrad genom [ett företagshypotek med bästa rätt i] Bike Systems tillgångar som är vär[t] 15 miljoner
euro. [Företagshypoteket] är emellertid efterställ[t] ett annat lån på 2 miljoner euro. [Det prioriterade företagshypoteket]
täcker således bara drygt 50 % av hela lånebeloppet. Övriga säkerheter – [företagshypotek, överlåtna fordringar, överlåtelse
av inteckningar i varulager] i koncernens ägo och en solidarisk garanti från ägaren till Biria GmbH – var av ringa ekonomiskt
värde.
(93)      Kommissionen anser därför att Biria GmbH i detta fall borde ha betalat ränta som minst motsvarade referensräntan plus ett
tillägg på 400 räntepunkter, eftersom det var ett företag i svårigheter, samt ytterligare 300 räntepunkter på grund av de
mycket ringa säkerheterna (jämfört med ett tillägg på 400 räntepunkter för garantin till [Sachsen Zweirad] på grund av de
mycket ringa säkerheterna). Garantins stödinslag motsvarar därför differensen mellan referensräntan plus 700 räntepunkter
och den faktiska ränta till vilken lånet beviljades.”
Det är riktigt att dessa förklaringar från kommissionen i varje enskilt fall innehåller en beskrivning av den valda beräkningsmetoden,
det vill säga tillämpning av en referensränta jämte schablonmässiga tillägg på grund av det ifrågavarande företagets svåra
situation och avsaknaden av säkerheter eller säkerheternas ringa värde. Denna beräkningsmetod är förenlig med meddelandet
om referensränta, som är ett offentliggjort dokument och vars relevans sökandena inte har bestritt. Beräkningsmetoden är enligt
kommissionen även förenlig med dess fasta praxis, vilket inte har bestritts av sökandena.
I motsats till vad sökandena har gjort gällande innehåller det angripna beslutet inte någon bristande motivering när det gäller
kommissionens slutsats angående avsaknaden av säkerheter eller säkerheternas ringa värde. Kommissionen har nämligen i skälen
59–78 i det angripna beslutet gjort en grundlig bedömning av de aktuella mottagande företagens finansiella situation. När
det gäller åtgärd 1 framgår det ovan av punkterna 113–119 att kommissionen inte hade agerat rättsstridigt genom att inte inbegripa
det aktuella
letter of comfort
i sin bedömning. När det gäller åtgärd 2 anges det i skäl 90 i det angripna beslutet vilken säkerhet som var tillgänglig
och skälet till att denna ansågs ha ett ringa värde. I skäl 92 i det angripna beslutet angavs slutligen beträffande åtgärd
3 att det fanns ett företagshypotek med förmånsrätt som knappt omfattade mer än 50 procent av hela lånet och att övriga tillgängliga
säkerheter ansågs ha ett ringa ekonomiskt värde. Med hänsyn till förhållandet mellan den huvudsakliga säkerheten som kommissionen
beaktade och bedömningen att övriga säkerheter, vilka nämns i slutet av skäl 92 i det angripna beslutet, hade ett ringa ekonomiskt
värde mot bakgrund av den andel av lånet som garanterades genom den huvudsakliga säkerheten, anser tribunalen således att
kommissionens slutsats beträffande det ringa värdet på säkerheterna för åtgärd 3 inte innehåller någon bristande motivering.
Tribunalen konstaterar emellertid att sökandena med fog har påpekat att meddelandet om referensränta inte innehåller någon
uppgift angående kumulering av risker, även om detta inte utesluts. Dessutom innehåller kommissionens bedömning inte någon
hänvisning till praxis på de finansiella marknaderna på denna punkt, vilket innebär att förhållandet mellan de av kommissionen
påförda tilläggen och den specifika situationen för de tre aktuella företagen inte klart framgår och att valet av de tillämpade
tilläggen, åtminstone såsom det framstår, får en godtycklig karaktär.
Tribunalen anser således att kommissionen borde ha lämnat en förklaring till tillämpningen av ytterligare tillägg samt storleken
på dessa genom en undersökning av praxis på marknaden för att på så sätt göra det möjligt för sökandena att ifrågasätta huruvida
dessa tillägg är lämpliga i förevarande fall och för tribunalen att pröva deras rättsenlighet.
Under förfarandet vid tribunalen har kommissionen i syfte att komplettera uppgifterna i detta hänseende hänvisat till studien
utan att för den skull med stöd av denna lämna någon ytterligare motivering. I nämnda studie föreslås för liknande situationer
som den i förevarande fall ett tillägg i enlighet med det ifrågavarande företagets värdering mot bakgrund av dess finansiella
soliditet och ett ytterligare tillägg i enlighet med värdet på de ställda säkerheterna. Enligt studien uppnås tillägg motsvarande
1 650 punkter för företag med en dålig riskprofil och som endast kan ställa säkerheter av ringa värde.
Tribunalen konstaterar att de ytterligare förklaringar som kommissionen lämnat med hänvisning till olika bolags riskprofil
och de säkerheter som dessa förfogar över jämfört med storleken på tilläggen, vilka typiskt sett motsvarar dessa, faktiskt
ger ett perspektiv på storleken på de tillägg som tillämpats i förevarande fall genom att de förs in i en större jämförelse
och därvid görs objektiva.
Sökandena har emellertid med fog påpekat att studien inte kan beaktas som en motivering för det angripna beslutet, eftersom
studien inte nämns i beslutet och sökandena inte kände till denna. Tribunalen erinrar om att den berörde i princip ska underrättas
om skälen för beslutet samtidigt som den mottar det beslut som går den emot. En bristfällig motivering kan inte rättas till
genom att den berörde underrättas om skälen för beslutet under förfarandet vid Europeiska unionens domstolar (domstolens dom
av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl.
mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkt 463, förstainstansrättens dom av den 12 december 1996 i mål T‑16/91, Rendo m.fl.
mot kommissionen, REG 1996, s. II‑1827, punkt 45, och det ovan i punkt 104 nämnda målet Corsica Ferries France mot kommissionen,
punkt 287).
Mot denna bakgrund anser tribunalen att det angripna beslutet innehåller en bristande motivering beträffande de väsentliga
överväganden som låg till grund för kommissionens beslut angående storleken på de risktillägg som tillämpades på åtgärderna
1, 2 och 3. Kraven enligt artikel 253 EG är således inte uppfyllda.
Tribunalen godtar således sökandenas anmärkningar angående en bristande motivering i detta hänseende. Tribunalen kan följaktligen
inte pröva de argument som rör frågan huruvida det angripna beslutet är välgrundat vad gäller storleken på de risktillägg
som tillämpats på åtgärderna 1, 2 och 3.
Tribunalen anser att beräkningen av de ifrågavarande stödinslagen är av väsentlig betydelse för den allmänna systematiken
i det angripna beslutet och att detta följaktligen ska ogiltigförklaras i sin helhet.
Av ovan anförda överväganden följer att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Sökandena har yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet kostnaderna för det interimistiska
förfarandet i mål T-120/07. Eftersom kommissionen har tappat målen T‑102/07 och T‑120/07, ska sökandenas yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (fjärde avdelningen)
följande:
1)
Kommissionens beslut 2007/492/EG av den 24 januari 2007 om det statliga stöd C 38/2005 (f.d. NN 52/2004) som Tyskland beviljat
Biria‑koncernen ogiltigförklaras.
2)
Europeiska kommissionen ska ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet kostnaderna för det interimistiska förfarandet i mål
T‑120/07.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 3 mars 2010.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Tillämpliga bestämmelser och bakgrund till tvisten
1.  De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2.  Godkänd stödordning
3.  De aktuella företagen
4.  De aktuella åtgärderna
5.  Det administrativa förfarandet
6.  Det angripna beslutet
Förfarande och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
1.  Anmärkningarna som avser att kommissionen inte tillämpat den definition av begreppet företag i svårigheter som återfinns
i lämplig åtgärd E 16/94
Parternas argument
Tribunalens bedömning
2.  Anmärkningarna som avser att de mottagande företagen har ansetts utgöra företag i svårigheter
Huruvida Bike Systems var ett företag i svårigheter i mars 2001
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Huruvida Sachsen Zweirad och Biria GmbH utgjorde företag i svårigheter i mars respektive i december 2003
Ramen för bedömning av situationen för företag som var föremål för åtgärderna 2 och 3
–  Parternas argument
–  Tribunalens bedömning
Bedömningen av Sachsen Zweirads situation
–  Parternas argument
–  Tribunalens bedömning
Bedömningen av Biria GmbH:s situation
–  Parternas argument
–  Tribunalens bedömning
3.  Anmärkningarna som avser bristande motivering
Huruvida det föreligger en bristande motivering angående det förhållandet att lämplig åtgärd E 16/94 inte tillämpades och
det förhållandet att kommissionen frångick 1999 års riktlinjer
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Huruvida det föreligger en bristande motivering när det gäller fastställandet av stödinslaget
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: tyska.