CELEX: 62009FJ0029
Avalik teenistus
Ametnikud
Töötasu
Personalieeskirjade artikkel 64
Personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõik ja artikkel 9
Paranduskoefitsient
Võrdne kohtlemine

Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 30. märtsil 2009 saabunud hagiavalduses paluvad G. Lebedef ja T. Jones tühistada Euroopa
Ühenduste Komisjoni väidetav otsus, millega keelduti viia Luxembourgis (Luksemburg) töötavate ametnike ostujõud Brüsselis
(Belgia) töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele, ja teise võimalusena nõue tühistada nende palgatõendid alates 2008.
aasta juunist.

Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 64 kohaselt:
„Ametniku eurodes väljendatud tasu suhtes kohaldatakse pärast käesolevates personalieeskirjades või nende rakendusmäärustes
ettenähtud kohustuslikke kinnipidamisi paranduskoefitsienti, mis on suurem, väiksem või võrdne 100%ga sõltuvalt elamistingimustest
erinevates teenistuskohtades.
[…] Ühenduste ajutistel ametikohtadel töötavate ametnike töötasu suhtes kohaldatav paranduskoefitsient on 1. jaanuari 1962. aasta
seisuga 100%.”
Personalieeskirjade XI lisa „Personalieeskirjade artiklite 64 ja 65 rakenduseeskirjad” artikkel 1 sätestab:
„1.
Euroopa Ühenduste Statistikaameti aruanne
Personalieeskirjade artikli 65 lõikes 1 ettenähtud ümberhindamise eesmärgil koostab Euroopa Ühenduste Statistikaamet enne
iga aasta oktoobri lõppu aruande, mis käsitleb elukalliduse muutumist Brüsselis, Brüsseli ja teatavate liikmesriikide asukohtade
vahelisi ostujõu pariteete ning muutusi keskvalitsuse teenistuses olevate siseriiklike riigiteenistujate palkade ostujõus.
[…]
3.      Elukalliduse muutumine mujal kui Brüsselis (ostujõu pariteedid ja kaudsed indeksid)
[…]
d)      Mujal kui Belgias ja Luksemburgis mõõdetakse elukalliduse muutumist võrdlusperioodi jooksul kaudsete indeksite abil. Nende
indeksite arvutamiseks korrutatakse Brüsseli rahvusvaheline indeks ostujõu pariteedi muutusega.
[…]”
Personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõik sätestab:
„Belgias ja Luksemburgis paranduskoefitsienti ei kohaldata.”
Personalieeskirjade XI lisa artikli 5 lõike 3 kohaselt:
„Iga koha puhul, mille jaoks on kehtestatud paranduskoefitsient (v.a Belgia ja Luksemburg), arvutatakse detsembri kohta artikli 1
lõikes 3 osutatud ostujõu pariteedid. Elukalliduse muutus arvutatakse kooskõlas artikli 1 lõikes 3 sätestatud eeskirjadega.”
Personalieeskirjade XI lisa artikli 9 lõige 1 sätestab:
„Asjaomaste liikmesriikide asjakohased ametiasutused, [Euroopa Liidu] institutsioonide haldusosakond või [Euroopa Liidu] ametnike
esindajad konkreetses töötamiskohas võivad taotleda paranduskoefitsiendi kehtestamist selle koha jaoks.
Seda taotlust tuleb põhjendada objektiivsete teguritega, millest ilmneb, et töötamiskoha ja asjaomase liikmesriigi pealinna
(v.a Holland, mille puhul võetakse Amsterdami asemel aluseks Haag) elukallidus on mitme aasta jooksul olnud märkimisväärselt
erinev. Kui Euroopa Ühenduste Statistikaamet kinnitab, et erinevus on märgatav (üle 5%) ja püsiv, peaks komisjon tegema ettepaneku
kehtestada selle koha jaoks paranduskoefitsient.”

Vaidluse taust
Leides, et Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud näitab Brüsselis töötavate ametnikega võrreldes juba mitu aastat pidevaid
vähenemise märke, saatis ametiühingu „Solidarité européenne” president M. Ott komisjoni asepresidendile S. Kallasele kirja,
milles palus läbi viia uuringu võimaluse kohta kehtestada Luxembourgi jaoks paranduskoefitsient.
S. Kallas vastas 29. novembri 2005. aasta kirjas, et Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi kehtestamiseks vajalike ettevalmistustöödega
alustamine ei ole töötajate huvides, sest sellekohane meede tähendaks eelkõige personalieeskirjade muutmist, millega omakorda
võib kaasneda oht, et on vaja uuesti läbi rääkida töötasude iga‑aastase kohandamise meetodi üle, milles „reformi raames pärast
kaua kestnud raskeid läbirääkimisi” kokku lepiti.
Institutsioonidevaheline ametiühingute kollektiivne esindus, kuhu kuulub mitu Euroopa Parlamendi, komisjoni ja Euroopa Liidu
Kohtu ametiühingut ja kutseorganisatsiooni, saatis 3. aprillil 2007 Eurostati peadirektorile kirja, milles kutsuti teda üles
teostama uuringut tõendamaks, et Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud on märkimisväärselt erinev Brüsselis töötavate ametnike
ostujõust, ning algatama personalieeskirjade XI lisa artiklis 9 ette nähtud menetlus paranduskoefitsiendi kehtestamiseks Luxembourgis.
Eurostati peadirektor vastas 6. juuni 2007. aasta kirjas, et taotlus paranduskoefitsiendi kehtestamiseks ei kuulu Eurostati
pädevusse ja see tuleb saata komisjoni personali ja halduse peadirektoraadile.
Mitu ametiühingut ja kutseorganisatsiooni, kes moodustavad ühise ametiühinguesinduse, palusid personali ja halduse peadirektoraadi
peadirektoril korraldada institutsioonide töötajate ostujõu vähenemise küsimuses institutsioonidevahelise nõupidamise.
Hagejad esitasid 12. septembri 2008. aasta kirjas, mille administratsioon registreeris 15. septembril 2008, kaebuse oma 2008. aasta
juunikuu palgatõendite peale, mida oli korrigeeritud 2007. aasta lõpus toimunud töötasude kohandamisega seoses, kuid mis ei
sisaldanud nende teenistuskohas kohaldatavat paranduskoefitsienti, ning sellele järgnevate kuude palgatõendite peale.
Ametisse nimetav asutus jättis selle kaebuse 17. detsembri 2008. aasta otsusega, mis tehti teatavaks 18. detsembril 2008,
rahuldamata.

Poolte nõuded ja menetlus
Hagejad paluvad Avaliku Teenistuse Kohtul:
„–      [e]simese võimalusena tühistada vaikimisi tehtud otsus, millega keelduti viimast palkade ostujõud Luxembourgis samale tasemele
ostujõuga Brüsselis;
–        teise võimalusena tühistada hagejate palgatõendid, mis on väljastatud alates 15. juunist 2008”;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Euroopa Liidu Nõukogu palus Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 25. juunil 2009 faksiga saabunud kirjas (originaal esitati
29. juunil 2009) luba astuda kohtuasjas komisjoni nõuete toetuseks menetlusse. Avaliku Teenistuse Kohtu kolmanda koja esimees
rahuldas selle taotluse 7. septembri 2009. aasta määrusega.
Nõukogu palus menetlusse astuja seisukohtades, mis saabusid faksiga Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 16. oktoobril 2009,
kohtul jätta hagi ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata seoses
õigusvastasuse väitega, mille hagejad oma hagi põhjendamiseks olid esitanud.

Hagi vastuvõetavus

Poolte argumendid
Komisjon leiab, et hagi on vastuvõetamatu olenemata sellest, kas see on esitatud Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi kehtestamisest
väidetava keeldumise peale või alates 2008. aasta juunist hagejatele väljastatud palgatõendite peale.
Esiteks märgib komisjon, et kogu kaebusele eelnenud tegevus oli ametiühingu ja poliitiliste huvide kohane ega lähtunud personalieeskirjadest.
Kordagi ei ole esitatud taotlust personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 mõttes ametniku poolt isiklikult.
Igal juhul on väidetava keeldumise peale kehtestada Luxembourgi jaoks paranduskoefitsient esitatud hagi mittetähtaegne, kuna
kolme kuue jooksul pärast 2005. aasta oktoobris esitatud taotluse tagasilükkamist S. Kallase poolt ja kolme kuu jooksul pärast
nõutud kalkulatsioonide tegemisest keeldumist Eurostati peadirektori poolt ei esitatud ühtegi kaebust. Ühtlasi märgib komisjon,
et kõnealuste taotluste esitajateks ei olnud hagejad.
Lisaks ei lange hagiavalduse ja varasema tegevuse eesmärk omavahel kokku. Hagiavalduse põhieesmärk on kaevata paranduskoefitsiendi
puudumise üle Luxembourgis, mille koefitsient peaks hagejate arvates olema tingimata Brüsseli koefitsiendist suurem, samas
kui varasemad toimingud puudutasid kalkulatsioonidest ja nõupidamisest keeldumist.
Teiseks tunnistab komisjon, et ühe ametniku puhul loeti küll vastuvõetavaks tema palgatõendi vaidlustamine, kuivõrd selles
ei kohaldatud paranduskoefitsienti, millele hagejal oli enda arvates õigus (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 27. oktoobri
1994. aasta otsus kohtuasjas T‑64/92: Chavane de Dalmassy jt
vs
. komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑227 ja II‑723). Samas eeldab selline võimalus, et asjaomasest palgatõendist ilmneb olukorra
muutus või uus otsus, mis aga 2008. aasta juuni kohta ei kehti.
Hagejad väitsid kohtuistungil kõigepealt, et neil on õigus vaidlustada otse Avaliku Teenistuse Kohtus vaikimisi tehtud otsus,
millega keelduti viimast eraldi paranduskoefitsiendi kehtestamise kaudu Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud Brüsselis
töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele; teiseks, et 2008. aasta juunikuu palgatõendist võis välja lugeda, et olukord
on muutunud, kuna seda korrigeeriti seoses töötasude kohandamisega, mis leidis aset 2007. aasta lõpus pärast iga‑aastast läbivaatamist,
kuid mis ei hõlmanud Luxembourgis kohaldatavat paranduskoefitsienti; ning lõpuks, et kaebuse ja hagi esitamise tähtaegadest
on täielikult kinni peetud.

Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Hagi osas, milles see on esitatud väidetava vaikimisi tehtud otsuse peale, millega keelduti viimast Luxembourgis töötavate
ametnike ostujõud Brüsselis töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele
Olgu meenutatud, et personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 paika pandud õiguskaitsevahendite süsteemi kohaselt eeldab vaikimisi
tehtud otsuse peale esitatud hagi:
–        personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel asjassepuutuva ametniku poolt eelneva taotluse esitamist, mis ametisse nimetava
asutuse vastamata jätmise korral loetakse nelja kuu möödumisel vaikimisi tagasilükatuks, mille korral võib ametnik uue kolmekuulise
tähtaja jooksul esitada ametisse nimetavale asutusele kaebuse vastavalt personalieeskirjade artikli 90 lõikele 2,
–        või personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel isikut kahjustava meetme peale eelneva kaebuse esitamist ning kui kaebusele
pole nelja kuu jooksul kaebuse esitamisest vastatud, käsitatakse seda sama lõike teise lõigu kohaselt vaikimisi tagasilükkamise
otsuseks, mille peale võib esitada hagi vastavalt personalieeskirjade artiklile 91.
Käesoleval juhul tuleb sedastada, et hagejad ei ole kohtueelset menetlust nõuetekohaselt järginud. Esiteks ei ole nad esitanud
personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel eelnevat taotlust, et Luxembourgis töötavate ametnike ostujõud viidaks Brüsselis
töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele, sest isegi kui eeldada, et 28. oktoobri 2005. aasta, 3. aprilli 2007. aasta
ja 12. aprilli 2008. aasta kirju saab personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 mõttes taotlusena kvalifitseerida, ei ole nende
esitajateks hagejad.
Teiseks ei ole S. Kallase 29. novembri 2005. aasta ja Eurostati peadirektori 6. juuni 2007. aasta vastuseid igal juhul kaebuse
ja hagi esitamise tähtaegade jooksul edasi kaevatud. Samuti ei teinud ametiühingud ja kutseorganisatsioonid ühtegi toimingut
pärast seda, kui personali ja halduse direktoraadi peadirektor nende 12. aprillil 2008 esitatud institutsioonidevahelise nõupidamise
taotlusele selge vastuse andmata jättis.
Seetõttu tuleb hagi osas, milles see on esitatud väidetava vaikimisi tehtud otsuse peale, millega keelduti viimast Luxembourgis
töötavate ametnike ostujõud Brüsselis töötavate ametnike ostujõuga samale tasemele, rahuldamata jätta.
Hagi osas, milles see on esitatud 2008. aasta juunist alates väljastatud palgatõendite peale
Hagiavaldusest nähtub, et hagejad esitavad 2008. aasta juunist alates väljastatud palgatõendite peale esitatud hagi põhjendamiseks
sisuliselt väited personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu vastu, et tugineda Avaliku Teenistuse Kohtus
nimetatud sätte kohaldamata jätmisele.
Alustuseks tuleb meenutada, et EÜ artikkel 241, mis oli hagi esitamise päeval kohaldatav (muudetuna ELTL artikkel 277), näeb
ette, et iga menetlusosaline võib kohtuvaidluses, kus tuleb arutamisele kõnealuses sättes osutatud määruse õiguspärasus, tugineda
eelkõige rakendusmeetme vastu suunatud hagi esitades EÜ artikli 230 teises lõigus (muudetuna ELTL artikli 263 teine lõik)
ette nähtud alustele, isegi kui asjassepuutuva määruse peale hagi esitamise tähtaeg on möödunud. Väljakujunenud kohtupraktikast
tuleneb, et niisugune täiendav õiguskaitsevahend väljendab üldist põhimõtet, mille eesmärk on tagada, et igal isikul on võimalus
vaidlustada tema kahjuks tehtud otsuse aluseks olnud liidu õigusakt (Euroopa Kohtu 6. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas
92/78: Simmenthal
vs
. komisjon, EKL 1979, lk 777; 19. jaanuari 1984. aasta otsus kohtuasjas 262/80: Andersen jt
vs
. parlament, EKL 1984, lk 195, ning 10. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑11/00: komisjon
vs
. EKP, EKL 2003, lk 7147, punktid 74−78). EÜ artiklis 241 kehtestatud reegel on EÜ artikli 236 (muudetuna ELTL artikkel 270)
alusel Avaliku Teenistuse Kohtus algatatud kohtuasja raames kahtlemata kohaldatav.
Siiski tuleneb kohtupraktikast ka see, et EÜ artiklis 241 ette nähtud võimalus tugineda määruse kohaldamatusele ei anna iseseisvat
kaebeõigust ning seda võib kasutada üksnes täiendavalt, mistõttu juhul, kui põhinõude esitamise õigus puudub või kui põhinõue
on vastuvõetamatu, toob see kaasa õigusvastasuse väite vastuvõetamatuse (Euroopa Kohtu 16. juuli 1981. aasta otsus kohtuasjas
33/80: Albini
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1981, lk 2141, punkt 17, ja 7. juuli 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 89/86 ja 91/86: CNTA
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 3005, punkt 22).
Vastavalt personalieeskirjade artiklitele 90 ja 91 võib kaebuse ja seejärel hagi esitada vaid isikut kahjustava meetme peale,
mille on võtnud ametisse nimetav asutus. Samuti on selge, et isikut kahjustavaks meetmeks personalieeskirjade artikli 90 lõike 2
ja artikli 91 lõike 1 mõttes on vaid selline meede, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed, mis mõjutavad otseselt ja vahetult
hageja huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (Avaliku Teenistuse Kohtu 28. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas
F‑101/05: Grünheid
vs
. komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑1‑55 ja II‑A‑1‑199, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb kontrollida, kas hagi vastab personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 esitatud nõuetele osas, milles see on esitatud
2008. aasta juunist alates väljastatud palgatõendite peale.
Siinjuures tuleb rõhutada, et palgatõendil ei ole selle laadist ja eesmärgist tulenevalt isikut kahjustava meetme tunnuseid,
kuna sellega vaid väljendatakse rahas ametniku isiklikku ja õiguslikku olukorda käsitlevate varasemate haldusotsuste ulatust
(Avaliku Teenistuse Kohtu 23. aprilli 2008. aasta otsused kohtuasjas F‑103/05: Pickering
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 72, ning kohtuasjas F‑112/05: Bain jt
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 73). Kuna palgatõend näitab selgelt sellise halduse üksikotsuse
olemasolu ja sisu, mis seni ei olnud ilmne, kuna seda ei olnud asjaomasele isikule ametlikult teatavaks tehtud, võib palgalehte,
mis sisaldab ülevaadet rahalistest õigustest, pidada isikut kahjustavaks meetmeks, mille peale võib esitada kaebuse ja vajaduse
korral hagi (vt selle kohta sõidukulude hüvitamisega seoses Esimese Astme Kohtu 16. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas
T‑354/03: Reggimenti
vs
. parlament, EKL AT 2005, lk I‑A‑33 ja II‑147, punktid 38 ja 39, või mujalt saadavate peretoetuste summa mahaarvamisega seoses
Esimese Astme Kohtu 24. märtsi 1998. aasta määrus kohtuasjas T‑181/97: Meyer jt
vs
. Euroopa Kohus, EKL AT 1998, lk I‑A‑151 ja II‑481). Neil asjaoludel hakkab palgatõendi edastamisest kulgema kaebuse või hagi
esitamise tähtaeg haldusotsuse peale, mis asjassepuutuva ametniku suhtes on tehtud ja mis leiab palgatõendil kajastamist (eespool
viidatud kohtuotsused Pickering
vs
. komisjon, punkt 75, ning Bain jt
vs
. komisjon, punkt 76).
Sama kehtib siis, kui palgatõendist ilmneb, et esimest korda rakendatakse uus üldkohaldatav akt rahaliste õiguste kindlaksmääramise
kohta, näiteks otsus, millega muudetakse sõidukulude arvutamise meetodit (Esimese Astme Kohtu 18. septembri 2003. aasta otsus
kohtuasjas T‑221/02: Lebedef jt
vs
. komisjon, EKL AT 2003, lk I‑A‑211 ja II‑1037, punktid 24 ja 25), otsus, millega muudetakse lastesõimele tehtavate vanemate
osamaksete skaalat (Esimese Astme Kohtu 29. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑297/94: Vanderhaeghen
vs
. komisjon, EKL AT 1997, lk I‑A‑7 ja II‑13 ), paranduskoefitsiente muutev määrus (Esimese Astme Kohtu 8. novembri 2000. aasta
otsus kohtuasjas T‑175/97: Bareyt jt
vs
. komisjon, EKL AT 2000, lk I‑A‑229 ja II‑1053; eespool viidatud kohtuotsused Pickering
vs
. komisjon, ning Bain jt
vs
. komisjon), palga suuruse kohandamise määrus (Esimese Astme Kohtu 22. juuni 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑98/92
ja T‑99/92: Di Marzio ja Lebedef
vs.
komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑167 ja II‑541) või kriisijuhtumil erakorralise sissemakse või ajutise sissemakse kehtestamise
määrus (Euroopa Kohtu 3. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 3/83: Abrias jt
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 1995; Esimese Astme Kohtu 22. juuni 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑97/92 ja T‑111/92:
Rijnoudt ja Hocken
vs
. komisjon, EKL AT 1994, lk ‑A‑159 ja II‑511).
Viimasena mainitud juhtudel on pärast abstraktse ametnike kategooria rahalisi õigusi muutva üldkohaldatava akti jõustumist
väljastatud esimene palgatõend selle adressaadi suhtes kahtlemata käsitatav halduse üksikotsusena, millel on siduvad õiguslikud
tagajärjed, mis mõjutavad otseselt ja vahetult asjassepuutuva ametniku huve. Isegi kui veel oletada, et uut halduse üksikotsust
saaks pidada otsuseks, mille ametisse nimetav asutus teeb igakuiselt ametniku rahaliste õiguste kindlaksmääramiseks ja mis
leiab vastaval palgatõendil kajastamist, on need järjestikused otsused vaid niisugused otsused, millega kinnitatakse esimest
otsust, mis on toonud uue üldkohaldatava akti alusel kaasa selge muutuse asjaomase isiku õiguslikus seisundis.
Järelikult ametnik, kes ei ole vaidlustanud kaebuse ja hagi esitamise tähtaegade jooksul palgatõendit, kust ilmneb esimest
korda rahalisi õigusi kindlaks määrava üldkohaldatava akti rakendamine, ei saa pärast kõnesolevate tähtaegade ületamist kehtiva
korra kohaselt hilisemaid palgatõendeid vaidlustada, esitades nende kohta sama õigusvastasuse väite, nagu esimese palgatõendi
kohta (eespool viidatud kohtuotsused Pickering
vs
. komisjon, punktid 75−89, ning Bain jt
vs
. komisjon, punktid 76−89).
Eespool toodud oletused ei ole siiski käesolevas kohtuasjas käsitletava juhtumi puhul kohaldatavad. Hagejate argumentide sõnastusest
ilmneb, et hagejad heidavad peamiselt ette seda, et komisjon kohaldab jätkuvalt personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5
esimest lõiku, ilma et ta oleks teostanud uuringut ostujõu võimaliku erinevuse kohta Brüsselis ja Luxembourgis, kuigi hagejad
osutavad uute majanduslike tegurite ilmnemisele, mis eelkõige võrdse kohtlemise põhimõtet arvestades ei õigusta enam asjaomase
sätte kohaldamist.
Siinkohal olgu meenutatud, et võrdse kohtlemise põhimõte on seadusandjale siduv, mida tunnistab ka komisjon, ning et personalieeskirjade
artiklites 64 ja 65 sätestatud paranduskoefitsientide kehtestamise eesmärk on just nimelt kõnesoleva põhimõtte rakendamine,
tagades kõigile ametnikele samaväärse ostujõu säilimise nende teenistuskohast olenemata (vt selle kohta Euroopa Kohtu 19. novembri
1981. aasta otsus kohtuasjas 194/80: Benassi
vs
. komisjon, EKL 1981, lk 2815, punkt 5; 23. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑301/90: komisjon
vs
. nõukogu, EKL 1992, lk I‑221, punkt 19, ning Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑187/03 P: Drouvis
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Juhul kui, nagu käesolevas asjas, õigussubjekt leiab, et uute asjaolude tõttu on Euroopa Liit kohustatud kehtestama uued normatiivsed
üldmeetmed, peab üldjuhul järgima asutamislepingus ja liidu õigusaktides sätestatud menetlusi (vt selle kohta Euroopa Kohtu
22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑241/01: National Farmers’ Union, EKL 2002, lk I‑9079, punkt 38).
Siiski tuleb sedastada, et personalieeskirjade artikli 90 lõige 1 lubab ainult ametnikel nõuda ametisse nimetava asutuse staatuses
olevalt administratsioonilt neid käsitleva otsuse tegemist. Käesoleval juhul ei ole see aga nii, kuna hagejad heidavad komisjonile
ette sisuliselt seda, et komisjon ei ole teinud vajalikke poliitilisi algatusi, et tulevikus kehtestataks Luxembourgi jaoks
eraldi paranduskoefitsient, mis eeldab personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu kehtetuks tunnistamist.
Sellesisuline taotlus ei mahu personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alla, kuna poliitilist algatust ei saa kvalifitseerida
„ametnikku käsitleva otsusena”.
Kui neil asjaoludel ja võttes arvesse menetluslikke takistusi, millega võib kokku puutuda isik, kes kavatseb ELTL artikli 265
alusel esitada institutsiooni vastu liidu seadusandja poolt vastu võetud määruse sätte kehtetuks tunnistamiseks tegevusetuse
hagi (vt selle kohta eelkõige Euroopa Kohtu 16. veebruari 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑107/91: ENU
vs
. komisjon, EKL 1993, lk I‑599, punktid 16 ja 17), välistada ametnikul eespool punktides 33−36 viidatud kohtupraktika järgi
võimalus vaidlustada oma palgatõend seetõttu, et faktilised asjaolud, näiteks majanduslikud tingimused, on muutunud, esitades
sellisel juhul õigusvastasuse väite personalieeskirjade sätte kohta, mis oli küll selle vastuvõtmise ajal õiguspärane, kuid
on nüüd asjaomase ametniku arvates asjaolude muutumise tõttu õigusvastane, muudaks see praktiliselt võimatuks esitada hagi
liidu õiguses tunnustatud võrdse kohtlemise põhimõtte täitmise tagamiseks ning riivaks seega ebaproportsionaalselt õigust
tõhusale kohtulikule kaitsele.
Järelikult tuleb käesoleva kohtuasja väga erilisi asjaolusid arvestades tõdeda, et ametnikud peaksid saama hagi esitamise
õiguse säilimiseks palgatõendi vaidlustada, esitades nende rahalisi õigusi kindlaks määrava personalieeskirjade sätte kohta
õigusvastasuse väite, mis käsitleb eelkõige võrdse kohtemise põhimõtte rikkumist, ja seda eespool punktides 33−36 meenutatud
kohtupraktikast tulenevatest piirangutest hoolimata.
Eeltoodut arvestades tuleb vastuvõetamatuse vastuväide hagi osas, milles see on esitatud 2008. aasta juunist alates hagejatele
väljastatud palgatõendite peale, tagasi lükata.

Põhiküsimus
Hagejad esitavad oma hagi põhjendamiseks neli väidet, millest kolm esimest, mis on hagiavalduses koos esitatud, käsitlevad
võrdse kohtlemise põhimõtte ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte, hea halduse põhimõtte ning õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte
rikkumist; neljas väide käsitleb personalieeskirjade artikli 64 rikkumist.

Kolm esimest väidet
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et elukallidus Luxembourgis on kõrgem kui Brüsselis. Selle väite põhistamiseks osutavad nad riiklikule alampalgale
ja eluaseme kallidusele, samuti pangandusteenuseid osutava äriühingu UBS edastatud andmetele, Eurostati statistikutelt saadud
mitteametlikele kalkulatsioonidele ning kolleegide hinnangutele, kes töötajate liikuvuse raames viiakse üle Luxembourgist
Brüsselisse või vastupidi.
Kuna Luxembourg on ainus teenistuskoht, kus paranduskoefitsient puudub, leiavad hagejad, et võrdse kohtlemise põhimõtte ja
diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine on ilmselge.
Hagejate seisukoha järgi on raske või isegi võimatu Luxembourgi jaoks paranduskoefitsienti välja arvutada, kuna selle linna
kohta puudub rahvusvaheline elukalliduse indeks, mis tuleks välja arvutada Eurostati läbi viidud uuringu alusel, mida aga
ei ole siiani tehtud.
Jättes töötajate esindajate sellekohastele taotlustele vastamata, nagu 2008. aasta juunikuu ja sellele järgnevate kuude palgatõendites
toodust ilmneb, ei järginud komisjon personalieeskirjade XI lisa artiklit 9 ja rikkus hea halduse põhimõtet. Hagejad on arvamusel,
et kõnealuses artiklis, milles viidatakse sellele, et „töötamiskoha ja asjaomase liikmesriigi pealinna elukallidus on märkimisväärselt
erinev”, peetakse silmas tegelikult seda, et „asjaomase teenistuskoha ja selle teenistuskoha elukallidus on märkimisväärselt
erinev, mis määrab palgad ka asjaomases teenistuskohas”.
Lõpetuseks väidavad hagejad, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt laieneb õigus nõuda õiguspärase ootuse kaitset kõigile
isikutele, kelle puhul on administratsioon tekitanud nendes põhjendatud lootusi. Käesoleval juhul pandi hagejad uskuma, et
Luxembourgis paranduskoefitsiendi puudumine tähendas seda, et komisjon viis läbi vajalikud kontrollid, mis lubasid tal asuda
seisukohale, et niisuguse koefitsiendi kehtestamata jätmine on õigustatud.
Komisjon väidab vastu, et hagejad ei ole kuidagi selgitanud, kuidas on personalieeskirjade XI lisa artiklit 9 Luxembourgi
osas rikutud, kui võtta arvesse, et kõnealuse lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõik, mis on normihierarhias samal tasemel, välistab
Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi kehtestamise.
Vastab tõele, et komisjon ei vaidle vastu, et võrdse kohtlemise põhimõte on üldjuhul seadusandjale kohustuslik. Samas eeldab
personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõiguga seoses niisugusele väitele tuginemine seda, et näidatakse eriti
põhjalikult, et Brüssel ja Luxembourg on tegelikult ja jätkuvalt erinevad. See nõue tuleneb kohtupraktikast, mis käsitleb
küsimust, kuidas täpselt vaidlustada koefitsienti, mille nõukogu on asjaomase teenistuskoha suhtes kehtestanud. Samasugune
tõendamiskohustus on
a fortiori
kohaldatav siis, kui tõendatakse, et seadusandja on personalieeskirjades endas rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, leides,
et mõlemat teenistuskohta tuleb käsitleda samamoodi.
Ühtlasi meenutab komisjon, et institutsioonidel on paranduskoefitsientide kindlaksmääramisel arvessevõetavate asjaolude osas
ulatuslik kaalutlusruum ning kohus saab hinnata vaid seda, kas on tehtud ilmne hindamisviga või võimu kuritarvitatud (vt eelkõige
Esimese Astme Kohtu 25. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑201/00 ja T-384/00: Ajour jt
vs
. komisjon, EKL AT 2002, lk I‑A‑167 ja II‑885, punktid 47−49, ning eespool viidatud kohtuotsus Bareyt jt
vs.
komisjon, punktid 57 ja 64).
Hagejad ei ole esitanud ühtegi asjaolu, millest võiks järeldada, et Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi puudumise osas
on tehtud ilmne kaalutlusviga.
Eeldades, et Luxembourgis on elu ilmselgelt kallim kui Brüsselis, palus ametiühingu „Solidarité européenne” president 2005. aastal
teha komisjonil uuring eraldi koefitsiendi kehtestamise võimalikkuse kohta. Eurostatil ei ole võimalik niisuguse koefitsiendi
kindlaksmääramiseks Luxembourgis töötavate ametnike pere‑eelarvete kohta uuringut teostada, kuna personalieeskirjade XI lisa
artikli 3 lõike 5 esimese lõigu kohaselt ei saa sellist koefitsienti juriidiliselt eksisteerida.
Lisaks leiab komisjon, et hagejad toetuvad vaid üldistele ja laialivalguvatele kaalutlustele ega maini midagi hindade kohta,
mille aluseks oleks võimalik kindlaks teha, et elukallidus Luxembourgis on tõepoolest märkimisväärselt ja püsivalt kõrgem
kui Brüsselis.
Komisjon leiab muu hulgas, et tuginemine personalieeskirjade XI lisa artiklile 9 on käesoleval juhul ekslik, kuna see artikkel
puudutab koefitsiendi kehtestamist muu asukoha kui liikmesriigi pealinna jaoks, mitte aga pealinna enda jaoks, mille puhul
on Luxembourgi osas olemas erisäte asjaomase lisa artikli 3 lõike 5 esimeses lõigus.
Komisjon lisab, et Luxembourgi elukalliduse kohta olemasolevad andmed ei anna kaugeltki kõik edasi sama mõtet, millele hagejad
on tuginenud. Komisjon toob ühe näite
Mercer’s Cost of Living Survey
varal
,
millest ilmneb, et 2008. aasta märtsis oli Luxembourgi elukallidus (91,3) madalam kui Brüsselis (92,9), arvestades, et New
Yorgi indeks oli 100.
Mis puudutab hea halduse põhimõtte väidetavat rikkumist, siis märgib komisjon, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei
saa personalieeskirjade sätet sellel alusel vaidlustada (Esimese Astme Kohtu 29. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑135/05:
Campoli
vs
. komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑2‑297 ja II‑A‑2‑1527, punkt 149).
Mis puudutab õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist, siis leiab komisjon, et hagejate seisukoht ei ole järjekindel.
See oleks paremini arusaadav, kui hagejad oleksid väitnud, et administratsioon oli neile tõepoolest lubanud kehtestada Luxembourgi
jaoks eraldi koefitsiendi, ega olnud seda kunagi teinud. Igatahes on juriidiliselt välistatud, et hagejatel oleks olnud vähimatki
lootust Luxembourgi jaoks koefitsient saada, kuna personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimene lõik selle sõnaselgelt
keelab. Igasugune sellekohane lubadus – kui see oleks eksisteerinud – oleks kohaldatavate sätetega vastuolus ega saaks seega
tekitada õiguspärast ootust (Esimese Astme Kohtu 27. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas T‑123/98: Chomel
vs
. komisjon, EKL 1990, lk II‑131, punktid 26−30).
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Hagejad heidavad komisjonile ette sisuliselt seda, et personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimesest lõigust hoolimata
ei teinud komisjon Eurostatile ülesandeks teha statistilisi uuringuid, et selgitada välja, kas Luxembourgis töötavate ametnike
ja teenistujate ostujõud on nende kahjuks märkimisväärselt erinev ostujõust Brüsselis. Nad leiavad, et komisjon on oma tegevusetuse
tõttu ja vaatamata hagejate esitatud tõenditele, millest nähtub, et Luxembourgi elukallidus on viimastel aastatel märkimisväärselt
tõusnud, rikkunud võrdse kohtlemise, hea halduse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtteid.
Seega tuleb hagejate argumente mõista nii, et nende eesmärk on peamiselt seada kahtluse alla personalieeskirjade XI lisa artikli 3
lõike 5 esimese lõigu õiguspärasus osas, milles see säte ei takista mitte ainult Luxembourgi jaoks paranduskoefitsiendi kehtestamist,
vaid on takistuseks ka sellele, et komisjon teeb Eurostatile ülesandeks teha statistilised uuringud, mis on vajalikud, et
tõendada märkimisväärset erinevust elukalliduse vahel Brüsselis ja Luxembourgis, kuigi hageja esitatud tõendid võiksid olla
õigustuseks vastavate uuringute korraldamisele.
Sellega seoses olgu meenutatud, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on personalieeskirjade artiklites 64 ja 65 sätestatud
ametnike töötasu puudutavate paranduskoefitsientide eesmärk vastavalt võrdse kohtlemise põhimõttele tagada kõigi ametnike
samaväärne ostujõud nende teenistuskohast sõltumata (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Benassi
vs
. komisjon, punkt 5; komisjon
vs
. nõukogu, punkt 19, ning eespool viidatud kohtumäärus Drouvis
vs
. komisjon, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika). Personalieeskirjade artikli 65 lõike 2 kohaselt tuleb nõukogul elukalliduse
olulise muutumise korral otsustada, kuidas paranduskoefitsiente kohandada (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. nõukogu, punkt 24). Euroopa Kohus lisas, et kui selgub, et elukallidus teenistuskoha, milleks ei ole asjaomase liikmesriigi
pealinn, ja viimati nimetatu vahel on märkimisväärselt erinev, ei ole nõukogul teenistuskoha jaoks eraldi paranduskoefitsiendi
kehtestamise vajalikkuse üle mingit kaalutlusõigust (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. nõukogu, punkt 25).
Samuti olgu meenutatud, et võrdse kohtlemise põhimõte, mille eesmärk on personalieeskirjade artiklites 64 ja 65 sätestatud
paranduskoefitsientide kehtestamine, on kohustuslik ka seadusandjale, mida on tunnistanud ka komisjon.
Käesoleval juhul on selge, et hagejad, kes väidavad, et Luxembourgis töötavaid ametnikke diskrimineeritakse, kuna selles liikmesriigis
personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu kohaselt eraldi paranduskoefitsient puudub, on Avaliku Teenistuse
Kohus tõendamisega seoses eriti raskes olukorras nende tehniliste raskuste tõttu, mis on seotud piisavalt usaldusväärsete
statistiliste andmete väljatoomise ja koostamisega.
Neil asjaoludel ei saa komisjon pelgalt väita, et hagejad ei ole võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta esitatud väite
põhistamiseks tõendanud, et Luxembourgi ja Brüsseli vahel on märgatav ja püsiv erinevus, rõhutades ise samas, et tal ei ole
võimalik paluda Eurostatil teha selle kohta statistilisi uuringuid põhjusel, et personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5
esimene lõik keelab kehtestada Luxembourgi jaoks eraldi paranduskoefitsiendi. Isegi kui Avaliku Teenistuse Kohus võtaks sellise
tautoloogilise põhjenduse aluseks, ei oleks võimalik tagada ametnike võrdset kohtlemist töötasustamisel ja eelkõige samaväärse
ostujõu säilitamise nõuet kõikide ametnike suhtes.
Seega, kui võtta arvesse alusandmete ja statistiliste meetodite kindlaksmääramise ja valikuga seotud tehnilisi raskusi, ei
saa hagejatelt nõuda, et nad Avaliku Teenistuse Kohtus õiguslikult piisavalt tõendaksid, et Luxembourgi elukallidus on Brüsseliga
võrreldes märkimisväärselt ja püsivalt tõusnud, selleks et tuvastada ametnike ebavõrdne kohtlemine nende teenistuskohast sõltuvalt.
Nagu nõukogu kohtuistungil möönis, peavad hagejad esitama üksnes piisavalt mõjuvaid tõendeid, millest ilmneb võimalik ostujõu
erinevus, nii et tõendamiskoormus langeb komisjonile ja vajaduse korral on põhjendatud haldusjuurdluse algatamine Eurostati
poolt.
On tõsi, et personalieeskirjade artikli 65 lõikest 2 ja XI lisa artikli 9 lõikest 1 tuleneb, et üksnes märkimisväärne elukalliduse
tõus Luxembourgis võrreldes Brüsseliga saab õigustada kohandamismeetmete võtmist, et tagada Luxembourgis töötavate ametnike
ja nende Brüsselis töötavate kolleegide samaväärne ostujõud. Võrdse kohtlemise põhimõte ei saa kaasa tuua nõuet, et ametnike
ostujõud oleks täielikult identne nende teenistuskohast sõltumata, vaid selle, et elukallidus asjaomaste teenistuskohtade
vahel on sisuliselt vastavuses. Antud teema keerulisust arvestades on seadusandjal siinjuures ulatuslik kaalutlusruum ning
kohus võib sekkuda vaid selle väljaselgitamiseks, kas institutsioonid on jäänud oma tegevuses mõistlikkuse piiridesse ega
ole oma võimu ilmselgelt vääralt kuritarvitanud (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 7. detsembri 1995. aasta otsus liidetud
kohtuasjades T‑544/93 ja T‑566/93: Abello jt
vs
. komisjon, EKL AT 1995, lk I‑A‑271 ja II‑815, punkt 76).
Kuigi hagejate menetlusdokumendid ei ole selles osas väga selged, tundub siiski, et käesoleva hagi põhjendamiseks esitatud
põhinõue puudutab seda, et komisjon kohaldab jätkuvalt personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõike 5 esimest lõiku, ilma et
ta oleks teostanud uuringut ostujõu võimaliku erinevuse kohta Brüsselis ja Luxembourgis. Sellistel asjaoludel ei piirdu kohtupoolne
kontroll üksnes ilmse kaalutlusvea kindlakstegemisega, vaid selle käigus selgitatakse välja, kas asjaomased isikud on esitanud
pädevast allikast pärinevaid piisavaid tõendeid, näiteks statistikat või muid analüüse, mis on piisavalt põhjendatud ja õigustavad
uuringu läbiviimist.
Seega tuleb käesoleval juhul tõdeda, et hagejad on esitanud vaid mõne pigem abstraktse kaalutluse ilma ühtegi algset tõendit
esitamata, mis võiks vähemalt tuvastada märkimisväärse erinevuse olemasolu, mis saaks õigustada statistiliste uuringute läbiviimist
Eurostati poolt. Hagejad tõstavad oma hagis esile:
–        „UBS‑i edastatud andmed”, ilma et neid andmeid oleks lahti seletatud või neid isegi välja toodud;
–        põhistamata väited riikliku alampalga, eluaseme kalliduse ja büroopindade rendihindade kohta Luxembourgis;
–        „hinnangud kolleegidelt, kes on töötajate liikuvuse raames viidud üle Luxembourgist Brüsselisse või Brüsselist Luxembourgi
ning kes on tunnistanud, et nende ostujõud Luxembourgis on madalam kui Brüsselis”, lisamata muid täpsemaid selgitusi;
–        „Eurostati statistikutelt saadud mitteametlikud kalkulatsioonid”, millele ei ole samuti muid selgitusi lisatud;
–        NATO hooldus‑ ja varustusameti haldusdirektori 6. märtsi 2006. aasta kiri, milles viimane väljendab oma muret selle üle, et
„elukalliduse lõhe Brüsseli ja Luxembourgi vahel suureneb”,
–        ning muud käesolevale hagiavaldusele lisatud kirjades ja ametiühingute lendlehtedes sisalduvad väited.
Nendest tõenditest ei piisa, et tuvastada, kas kahe kõnealuse teenistuskoha elukallidus on märkimisväärselt ja püsivalt erinev,
mis võib seetõttu, et Luxembourgi kohta eraldi paranduskoefitsient puudub, vähendada oluliselt Luxembourgis töötavate ametnike
ostujõudu võrreldes Brüsselis töötavate ametnike ostujõuga, seda enam, et komisjon esitas omalt poolt tõendid, millest tuleneb,
et elukallidus Luxembourgis on vastupidi madalam kui Brüsselis (vt eespool punkt 57).
Peale selle, mis puutub hea halduse põhimõtte väidetavasse rikkumisse, siis piisab, kui meenutada, et nõukogu poolt nõuetekohaselt
vastu võetud personalieeskirjade sätet ei saa igal juhul nimetatud väidetavale rikkumisele tuginedes tulemuslikult vaidlustada
(Esimese Astme Kohtu 15. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑256/01: Pyres
vs
. komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑23 ja II‑99, punkt 66, ning eespool viidatud kohtuotsus Campoli
vs
. komisjon, punkt 149).
Mis puutub lõpetuseks õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte väidetavasse rikkumisse, siis piisab siinkohal samuti, kui meenutada,
et hagejad ei olnud suutelised tõendama, et administratsioon oli neile andnud konkreetseid tagatisi selle kohta, et ametnike
ostujõu vahel Brüsselis ja Luxembourgis on märkimisväärne erinevus, või isegi selle kohta, et Luxembourgi jaoks kehtestatakse
tulevikus paranduskoefitsient. Igal juhul ei saa ametnik toetuda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, et vaidlustada personalieeskirjade
sätte – käesoleval juhul XI lisa artikli 3 lõike 5 esimese lõigu – õiguspärasus, ning viidata selle sätte kohaldamise vastu
administratsiooni lubadustele, mis ei võta arvesse personalieeskirjade sätteid ega saa tekitada nende adressaadiks oleval
isikul õiguspärast ootust (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Chomel
vs
. komisjon, punktid 26−30, ning Esimese Astme Kohtu 7. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑175/03: Schmitt
vs
. EAR, EKL AT 2004, lk I‑A‑211 ja II‑939, punktid 46 ja 47).
Sellega seoses tuleb veel rõhutada, et hagi ei ole esitatud selle peale, et keelduti rahuldamast taotlus teostada statistiline
uuring, vaid eelkõige palgatõendite peale õigusvastasuse väite alusel, mis personalieeskirjade sätte kohta on esitatud.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb kolm esimest väidet tagasi lükata.

Neljas väide
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et personalieeskirjade artikli 64 teise lõigu kohaselt on „[ü]henduste ajutistel ametikohtadel töötavate
ametnike töötasu suhtes kohaldatav paranduskoefitsient […] 1. jaanuari 1962. aasta seisuga 100%”. See tähendab, et aastate
vältel võib Luxembourgi koefitsient muutuda. Leides, et personalieeskirjade XI lisa ei saa piirata artikli 64 kohaldamisala,
vaidlustavad hagejad Luxembourgi suhtes kohaldatavate XI lisa artikli 1 lõike 3 punkti d, artikli 3 lõike 5 ja artikli 5 lõike 3
õiguspärasuse.
Hagejad leiavad, et vaidlustatud üksikotsuse, millega komisjon keeldus viimast palkade ostujõudu Luxembourgis samale tasemele
palkade ostujõuga Brüsselis, ja vaidlusaluse üldkohaldatava akti vahel on õiguslik seos ning et esitatud õigusvastasuse väide
on piiratud sellega, mis on kohtuasja lahendamiseks tingimata vajalik.
Komisjon ja nõukogu väidavad vastu, et hagejad ei esita oma neljanda väite põhjenduseks ühtegi argumenti, mistõttu tuleb see
väide vastavalt kodukorra artikli 35 lõike 1 punktidele d ja e rahuldamata jätta.
Komisjon leiab, et vastupidi hagejate poolt väidetule ei ole personalieeskirjade artikkel 64 sisu poolest XI lisa sätete suhtes
normihierarhias kõrgemalseisev õigusnorm. Seega ei ole võimalik väita, et need on artikliga 64 vastuolus.
Kõik viidatud õigusnormid asuvad normihierarhias tegelikult samal tasemel ning seetõttu tuleb neid ühesuguse tõlgendamise
tagamiseks koos lugeda. Personalieeskirjade artikkel 64 ei saa tähendada seda, et Luxembourgi jaoks võib kehtestada eraldi
koefitsiendi, kuna kõnealust artiklit sel viisil tõlgendades jäetaks kõrvale XI lisa artikli 3 lõike 3 või artikli 5 selge
sõnastus. Vastupidi, artiklit 64 tuleb mõista nii, et selles peetakse silmas juhtumeid, mis ei ole reguleeritud erisätetega,
mis puudutavad näiteks Luxembourgi.
Nõukogu jagab selles küsimuses komisjoni seisukohta. Ta lisab, et osas, milles hagejate eesmärk on vaidlustada asjassepuutuvad
sätted võrdse kohtlemise põhimõttest lähtuvalt, tuleneb XI lisast ja eriti selle artikli 9 lõikest 1, et seadusandja eesmärk
ei ole tagada erinevates asukohtades töötavate ametnike ostujõu täielik identsus igal ajal. Eespool toodud säte näeb ette,
et uue paranduskoefitsiendi kehtestamist „tuleb põhjendada objektiivsete teguritega, millest ilmneb, et töötamiskoha ja asjaomase
liikmesriigi pealinna […] elukallidus on mitme aasta jooksul olnud märkimisväärselt erinev”. Lisaks, nagu kohtujurist Capotorti
oma 30. septembri 1982. aasta ettepanekus kohtuasjas 158/79: Roumengous Carpentier
vs
. komisjon, milles otsus tehti 15. detsembril 1982 (EKL 1982, lk 4379) märkis, on „paranduskoefitsientide kohandamine kohustuslik
vaid elukalliduse märkimisväärse tõusu korral, mille põhjal võib teha järelduse, et ühenduse seadusandja eesmärk ei ole täielikult
identne kohtlemine (samaväärne ostujõud teenistuskohast olenemata), vaid sisuline ja mõistlik võrdväärne kohtlemine koos võimalike
vähetähtsate erisustega.” Kui personalieeskirjade XI lisa artikli 9 lõige 1 oleks käesolevas asjas analoogia korras kohaldatav,
võiks sellest järeldada, et Luxembourgi kohta käivate asjassepuutuvate sätete õiguspärasuse saab võrdse kohtlemise põhimõtet
silmas pidades kahtluse alla seada üksnes siis, kui objektiivsetest teguritest ilmneb, et erinevus Brüsseli ja Luxembourgi
elukalliduse vahel on märgatav ja püsiv.
Hagejad ei ole esitanud ühtegi objektiivset asjaolu, millest ilmneks selline erinevus kahe pealinna vahel ja veelgi vähem,
et see erinevus oleks märgatav ja püsiv.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Hagejad väidavad sisuliselt seda, et personalieeskirjade XI lisa sätted ja eriti selle artikli 3 lõike 5 esimene lõik ei või
kõrvale kalduda personalieeskirjade artiklist 64, mille mõtte ja sõnastuse kohaselt peab olema võimalus ametnike töötasu puudutavaid
paranduskoefitsiente erinevate teenistuskohtade elamistingimusi arvestades muuta.
Siinjuures vastab tõele, et „personalieeskirjade artikkel 65a näeb ette, et artiklite 64 ja 65 rakenduseeskirjad on sätestatud
XI lisas”. Sellest saab järeldada, et need rakenduseeskirjad ei või kõrvale kalduda personalieeskirjade artiklites 64 ja 65
kehtestatud põhireeglitest. Lisaks, kuigi üldreeglina personalieeskirjade rakendusnormide ja lisa vahel sõna otseses mõttes
formaalset hierarhiat ei esine, kuna mõlemasse kategooriasse kuuluvad normid võtab vastu nõukogu, võib olenevalt asjaoludest
esineda nende vahel sisuline hierarhia, kuna lisasid tuleb tõlgendada Euroopa Liidu avaliku teenistuse aluseid ja süsteemi
silmas pidades, nagu need on otseselt personalieeskirjades kindlaks määratud.
Käesoleval juhul ei ole aga hagejad tõendanud, et XI lisa sätted ja eriti selle artikli 3 lõike 5 esimene lõik ei ole mõne
personalieeskirjade artiklis 64 sisalduva põhinormiga kooskõlas, kuna hagejad ei ole tõendanud, et seadusandja leidis õigusvastaselt,
et elamistingimused Brüsselis ja Luxembourgis ei õigusta erinevate paranduskoefitsientide kindlaksmääramist. Seda, kas seesugune
hinnang läheb võrdse kohtlemise põhimõttega vastuollu või kas selle puhul on tehtud ilmne kaalutlusviga, käsitleti põhjalikult
kolme esimese hagi põhjendamiseks esitatud väite raames.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb neljas väide tagasi lükata ja seega hagi tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 1 alusel ja ilma et see piiraks kodukorra II jaotise 8. peatüki teiste sätete kohaldamist, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama artikli lõike 2 kohaselt võib juhul, kui
õiglus seda nõuab, Avaliku Teenistuse Kohus otsustada, et kaotaja pool kannab vaid osa kohtukuludest või et ta ei kanna neid
üldse.
Käesolevatest põhjendustest tuleneb, et hagejad on kohtuvaidluse kaotanud. Lisaks on komisjon oma nõuetes sõnaselgelt nõudnud
hagejatelt kohtukulude väljamõistmist. Kuna käesoleva juhu asjaolud ei õigusta kodukorra artikli 87 lõike 2 kohaldamist, tuleb
kohtukulud välja mõista hagejatelt.
Lisaks näeb kodukorra artikli 89 lõige 4 ette, et menetlusse astuja kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
AVALIKU TEENISTUSE KOHUS (kolmas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kõik kohtukulud, välja arvatud Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud, välja G. Lebedefilt ja T. Jonesilt.
3.
Menetlusse astunud Euroopa Liidu Nõukogu kannab ise oma kohtukulud.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 30. septembril 2010 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
W. Hakenberg

P. Mahoney
Käesoleva kohtulahendi ning selles viidatud ja kohtulahendite kogumikus veel avaldamata liidu kohtute lahendite tekstid on
kättesaadavad Euroopa Kohtu Interneti-leheküljel aadressil www.curia.europa.eu
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.