CELEX: 62003CJ0364
Neizpolnitev obveznosti države
Direktiva 84/360/EGS
Onesnaženje zraka
Industrijski obrati
Električne centrale

Komisija s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Helenska republika s tem, ko ni opredelila ne politik ne strategij za postopno
prilagajanje najboljšim razpoložljivim tehnologijam za enote parnih in plinskih turbin elektrarne družbe Dimosia Epicheirisi
Ilektrismou (javno elektropodjetje, v nadaljevanju: DEI), ki stoji v kraju Linoperamata na otoku Kreta (v nadaljevanju: elektrarna),
ni izpolnila obveznosti iz člena 13 Direktive Sveta 84/360/EGS z dne 28. junija 1984 o boju proti onesnaževanju zraka iz industrijskih
obratov (UL L 188, str. 20).

Pravni okvir
Člen 1 Direktive 84/360 določa:
„Namen te direktive je omogočiti dodatne ukrepe in postopke za preprečevanje ali zmanjševanje onesnaženosti zraka iz industrijskih
obratov znotraj Skupnosti, še zlasti tistih, ki sodijo v kategorije, navedene v Prilogi I.“
Med kategorije obratov, naštete v Prilogi I k Direktivi 84/360, sodi, v točki 1.4 te priloge, energetika, katere del so termoelektrarne,
brez jedrskih elektrarn, in druge kurilne naprave z nazivno izhodno toplotno močjo večjo kot 50 MW.
Glede na člen 2, točka 1, te direktive pomeni onesnaženost zraka „neposredno ali posredno vnašanje snovi ali energije v zrak,
ki je posledica človekove dejavnosti in ki povzroči tako škodljive vplive, da ti lahko ogrozijo zdravje ljudi, škodijo življenjskim
virom, ekosistemom in materialnim dobrinam ter oslabijo ali vplivajo na javne dobrine ter na druge vrste zakonite rabe okolja.“
V skladu s členom 2, točka 3, omenjene direktive je „obstoječi obrat“ obrat, ki je obratoval pred 1. julijem 1987 ali je bil
zgrajen ali je pridobil dovoljenje pred tem datumom.
Člen 3 iste direktive določa:
„1.      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da je za obratovanje obrata, ki sodi v eno od kategorij, navedenih
v Prilogi I, treba pridobiti predhodno dovoljenje pristojnih organov oblasti. Zahteve, ki so predpisane za pridobitev dovoljenja,
je treba upoštevati že v fazi načrtovanja obrata.
2.      Dovoljenje je treba pridobiti tudi v primeru znatne spremembe obrata, ki sodi v eno od kategorij, navedenih v Prilogi I, ali
če se obrat, ki ne sodi v eno izmed kategorij iz Priloge I, zaradi te spremembe uvrsti v eno od teh kategorij.
3.      Države članice lahko zahtevajo, da je tudi za druge kategorije obratov potrebno dovoljenje ali, če tako določa nacionalna
zakonodaja, predhodno obvestilo.“
Člen 8 Direktive 84/360 določa:
„1.      Svet soglasno in na podlagi predloga Komisije po potrebi določi mejne vrednosti emisij, ki temeljijo na najboljših razpoložljivih
tehnologijah in ki ne vključujejo čezmernih stroškov, ter pri tem upošteva naravo, količino in škodljive vplive zadevnih emisij.
2.      Svet soglasno in na podlagi predloga Komisije določi primerne ukrepe ter tehnike in metode ocenjevanja.“
Člen 13 Direktive 84/360 določa:
„Na podlagi pregledovanja napredka glede najboljše razpoložljive tehnologije in stanja okolja države članice izvajajo politiko
in strategije, skupaj z ustreznimi ukrepi, za postopno prilagajanje obstoječih obratov iz kategorij iz Priloge I najboljšim
razpoložljivim tehnologijam, pri čemer še zlasti upoštevajo naslednje:
–        tehnične karakteristike obrata,
–        njegov izkoristek in dolžino preostale življenjske dobe,
–        vrsto in količino emisij snovi iz obrata,
–        željo, da se obratu ne povzroča čezmernih stroškov, zlasti z upoštevanjem gospodarskega položaja obrata, ki sodi v obravnavano
kategorijo.“
Glede na člen 16(1) omenjene direktive:
„Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 30. junija 1987.
O njih takoj obvestijo Komisijo.“

Dejansko stanje tožbe in predhodni postopek
Elektrarna ima šest enot parnih turbin, dve enoti plinskih turbin in štiri enote dizelskih turbin. Čeprav je prvih osem enot
začelo obratovati med letoma 1965 in 1974, so zadnje štiri enote pridobile dovoljenje za obratovanje leta 1986.
V tem primeru je nesporno, da elektrarna spada med kurilne naprave z nazivno izhodno toplotno močjo več kot 50 MW, določene
v Prilogi I, točka 1.4, Direktive 84/360, da je podvržena sistemu nadzora, opredeljenem v njenem členu 3(1) in da je obstoječi
obrat v smislu člena 2, točka 3, te direktive.
Po tem, ko je Komisija prejela pritožbo o onesnaženju okolja, ki ga je povzročila elektrarna, je z dopisom z dne 12. maja
1998 od grških organov oblasti zahtevala podatke o zahtevah obratovanja te elektrarne, sklicujoč se predvsem na obveznosti,
ki izhajajo iz Direktive 84/360.
Ko je ocenila, da zahteve glede predhodnega dovoljenja, predvidenega v členu 3 Direktive 84/360, niso spoštovane, je Komisija
1. februarja 1999 naslovila na grške organe oblasti drugi dopis, v katerem je zahtevala dodatne podatke glede dovoljenja za
razširitev elektrarne.
Ker je Komisija menila, da iz odgovora na ta dopis izhaja, da Helenska republika ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi
členov 3 in 13 Direktive 84/360, je 13. aprila 2000 to državo članico uradno pozvala, naj ji v roku dveh mesecev predloži
svoje pripombe.
Grški organi oblasti so z različnimi dopisi v letih 2000 in 2001 sporočili Komisiji podatke, predvsem o pridobitvi dovoljenja
za razširitev elektrarne, o ministrskem odloku št. 46998 z dne 5. junija 2000, ki je odobril novo študijo o učinku na okolje,
ki ga povzroča DEI za vse obrate elektrarne, o ministrskem odloku št. 56512 z dne 19. maja 2001 o spremembi prejšnjega ministrskega
odloka in o dovoljenjih za njeno obratovanje, izdanih 26. februarja in 27. julija 2001.
Ker je Komisija menila, da je člen 13 Direktive 84/360 še vedno kršen, je z dopisom z dne 21. marca 2002 podala obrazloženo
mnenje, s katerim je Helensko republiko pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za izpolnitev obveznosti iz te določbe v roku
dveh mesecev od vročitve omenjenega mnenja.
Ker ni bila prepričana, da so podatki, ki so jih sporočili grški organi oblasti v njihovih dopisih z dne 10. julija in 13.
novembra 2002 taki, da bi izpolnili obveznost iz člena 13 Direktive 84/360, je Komisija vložila to tožbo.

Tožba

Trditve strank
Po mnenju Komisije izhaja iz podatkov, ki so jih grški organi oblasti sporočili med predhodnim postopkom ter med postopkom
pred Sodiščem, da elektrarna obratuje z obrabljeno in močno onesnažujočo tehnologijo, ki je ni mogoče uvrstiti med „najboljše
razpoložljive tehnologije“ v smislu Direktive 84/360.
Prav tako naj se med letoma 1992 in 2002 ne bi bile zmanjšale emisije žveplovega dioksida in dušikovega oksida elektrarne.
Te emisije so se gibale med 14,2 kilotonami (v letu 1995) in 16,3 kilotonami (leta 1999) za žveplov dioksid in med 4,3 kilotonami
(leta 1992, 1998 in 2000) in 5 kilotonami (leta 1999) za dušikov oksid. To naj bi bile skoraj vse emisije žveplovega dioksida
in 50 % emisij dušikovega oksida na Kreti v zadevnem obdobju.
Za različne ukrepe za izpolnitev obveznosti iz člena 13 Direktive 84/360, ki naj bi jih, kot trdijo, sprejeli grški organi
oblasti, Komisija navaja:
–        so splošnega značaja in torej ne urejajo posebej zadevne elektrarne;
–        niso pripomogli k prilagajanju registriranih emisij;
–        niso prisilni;
–        ne gre za ukrepe za prilagajanje najboljšim razpoložljivim tehnologijam v smislu omenjene direktive.
Komisija dalje trdi, da grški organi oblasti niso določili mejnih vrednosti emisij žveplovega dioksida in dušikovega oksida.
Glede trditve grške vlade, po kateri naj bi prilagajanje elektrarne najboljšim razpoložljivim tehnologijam povzročilo čezmerne
stroške za DEI, Komisija navaja, da po eni strani ti niso edino merilo prilagajanja, določenega v členu 13 Direktive 84/360,
in da morajo biti po drugi strani ti stroški relativizirani ob upoštevanju let, ki so pretekla od začetka veljavnosti te direktive.
Dalje naj finančni položaj omenjene družbe, kot ga odseva bilanca stanja za poslovno leto 2002, ne bi bil tak, da bi bili
povzročeni stroški, ki bi nastali s potrebnimi prilagajanji, čezmerni.
Grška vlada trdi, da do sprejetja Direktive Evropskega Parlamenta in Sveta 2001/80/ES z dne 23. oktobra 2001 o omejevanju
emisij nekaterih onesnaževal v zrak iz velikih kurilnih naprav (UL L 309, str. 1) besedila Skupnosti niso določala mejnih
vrednosti emisij obstoječih obratov, ki so take velikosti kot obravnavane v tem primeru, in da Direktiva 84/360 ni vsebovala
niti ene opredelitve pojma „najboljših razpoložljivih tehnologij“ niti natančnega roka za postopno prilagajanje obstoječih
obratov taki tehnologiji, razen omembe načina, po katerem je treba ocenjevati različne tehnologije.
Drugič, omenjena vlada poudarja, da se nivo onesnaževanja, ki ga povzroči posamezen vir, določi kot delež emisij, ki izvirajo
od njega v različnih onesnaževalih v zraku regije, v kateri se vir nahaja, kot tudi iz količine teh emisij. Da bi se torej
ocenilo prilagajanje najboljšim razpoložljivim tehnologijam, je treba upoštevati posebne emisije (ocenjene v g/kWh), ki označujejo
povprečno dolgoročno onesnaženost, ki jo oddaja elektrarna, in ne emisije, ki so izračunane glede na absolutna merila, namreč
glede na količino oddanih ton na leto. Dejansko lahko stopnja obratovanja in povečanje velikosti elektrarne vplivata na količino
emisij, zato, niso ustrezne, da bi dopuščale sklepanja glede standarda uporabljene tehnologije.
Natančneje, glede elektrarne grška vlada poudarja, da se je njena proizvodnja energije močno povečala med letoma 1992 in 2002.
Kljub temu izhaja iz podatkov, ki jih je predložila DEI, da so posamezne emisije žveplovega dioksida padle od 18,0 g/kWh leta
1992 na 13,0 g/kWh leta 2001 in da so emisije leta 1998 presegle 4,1 g/kWh, leta 2001 pa so bile 3,9 g/kWh.
Tretjič, omenjena vlada navaja, da so bili pri izvajanju splošnejše politike in strategije sprejeti posamezni ukrepi za prilagoditev
elektrarne najboljšim razpoložljivim tehnologijam. Predvsem:
–        se je med letoma 1993 in 2002 maksimalna vsebnost žvepla v gorivih zmanjšala s 4 % na 3 %, torej 25-odstotno zmanjšanje;
–        uporaba olj s skoraj 13 % manjšo vsebnostjo žvepla od mej, določenih v nacionalnem načrtu, naj bi zmanjšala posamezne emisije
žveplovega dioksida za več kot 5 kg/MWh;
–        med letoma 1993 in 2002 naj bi bila maksimalna vsebnost žvepla v plinskih gorivih zmanjšana s 0,5 % na nacionalno stopnjo
0,035 %, torej 93-odstotno zmanjšanje;
–        temu naj bi sledilo skoraj 46-odstotno zmanjšanje deleža olja v proizvodnji električne energije na Kreti, s povečanjem deleža
elektrike, ki jo proizvedejo obnovljivi viri energije, in z zmanjšanjem uporabe najstarejših plinskih turbin;
–        od leta 1999 naj bi se uporabljali kemijski dodatki za izboljšanje izgorevanja enot plinskih turbin, da bi se za okoli 50
% zmanjšala količina „suspendiranih delcev“, ki jih oddajajo te enote;
–        kotli petih od šestih enot plinskih turbin naj bi bili postopoma zamenjani z novimi kotli vrste „parnega oddajanja“, od katerih
naj bi bila dva operativna od leta 2001, ostali od leta 2003, zadnji pa je bil v postopku namestitve;
–        določene naj bi bile nove obveznosti za nadzor uporabe ukrepa in spremljanje emisij ter obveznost namestitve treh sodobnih
postaj za merjenje kakovosti zraka v regiji, kjer se nahaja elektrarna, sistema dodajanja vode za zmanjšanje dušikovega oksida
v novih plinskih turbinah ter sistemov za merjenje in beleženje koncentracije emisij, ki jih v zrak oddaja elektrarna;
–        februarja leta 2003 naj bi bilo zato, da bi obrati, ki proizvajajo elektriko, zagotovo imeli najboljšo okoljsko učinkovitost,
odločeno, da po letu 2006 elektrarno postopoma prestavijo na drug del Krete in namestijo četrto električno centralo, ki bi
lahko uporabljala naravni plin.
Četrtič, grška vlada navaja, da iz številk, ki jih ima na voljo, ne izhaja, da je elektrarna vir močnega onesnaževanja okolja.
Med drugim naj bi bila kakovost zraka v regiji, kjer stoji elektrarna, odlična in naj nizko onesnaženje, ki naj bi tam obstajalo,
očitno ne bi predstavljalo nobene nevarnosti za javno zdravje.
Petič, ta ista vlada trdi, da finančni položaj DEI, ki ga opisuje Komisija, ne dopušča sklepati o finančnih zmožnostih te
družbe pred letom 2002. Dejansko DEI, ki je bila javno podjetje in je bila preoblikovana v delniško družbo šele v letu 2000,
ni razpolagala z likvidnimi sredstvi, potrebnimi, da bi opravila velike naložbe. Dalje naj bi omenjena družba še naprej obratovala
z izgubo med letoma 1998 in 2000. Njena rentabilnost in finančni položaj naj bi se bila izboljšala šele leta 2001. Tako naj
ne bi bila pravilna trditev, da je bila DEI zmožna pokriti stroške, ki naj bi ji nalagali ukrepi, ki jih Komisija zahteva
za prilagoditev elektrarne najboljšim razpoložljivim tehnologijam.

Presoja Sodišča
Predhodno se je treba spomniti, da člen 13 Direktive 84/360 nalaga državam članicam, naj izvajajo na podlagi napredka tehnologije
in stanja okolja politiko in strategije, skupaj z ustreznimi ukrepi, za postopno prilagajanje obstoječih obratov, kot je elektrarna,
najboljšim razpoložljivim tehnologijam, ob upoštevanju različnih meril, med katerimi sta našteta predvsem vrsta in količina
emisij snovi iz obrata ter stroški, ki jih prilagajanje tej tehnologiji povzroči obratu.
Če je res, kot trdi grška vlada, da iz člena 13 Direktive 84/360 izhaja, da imajo države članice določeno pooblastilo za prosto
odločanje glede ukrepov, primernih za boj proti onesnaževanju zraka, je tudi res, da ta določba obvezuje države članice, da
postopoma izvajajo prilagajanje obratov, določenih s to direktivo, sproti z razvojem teh.
Glede tega je treba ugotoviti, da količina emisij obrata, določenega z Direktivo 84/360, gotovo vpliva na vrsto ukrepov, ki
jih je treba sprejeti. Kljub temu iz take ugotovitve ne izhaja, tudi če emisije onesnaževal ne bi dosegle znatne količine,
da tako stanje opravičuje države članice, da ne bi prilagodile takega obrata najboljšim razpoložljivim tehnologijam. Predvsem
zaradi te ugotovitve je treba preučiti, ali je v tem primeru Helenska republika spoštovala svojo obveznost, ki ji je naložena
s členom 13 omenjene direktive.
Glede navedbe grške vlade, po kateri je kakovost okolja v regiji, kjer se nahaja elektrarna, odlična in ne pomeni nobene nevarnosti
za javno zdravje, je treba po eni strani poudariti, da je ta navedba v nasprotju z vsebino dopisa z dne 10. julija 2002, ki
je bil poslan v odgovor na obrazloženo mnenje Komisije, v katerem grška vlada priznava, da zaradi delovanja te elektrarne
obstaja problem propadanja okolja.
Po drugi strani se je treba spomniti, da člen 1 Direktive 84/360 določa preprečevanje ali zmanjševanje onesnaženosti zraka
iz industrijskih obratov znotraj Skupnosti. Po členu 2, točka 1, te direktive, je onesnaženost zraka neposredno ali posredno
vnašanje snovi ali energije v zrak, ki je posledica človekove dejavnosti in ki povzroči tako škodljive vplive, da ti lahko
ogrozijo zdravje ljudi, škodijo življenjskim virom ter ekosistemom.
Iz tega sledi, da je, ker je nesporno, da emisije žveplovega dioksida in dušikovega oksida škodljivo vplivajo na zdravje ljudi
ter na življenjske vire in ekosisteme, državam članicam naložena obveznost, da sprejmejo potrebne ukrepe za zmanjšanje emisij
teh dveh snovi, ne glede na, v nasprotju s tem, kar trdi grška vlada, splošno stanje okolja v regiji, v kateri stoji zadevni
industrijski obrat.
Drugič, glede nesprejetja mejnih vrednosti za emisije obratov, kot je elektrarna, je treba ugotoviti, kot pravilno trdi grška
vlada, da člen 13 Direktive 84/360 ne zahteva izrecno, da države članice sprejmejo take vrednosti.
Kljub temu je treba poudariti, da sprejetje mejnih vrednosti za emisije obratov, kot je elektrarna, predstavlja izredno uporaben
ukrep pri izvajanju politike in strategije v smislu člena 13 Direktive 84/360.
Tretjič, glede številk o emisijah žveplovega dioksida in dušikovega oksida, na katere se sklicuje grška vlada, ki jim med
drugim nasprotuje Komisija, je treba ugotoviti, da čeprav je lahko dejansko opaziti manjše zmanjšanje teh emisij med letoma
1992 in 2001, kljub temu izhaja, da ne dopuščajo doseči sklepa glede vprašanja, ali je bila elektrarna prilagojena najboljšim
razpoložljivim tehnologijam. Dejansko se s temi številkami da dokazati največ to, da so ukrepi, ki jih je sprejela grška vlada,
znižali omenjene emisije.
Vendar Komisija grški vladi ne očita, da ni sprejela takih ukrepov, ki bi znižali splošno onesnaženost zraka, ki jo povzroča
elektrarna, ampak da ni izvajala politike in strategije za prilagoditev te elektrarne najboljšim razpoložljivim tehnologijam.
Glede različnih ukrepov, na katere se sklicuje grška vlada, da bi dokazala, da spoštuje obveznost, ki jo mora izpolniti v
skladu s členom 13 Direktive 84/360, je treba najprej ugotoviti, da zmanjšanje maksimalne vsebnosti žvepla v olju in plinskem
gorivu, ki se uporabljata v elektrarni, lahko v principu štejeta kot ukrep za prilagoditev najboljšim razpoložljivim tehnologijam
industrijskega obrata, kot je elektrarna, saj to zmanjšanje lahko občutno zniža stopnjo onesnaženja zraka, ki izvira iz takega
obrata. Ne glede na to taka trditev predvideva, da vsebnost žvepla v uporabljenem gorivu ustreza najnižji vsebnosti, ki je
razpoložljiva na trgu.
Vendar je moč v tem primeru ugotoviti, da je, kot je natančneje določila Komisija v svojem odgovoru na vprašanje, ki ga je
postavilo Sodišče in kateremu grška vlada ni nasprotovala, vsebnost žvepla, predvsem v olju, ki ga uporablja elektrarna ter
se giblje do 2,6 %, občutno višja kot pri olju z najnižjo vsebnost žvepla, razpoložljivega na trgu, to je 0,4 %, in da močno
presega tisto olje, ki ga uporabljajo industrijski obrati v atenski regiji, ki se giblje do 0,7 %.
Trditev grške vlade, po kateri naj uporaba goriva z najnižjo vsebnostjo žvepla, ki je na razpolago na trgu, ne bi bila predpisana
s členom 13 Direktive 84/360, ker bi taka uporaba za seboj potegnila čezmerne stroške za DEI, ne zdrži.
Dejansko je v tem primeru nesporno, da bi uporaba olja z vsebnostjo žvepla okoli 1 % povzročila enkratno naložbo v višini
do 3 milijonov EUR in povišanje tekočih stroškov zaradi nakupa olja za okoli 6 milijonov EUR na leto.
Vendar je nasprotno temu, kar trdi grška vlada, treba ugotoviti, da te vsote ne predstavljajo čezmernih stroškov v razmerju
do, po eni strani, finančnega stanja DEI, kot sta ga opisali stranki v postopku, in po drugi strani glede na okoliščino, da
ima omenjena družba približno 6,7 milijona strank.
Treba je poudariti, da trditev, po kateri naj uporaba olja ali goriva z najnižjo vsebnostjo žvepla ne bi bila utemeljena,
upoštevajoč kakovost okolja v regiji, kjer se nahaja elektrarna, ne zdrži, ker kot izhaja iz točke 34 te sodbe, obveznost
zmanjšanja emisije žveplovega dioksida in dušikovega oksida ni odvisna od obstoja posebnega onesnaženja okolja.
Dalje je, kar zadeva trditev, po kateri je bil delež olja v proizvodnji energije na Kreti zmanjšan za skoraj 46 % med letoma
1992 in 2002, dovolj ugotoviti, da je presplošna in ne dopušča ugotovitve, ali je bilo enako veliko zmanjšanje onesnaženja
opaženo za emisije elektrarne.
Glede uporabe kemijskih dodatkov za izboljšavo izgorevanja enot parnih turbin je treba poudariti, da je že grška vlada priznala,
da ta ukrep ne vpliva na emisije „suspendiranih delcev“. Vendar emisije suspendiranih delcev niso predmet te tožbe.
Glede postopne zamenjave kotlov nekaterih enot parnih turbin je treba priznati, da bi se ta ukrep lahko štel za prilagajanje
elektrarne najboljšim razpoložljivim tehnologijam. Ne glede na to je treba v tem primeru ugotoviti, da je bila ta zamenjava
opravljena predvsem po izteku dvomesečnega roka, določenega v obrazloženem mnenju.
Končno je treba, glede ukrepov spremljanja in nadzora emisij poudariti, da lahko taki ukrepi seveda pomenijo prilagajanje
elektrarne najboljšim razpoložljivim tehnologijam, vendar pod pogojem, da jih spremljajo druga dejanja, ki imajo neposreden
učinek na emisije zadevne elektrarne.
Vendar teh spremljajočih ukrepov v tem primeru ni bilo. Kot je navedla grška vlada v odgovoru na vprašanje, ki ga je postavilo
Sodišče med obravnavo, imata nadzor in merjenje emisij, ki sta podlaga različnih poročil, naslovljenih na pristojne nacionalne
organe oblasti, za posledico v primeru ugotovitve nepravilnosti le začasno zmanjšanje ali mogoče prekinitev proizvodnje elektrarne
in torej njenih emisij. V teh pogojih se omenjeni ukrepi ne morejo šteti za prilagoditev najboljšim razpoložljivim tehnologijam.
Enako velja za projekt postopne premestitve elektrarne na drug del Krete, ker tak ukrep ni nič drugega kot postopno prenehanje
delovanja te elektrarne.
Glede na zgornje ugotovitve je treba skleniti, da ukrepi, ki jih je navedla grška vlada, ne izvajajo politike ali strategije
prilagajanja elektrarne najboljšim razpoložljivim tehnologijam v smislu člena 13 Direktive 84/360.
Posledično je treba ugotoviti, da Helenska republika s tem, ko ni opredelila ne politik ne strategij za postopno prilagajanje
najboljšim razpoložljivim tehnologijam za enote parnih in plinskih turbin elektrarne družbe DEI, ki stoji v kraju Linoperamata
na otoku Kreta, ni izpolnila obveznosti iz člena 13 Direktive Sveta 84/360/EGS.

Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
naj se Helenski republiki naloži plačilo stroškov, in ker slednja s svojimi tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo
stroškov.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1)
S tem, ko Helenska republika ni opredelila ne politik ne strategij za postopno prilagajanje najboljšim razpoložljivim tehnologijam
za enote parnih in plinskih turbin elektrarne družbe Dimosia Epicheirisi Ilektrismou (javno elektropodjetje), ki stoji v kraju
Linoperamata na otoku Kreta, ni izpolnila obveznosti iz člena 13 Direktive Sveta 84/360/EGS z dne 28. junija 1984 o boju proti
onesnaževanju zraka iz industrijskih obratov.
2)
Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
*
Jezik postopka: grščina.