CELEX: 62003TJ0164
EF-varemærker
indsigelsessag
ansøgning om et EF-figurmærke, der indeholder ordbestanddelen "monBeBé"
ældre ordmærker bebe
relativ registreringshindring
risiko for forveksling
artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 8, stk. 5, i forordning (EF) nr. 40/94

Sagens baggrund
1       Den 13. juni 1996 indgav Ampafrance SA i medfør af Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker
(EFT 1994 L 11, s. 1), som ændret, en ansøgning om registrering af et EF-varemærke til Kontoret for Harmonisering i det Indre
Marked (Varemærker og Design) (KHIM).
2       Der blev ansøgt om registrering af følgende figurmærke (herefter »monBeBé-varemærket«):
3       De varer, for hvilke ansøgningen om registreringen af varemærket er blevet indgivet, henhører under klasse 3, 5, 8, 10, 11,
12, 16, 18, 20, 21, 22, 24, 25 og 28 i Nice-arrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer
og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret.
4       Ansøgningen blev offentliggjort i
EF-varemærketidende
nr. 8/99 af 8. februar 1999.
5       Den 29. marts 1999 rejste Johnson & Johnson GmbH indsigelse mod registreringen af dette EF-varemærke i henhold til artikel
42 i forordning nr. 40/94. Indsigelsen blev begrundet med ordmærket bebe, der allerede er omfattet af følgende registreringer:
–       registrering i Tyskland den 22. november 1990 under nr. 1 168 346 og for følgende varer: »hud- og kropsplejeprodukter, herunder
hudbeskyttelses- og hudrenseprodukter, navnlig hudcreme og -lotion, rensemælk og skintonic, fugtighedscreme, solcreme, produkter
til karbad, badegél, hudolier, shampoo, læbeplejemidler, sæbe, rensemidler, ansigtsrenseservietter, deodoranter, tandplejemidler,
ansigtspudder, make-up fjernere, negleplejemidler, inklusive neglelak og neglelakfjernere«, dvs. varer, der henhører under
klasse 3. Til støtte for indsigelsen anførtes, at dette varemærke er velkendt i Tyskland i den forstand, hvori udtrykket er
anvendt i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 40/94, og vitterlig kendt i den i samme forordnings artikel 8, stk. 2, litra
c), angivne betydning
–       international registrering den 19. december 1990 under nr. IR 571 254 og med virkning i bl.a. Italien, Østrig og Benelux-landene
for de samme klasse 3-varer som de ovenfor anførte samt for følgende varer:
–       klasse 16: »Papirsservietter til kosmetisk brug«
–       klasse 24: »Stofservietter til kosmetisk brug«.
6       Indsigelsen var baseret på alle de varer, som de ældre varemærker omfattede, og den blev rejst over for en del af de varer,
som var angivet i ansøgningen om registrering af EF-varemærket, nemlig følgende varer:
–       klasse 3: »Sæbe, præparater til rengøring, hudplejeprodukter, kosmetiske præparater, shampoo, talkumpudder, eau de toilette,
tandplejemidler, produkter til bad, vatpinde«
–       klasse 5: »Præparater til sundhedspleje, diætetiske præparater, diætetiske levnedsmidler, vandsugende vat, bleer af vandsugende
vat«
–       klasse 10: »Sutteflasker, sutter, sutter til sutteflasker, medicinske apparater, lægetasker «
–       klasse 16: »Papir, pap, varer heraf«.
7       Til støtte for indsigelsen er anført de grunde, der nævnes i artikel 8, stk. 1, litra b), artikel 8, stk. 2, litra c), og
artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 40/94.
8       I forbindelse med indsigelsessagen indskrænkede sagsøgeren den 21. februar 2000 listen over de varer, som var anført i registreringsansøgningen,
idet varerne henhørende under klasse 16 blev taget af listen.
9       Ved afgørelse af 27. februar 2002 forkastede Indsigelsesafdelingen indsigelsen. Den fastslog i det væsentlige, at der ikke
var risiko for forveksling mellem de omhandlede varemærker i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 1,
litra b), i forordning nr. 40/94. Da tegnene ikke lignede hinanden, forkastede Indsigelsesafdelingen også indsigelsen, for
så vidt som den blev støttet på artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning nr. 40/94. Eftersom tegnene var forskellige, og
intervenienten ikke havde godtgjort, at intervenientens tyske varemærke var et velkendt varemærke, blev indsigelsen tillige
forkastet, for så vidt som den støttedes på artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 40/94.
10     Den 12. marts 2002 indgav intervenienten i medfør af artikel 57-62 i forordning nr. 40/94 klage til Harmoniseringskontoret
over Indsigelsesafdelingens afgørelse.
11     Ved afgørelse af 4. marts 2003 (herefter »den anfægtede afgørelse«) gav Første Appelkammer intervenienten delvist medhold
i klagen. Appelkammeret fandt i det væsentlige, at der sandsynligvis var risiko for forveksling hos forbrugerne, navnlig henset
til, at varerne i klasse 3 og 5 er identiske eller ligner hinanden, at de omhandlede varemærker ligner hinanden, og at de
ældre varemærker er velkendte mærker for kropsplejeprodukter. Indsigelsesafdelingens afgørelse blev derfor annulleret, i det
omfang den for i det følgende nævnte varer havde forkastet den del af indsigelsen, der støttedes på artikel 8, stk. 1, i forordning
nr. 40/94: »sæbe, præparater til rengøring, hudplejeprodukter, kosmetiske præparater, shampoo, talkumpudder, eau de toilette,
tandplejemidler, produkter til bad, vatpinde« henhørende under klasse 3 og »præparater til sundhedspleje, diætetiske præparater,
diætetiske levnedsmidler, vandsugende vat, bleer af vandsugende vat« henhørende under klasse 5.
12     For så vidt angik de varer, der ikke blev anset for at ligne hinanden, dvs. diætetiske præparater og levnedsmidler (klasse
5) samt sutteflasker, sutter, sutter til sutteflasker, medicinske apparater og lægetasker (klasse 10), fandt appelkammeret
ikke, at betingelserne for at anvende artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 40/94 var opfyldt, og klagen blev derfor ikke taget
til følge på dette punkt. Da appelkammeret tog indsigelsen støttet på artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94
til følge for så vidt angik »kosmetiske produkter, medicinske plejemidler, nærmere bestemt hudplejemidler« omfattet af klasse
3, traf det ingen afgørelse med hensyn til indsigelsen støttet på artikel 8, stk. 3, litra c), i forordning nr. 40/94.

Parternes påstande
13     Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–       Den anfægtede afgørelse annulleres eller ændres, for så vidt som den er til ugunst for sagsøgeren.
–       Ansøgningen om registrering af EF-varemærket monBeBé imødekommes i sin helhed.
–       Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med indsigelsessagen og med sagens pådømmelse ved
appelkammeret samt Retten.
14     Harmoniseringskontoret har nedlagt følgende påstande:
–       Frifindelse.
–       Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
15     Intervenienten har nedlagt påstand om, at Harmoniseringskontoret frifindes.

Sagens genstand
16     Ved skrivelse af 25. november 2004 meddelte sagsøgeren Retten, at den begrænsede sin registreringsansøgning for varer henhørende
under klasse 3, 5 og 10 til varer bestemt for spædbørn og små børn.
17     I den forbindelse bemærkes, at ansøgeren i henhold til artikel 44, stk. 1, i forordning nr. 40/94 til enhver tid kan tilbagetage
sin ansøgning om registrering af EF-varemærket eller begrænse den deri angivne fortegnelse over varer eller tjenesteydelser.
En begrænsning af den fortegnelse over varer eller tjenesteydelser, der er angivet i en ansøgning om registrering af et EF-varemærke,
kan kun komme i betragtning, hvis begrænsningen gennemføres efter visse nærmere bestemte regler. Der skal således indsendes
en begæring om ændring af ansøgningen i henhold til artikel 44 i forordning nr. 40/94 og regel 13 i Kommissionens forordning
(EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 (EFT L 303, s. 1) (Rettens dom
af 5.3.2003, sag T-194/01, Unilever mod KHIM (ægformet tablet), Sml. II, s. 383, præmis 13, og af 25.11.2003, T-286/02, Oriental
Kitchen mod KHIM – Mou Dybfrost (KIAP MOU), endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 30).
18     I det foreliggende tilfælde indgav sagsøgeren først begæring om begrænsning af varefortegnelsen nogle dage for retsmødet.
Desuden oplyste Harmoniseringskontoret under retsmødet, at det udelukkende var blevet bekendt med denne begæring ved Rettens
mellemkomst, idet sagsøgerens formelle begæring om ændring af fortegnelsen endnu ikke var blevet vedlagt sagsakterne i den
tilsvarende administrative sag.
19     Endvidere bemærkes, at vurderingen af, om der består en risiko for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b),
i forordning nr. 40/94, skal angå alle de varer, der omfattes af varemærkeansøgningen (KIAP MOU-dommen, præmis 30).
20     I det foreliggende tilfælde er formålet med sagsøgerens begæring ikke at fjerne en eller flere varer fra fortegnelsen, for
hvilke det er blevet fastslået, at de er af lignende art, men at foretage en ændring med hensyn til alle de anførte varers
anvendelsesformål. Imidlertid kan det ikke udelukkes, at ændringen med hensyn til de anførte varers anvendelse kan få betydning
for den sammenligning mellem varerne, som Harmoniseringskontoret foretog i forbindelse med vurderingen af risikoen for forveksling,
og for den administrative behandling af sagen ved Harmoniseringskontoret.
21     At tillade en ændring af, hvad varerne anvendes til, på dette trin af sagen, ville under disse omstændigheder svare til at
ændre tvistens genstand under sagens behandling. I henhold til artikel 135, stk. 4, i Rettens procesreglement må der ikke
i parternes processkrifter foretages nogen ændring af sagsgenstanden, som den har foreligget for appelkammeret. Det tilkommer
nemlig Retten i sager af denne art at efterprøve lovligheden af appelkamrenes afgørelser. En ændring af fortegnelsen over
de omhandlede varer vil nødvendigvis ændre indsigelsens genstand, og følgelig tvistens omfang, på en måde, der er i strid
med procesreglementet.
22     I lyset af ovenstående betragtninger skal der i den foreliggende instans ikke tages hensyn til begæringen om at ændre, hvad
de varer, der er omfattet af sagsøgerens oprindelige varemærkeansøgning, anvendes til. Den foreliggende tvist vedrører derfor
den situation, der blev undersøgt af appelkammeret.

Om formaliteten med hensyn til sagsøgerens anden og tredje påstand
23     Sagsøgeren anmoder med den anden påstand i det væsentlige om, at Retten pålægger Harmoniseringskontoret at afvise det ansøgte
varemærke fra registrering. Ifølge Harmoniseringskontoret skal denne påstand afvises.
24     I denne forbindelse bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 63, stk. 6, i forordning nr. 40/94 skal Harmoniseringskontoret
træffe de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af dommen fra Fællesskabets retsinstanser. Det tilkommer derfor
ikke Retten at give Harmoniseringskontoret et pålæg. Det påhviler dette at drage konsekvenserne af konklusionen og præmisserne
i Rettens domme (Rettens dom af 31.1.2001, sag T-331/99, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld mod KHIM (Giroform), Sml. II, s. 433,
præmis 33, af 27.2.2002, sag T-34/00, Eurocool Logistik mod KHIM (EUROCOOL), Sml. II, s. 683, præmis 12, og af 3.7.2003, sag
T-129/01, Alejandro mod KHIM – Anheuser-Busch (BUDMEN), Sml. II, s. 2251, præmis 21).
25     Sagsøgerens anden påstand må følgelig afvises.
26     Med den tredje påstand anmoder sagsøgeren om, at Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse
med indsigelsessagen og med sagens pådømmelse ved appelkammeret samt Retten.
27     Det bemærkes, at ifølge procesreglementets artikel 136, stk. 2, betragtes »nødvendige udgifter, som er afholdt af parterne
i forbindelse med sagen for appelkammeret, samt udgifter, som er afholdt til de i artikel 131, stk. 4, andet afsnit, omhandlede
oversættelser til processproget af processkrifterne og skriftlige indlæg […] som omkostninger, der kan kræves erstattet«.
Det følger heraf, at omkostninger, der er afholdt i forbindelse med indsigelsessagen, ikke kan betragtes som omkostninger,
der kan erstattes.
28     Sagsøgerens tredje påstand angående sagsomkostninger må således afvises, i det omfang den vedrører omkostninger afholdt i
forbindelse med indsigelsessagen.

Om de beviser, der først blev fremlagt for Retten, kan tillades
29     Intervenienten har vedlagt svarskriftet af 31. oktober 2003 nogle bilag, som ikke blev fremlagt for appelkammeret, nemlig
fotografier taget den 4. og 6. oktober 2003, reklameannoncer og en liste med varer af mærket bebe. Disse bilag, der først
blev fremlagt for Retten, kan således ikke tages i betragtning. Sagen for Retten har til formål at efterprøve lovligheden
af afgørelser fra Harmoniseringskontorets appelkamre i henhold til artikel 63 i forordning nr. 40/94, hvorfor Rettens opgave
ikke er at foretage en fornyet undersøgelse af de faktiske omstændigheder i lyset af dokumenter, der for første gang fremlægges
for Retten. Der skal derfor ses bort fra nævnte dokumenter, og det er ufornødent at undersøge deres beviskraft (Rettens dom
af 18.2.2004, sag T-10/03, Koubi mod KHIM – Flabesa (CONFORFLEX), endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 52, af
29.4.2004, sag T-399/02, Eurocermex mod KHIM (formen på en ølflaske), endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 52,
og af 10.11.2004, sag T-396/02, Storck mod KHIM (et bolsjes form), endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 24).

Realiteten
30     Sagsøgeren har anført et eneste anbringende, nemlig at artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 er blevet tilsidesat.

Parternes argumenter
31     Sagsøgeren har bestridt appelkammerets vurdering, hvorefter der er risiko for forveksling mellem varemærkerne bebe og monBeBé.
32     For det første har sagsøgeren kritiseret appelkammerets konstatering, hvorefter »bleer af vandsugende vat«, som det ansøgte
varemærker betegner, og varerne under klasse 3, som de ældre varemærker betegner, nemlig »hud- og kropsplejeprodukter, kosmetiske
præparater«, ligner hinanden. Der er således hverken tale om varer af samme art eller sammensætning. Desuden opfylder bleer
ikke et æstetisk behov, men alene et praktisk behov, idet deres formål er at holde spædbørns tøj tørt.
33     For det andet har sagsøgeren anført, at lighedsgraden mellem tegnene ikke er tilstrækkelig stor til at antage, at der er risiko
for forveksling mellem de to tegn. Dette skyldes de visuelle og fonetiske forskelle, men også den svage grad af særpræg på
grund af ordet »bebe«’s beskrivende karakter.
34     Ifølge sagsøgeren giver de visuelle særegenheder, som karakteriserer ordbestanddelen »monBeBé«, tillige med den ovale ramme,
som omkranser den, et samlet indtryk, der er helt forskelligt fra det indtryk, de ældre mærker giver. Forbrugeren vil bemærke,
at det ansøgte varemærkes bogstaver er fede og meget afrundede med et kompakt udtryk og med en slags accent usædvanligt placeret
på det sidste »e«. Endvidere fremhæver sagsøgeren, at de to »b«’er er skrevet med stort, hvilket normalt kun er tilfældet
for ordets begyndelsesbogstav.
35     Desuden finder sagsøgeren ikke, at det med føje kan hævdes, at den tyske forbruger, henset til at denne må antages at kende
ordet »mon«, vil tillægge den anden del af ordmærket, nemlig »BeBé«, en større betydning end den første del, således som appelkammeret
har anført. Sagsøgeren har gjort gældende, at man læser fra venstre mod højre, og at forbrugerne generelt er mere opmærksomme
på den første end på den sidste del af et ordmærke.
36     Hvad herefter angår det fonetiske aspekt har sagsøgeren gjort gældende, at et tostavelsesord ikke udtales på samme måde som
et trestavelsesord. Ifølge sagsøgeren frembringer udtalen af ordet »mon« en særlig lyd, som ikke har noget at gøre med udtalen
af de ældre varemærker.
37     Med hensyn til det begrebsmæssige aspekt har sagsøgeren henvist til, at ordet »bebe« har en beskrivende karakter, når det
drejer sig om intervenientens produkter, som gør det muligt for brugerne at bevare en hud som et spædbarn. Under disse omstændigheder
bør ordet »bebe« fortsat være til rådighed for alle.
38     For det tredje har sagsøgeren bestridt, at varemærket bebe er velkendt i Tyskland. Eftersom varemærket bebe er en betegnelse,
som alle forbrugere i Den Europæiske Union forstår, herunder bl.a. tyske forbrugere, har dette ikke i sig selv et stærkt særpræg
i Tyskland. Sagsøgeren har bestridt de beviser, der er fremlagt vedrørende kendskabet til bebe-varemærkerne i den berørte
kundegruppe. Endvidere har sagsøgeren anført, at det beror på en fejltagelse, når appelkammeret i den anfægtede afgørelses
punkt 40 har nævnt, at disse varemærker er velkendte i »de tysksprogede lande«. Intervenienten har aldrig påberåbt sig, at
varemærkerne er velkendte i disse lande; tværtimod begrænsede intervenienten i sin indsigelse udtrykkeligt spørgsmålet om,
hvorvidt varemærket var velkendt, til Tyskland.
39     Harmoniseringskontoret har gjort gældende, at appelkammeret ikke har tilsidesat artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning
nr. 40/94.
40     For så vidt angår de ældre varemærkers stærke særpræg har Harmoniseringskontoret henvist til, at det tyske varemærke bebe
blev registreret, efter at det var blevet godtgjort, at det havde opnået fornødent særpræg ved brug (durchgesetzes Zeichen),
og at der i Østrig ikke blev rejst indsigelse mod, at varemærket blev registreret som et internationalt varemærke.
41     Ifølge Harmoniseringskontoret er det med urette, at sagsøgeren har bestridt den anfægtede afgørelse, for så vidt som denne
har lagt vægt på, at varemærket bebe gennem brug havde opnået en høj grad af særpræg på det tyske marked, da ansøgningen om
EF-varemærket blev indleveret den 13. juni 1996.
42     For så vidt angår Østrig har Harmoniseringskontoret i det væsentlige gjort gældende, at den høje grad af særpræg, som intervenientens
varemærke har i dette land, ikke kan tages i betragtning, eftersom intervenienten hverken har påberåbt sig dette i indsigelsen
eller i den redegørelse for de faktiske omstændigheder, beviser og betragtninger, som intervenienten inden for den fastsatte
frist indgav til støtte for indsigelsen i overensstemmelse med regel 20, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 (jf. i denne retning
Rettens dom af 13.6.2002, sag T-232/00, Chef Revival USA mod KHIM – Massagué Marín (Chef), Sml. II, s. 2749, præmis 34 og
35). Såfremt det modsatte blev accepteret, kunne det føre til, at de af Harmoniseringskontoret fastsatte frister mistede deres
betydning, at sagsbehandlingstiden blev særdeles forlænget, og endog til, at forhalingsmanøvrer blev fremmet.
43     Intervenienten har gjort gældende, at der på grund af ligheden mellem de omhandlede varer og tegnene bebe og monBeBé er risiko
for forveksling i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94.
44     Intervenienten har anført, at varemærket bebe allerede i 1995 var meget velkendt i den berørte omsætningskreds i Tyskland.
Denne omstændighed bør tillægges afgørende betydning ved vurderingen af ligheden mellem de omhandlede tegn. I forhold til
den anseelse, som varemærket bebe har opnået ved omfattende og langvarig brug, har det ingen betydning, om ordet »bebe« i
sig selv skulle have en lav grad af særpræg på grund af ordets »suggestive« karakter, således som appelkammeret nåede frem
til.

Rettens bemærkninger
45     Det bestemmes i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, at hvis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse,
er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering, såfremt der i offentlighedens bevidsthed inden for det
område, hvor det ældre mærke er beskyttet, er risiko for forveksling, fordi det yngre mærke er identisk med eller ligner et
ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art. Risikoen for forveksling indbefatter risikoen
for, at der antages at være en forbindelse med det ældre varemærke. I henhold til artikel 8, stk. 2, litra a), nr. ii) og
iii), i forordning nr. 40/94 skal der ved ældre varemærker forstås varemærker, som er registreret i en medlemsstat, og varemærker,
som er genstand for en international registrering med retsvirkning i en medlemsstat, hvis ansøgningsdato ligger før datoen
for EF-varemærkeansøgningen.
46     Risikoen for forveksling er ifølge fast retspraksis risikoen for, at det i kundekredsen kan antages, at de pågældende varer
eller tjenesteydelser hidrører fra den samme virksomhed eller i givet fald fra økonomisk forbundne virksomheder.
47     Ifølge samme retspraksis skal der foretages en helhedsvurdering af risikoen for forveksling i henhold til den opfattelse,
som den relevante kundekreds har af de pågældende tegn og de omhandlede varer eller tjenesteydelser. Der skal herved tages
hensyn til alle relevante faktorer i sagen, navnlig at ligheden mellem tegnene og ligheden mellem de pågældende varer eller
tjenesteydelser er i et indbyrdes afhængighedsforhold (jf. Rettens dom af 9.7.2003, sag T-162/01, Laboratorios RTB mod KHIM
– Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), Sml. II, s. 2821, præmis 31-33 og den deri nævnte retspraksis).
48     I det foreliggende tilfælde var de ældre bebe-varemærker, da ansøgningen om EF-varemærket blev indleveret, dels registreret
som internationalt varemærke med retsvirkning i bl.a. Østrig, Italien og Benelux-landene, dels som nationalt varemærke i Tyskland.
Da indsigelsen støtter sig på denne sidste registrering samt på den internationale registrering med retsvirkning i Østrig,
er det relevante område for vurderingen af risikoen for forveksling navnlig Tyskland og Østrig.
49     Eftersom de omhandlede varer er almindelige forbrugsvarer, er den relevante kundekreds gennemsnitsforbrugeren, der anses for
at være almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet.
50     Med henblik på at afgøre, om registreringen af tegnet monBeBé indebærer en risiko for forveksling med de ældre bebe-varemærker,
skal der i lyset af ovenstående betragtninger først foretages en sammenligning af de omhandlede varer, herefter en sammenligning
af de omtvistede tegn, og endelig skal det undersøges, om de ældre varemærker som hævdet har en høj grad af særpræg.
Sammenligning af varerne
51     På dette punkt har sagsøgeren alene bestridt appelkammerets vurdering af, at bleer af vandsugende vat henhørende under klasse
5, som varemærket monBeBé skal anvendes for, og hud- og kropsplejeprodukter, samt kosmetiske præparater under klasse 3, som
de ældre varemærker betegner, er varer af lignende art.
52     Det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at der ved vurderingen af de omhandlede varers lighed skal tages hensyn til
alle relevante faktorer, der kendetegner forbindelsen mellem disse varer. Disse faktorer omfatter navnlig varernes art, anvendelsesformål
og benyttelse, samt om de konkurrerer med eller supplerer hinanden (Domstolens dom af 29.9.1998, sag C-39/97, Canon, Sml.
I, s. 5507, præmis 23, og Rettens dom af 4.11.2003, sag T-85/02, Díaz mod KHIM – Granjas Castelló (CASTILLO), endnu ikke trykt
i Samling af Afgørelser, præmis 32).
53     Endvidere bemærkes, at både bleer, hvad enten de er bestemt for spædbørn eller voksne, der lider af inkontinens, og kosmetiske
præparater sælges fra de samme salgssteder. I øvrigt anvendes sidstnævnte varer, når de er bestemt til pleje af små børn,
på en måde, der er tæt forbundet med de førstnævnte varer. Bleer er således hygiejneprodukter, der normalt anvendes samtidig
med plejemidler til huden, og varerne supplerer hinanden. Bleer af vandsugende vat, som det ansøgte varemærke betegner, samt
hud- og kropsplejeprodukter og kosmetiske præparater, som de ældre varemærker omfatter, kan derfor anses for varer af lignende
art.
54     Følgelig begik appelkammeret ikke en fejl, da det sammenlignede de omhandlede varer.
Sammenligning af tegnene
55     Som det følger af fast praksis, skal helhedsvurderingen af risikoen for forveksling for så vidt angår de omtvistede tegns
visuelle, fonetiske eller begrebsmæssige lighed være baseret på det helhedsindtryk, tegnene giver, idet der bl.a. skal tages
hensyn til de bestanddele, der har særpræg eller dominans (jf. Rettens dom af 14.10.2003, sag T-292/01, Phillips-Van Heusen
mod KHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), Sml. II, s. 4335, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
56     Appelkammeret har konstateret, at den visuelle sammenligning mellem det ældre ordmærke og det ansøgte varemærkes ordbestanddel
afslører en vis visuel lighed. Den forskel, der fremkommer ved, at ordet »mon« er blevet tilføjet det ansøgte varemærke, blev
ikke anset for tilstrækkeligt afgørende til, at der helt kunne ses bort fra den omstændighed, at den væsentlige del af varemærket,
ordet bebe, er identisk med det ord, de ældre varemærker indeholder.
57     Det bemærkes, at de ældre varemærker udelukkende indeholder ordet »bebe«, skrevet med små bogstaver.
58     Det ansøgte varemærke indeholder ordbestanddelen »monBeBé«, der er skrevet med skiftevis store og små bogstaver, og som befinder
sig inden i en oval ramme. Det kan opdeles i to dele, »mon« og »BeBé«.
59     Hvad angår de figurative bestanddele af det ansøgte varemærke monBeBé, dvs. ordet »monBeBé«‘s skrifttype, og den ovale ramme,
der omkranser ordet, er disse ikke tilstrækkeligt betydningsfulde til, at de tiltrækker forbrugerens opmærksomhed, mere end
varemærkets ordbestanddel ville have gjort. Endvidere er den accent, der er anbragt på det sidste bogstav, »e«, i tegnet »monBeBé«,
knapt synlig, og i modsætning til hvad sagsøgeren har gjort gældende, skaber brugen af store bogstaver hvad angår bogstavet
»b« ikke en nævneværdig forskel i forhold til de omkringstående bogstaver. Derimod leder brugen af store bogstaver opmærksomheden
hen på den anden bestanddel, »BeBé«, hvorfor denne kan betragtes som den dominerende del af tegnet monBeBé.
60     Eftersom det ældre varemærke bebe indgår i sin helhed i det ansøgte varemærke monBeBé, er den forskel, der er frembragt ved
tilføjelsen af ordbestanddelen »mon« i begyndelsen af det ansøgte varemærke, ikke tilstrækkelig vigtig til helt at fjerne
den lighed, der er skabt ved sammenfaldet af den væsentlige del af det ansøgte varemærke, nemlig ordet »bebe« (jf. i denne
retning CONFORFLEX-dommen, præmis 46).
61     Det følger heraf, at appelkammeret ikke begik en fejl, da det fastslog, at tegnene visuelt lignede hinanden.
62     For så vidt angår den fonetiske sammenligning af de omtvistede tegn fastslog appelkammeret, at der var en vis fonetisk lighed.
63     Det bemærkes, at hvad angår tilstedeværelsen af bestanddelen »bebe« i de ældre varemærker og i det ansøgte varemærke udviser
de omtvistede tegn en vis fonetisk lighed. Tilføjelsen af udtrykket »mon« til »bebe« i det ansøgte varemærke indebærer imidlertid,
at helhedsindtrykket af de omtvistede tegn fonetisk bliver forskelligt (jf. i denne retning CONFORFLEX-dommen, præmis 47).
Denne forskel fører dog ikke til, at den fonetiske lighed kan drages i tvivl, eftersom denne forskel ikke vedrører den dominerende
bestanddel af det ansøgte mærke.
64     Følgelig har appelkammeret ikke begået en fejl, idet det antog, at de omhandlede tegn udviste en vis fonetisk lighed.
65     Hvad angår den begrebsmæssige lighed fastslog appelkammeret, at da den relevante kundekreds i Tyskland forstår betydningen
af ordet »bebe« såvel som betydningen af ordet »mon«, ligner de omhandlede tegn hinanden, for så vidt som de har ordet »bebe«
til fælles.
66     Det bemærkes, at i modsætning til det af intervenienten anførte, forstår den relevante tysktalende kundekreds uden vanskeligheder,
at ordet »bebe« betyder spædbarn.
67     For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt kundekredsen skaber en begrebsmæssig forbindelse mellem ordene »bebe« og »monBeBé«,
må det konstateres, at ikke det ikke er udelukket, at den tysktalende forbruger forstår ordet »mon« som »mein« (dvs. »mon«
(mit) på tysk). Tysktalende er således bekendt med visse franske udtryk, som f.eks. »mon chéri« og »mon amour«, som betegner
visse varer, der markedsføres i Tyskland. Hvis det antages, at den relevante kundekreds forstår, hvad ordet »mon« betyder,
er der derfor reelt ikke nogen begrebsmæssig forskel mellem de omtvistede tegn. Tilføjelsen af et possessivt pronomen ændrer
således ikke væsentligt ved det begrebsmæssige indhold af tegnet, der henviser til spædbarn. Selv hvis det antages, at den
relevante kundekreds ikke opfatter betydningen af det franske ord »mon«, vil den genkende det franske ord »bebe«, og tilstedeværelsen
af ordet »mon« vil ikke ændre kundekredsens opfattelse af tegnets begrebsmæssige indhold.
68     Under disse omstændigheder fastslog appelkammeret med rette, at der var begrebsmæssig lighed mellem de omtvistede tegn.
69     Der er således visuel og begrebsmæssig lighed samt en vis fonetisk lighed mellem tegnene. I forbindelse med helhedsvurderingen
af risikoen for forveksling skal det endvidere undersøges, om de ældre varemærker har en høj grad af særpræg.
De ældre varemærkers eventuelle høje grad af særpræg
70     Det følger af fast retspraksis, at der er større risiko for forveksling, jo stærkere det ældre varemærkes særpræg er (jf.
analogt Domstolens dom af 11.11.1997, sag C-251/95, SABEL, Sml. I, s. 6191, præmis 24). Der tilkommer derfor de varemærker,
som har et stærkt særpræg, enten i sig selv eller fordi de er kendt på markedet, en videre beskyttelse end de mærker, hvis
særpræg er mindre (jf. analogt Canon-dommen, præmis 18, og Domstolens dom af 22.6.1999, sag C-342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer,
Sml. I, s. 3819, præmis 20).
71     For at kunne tage stilling til et varemærkes særpræg og dermed, om det har en høj grad af særpræg, skal der foretages en samlet
vurdering af, om varemærket er mere eller mindre egnet til at identificere de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det
er registreret, som hidrørende fra en bestemt virksomhed og dermed til at adskille disse varer eller tjenesteydelser fra andre
virksomheders (jf. analogt Domstolens dom af 4.5.1999, forenede sager C-108/97 og C-109/97, Windsurfing Chiemsee, Sml. I,
s. 2779, præmis 49, og Lloyd Schuhfabrik Meyer-dommen, præmis 22).
72     Ved denne vurdering skal der bl.a. tages hensyn til mærkets egentlige beskaffenhed, herunder om det indeholder elementer,
der beskriver de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, varemærkets markedsandel, intensiteten, den geografiske
udstrækning og varigheden af brugen af dette varemærke, størrelsen af de investeringer, som virksomheden har foretaget for
at fremme varemærket, den andel af de relevante omsætningskredse, der identificerer varerne eller tjenesteydelserne som hidrørende
fra en bestemt virksomhed på grund af varemærket, samt erklæringer fra industri- og handelskamre eller andre faglige sammenslutninger
(jf. analogt Windsurfing Chiemsee-dommen, præmis 51, og Lloyd Schuhfabrik Meyer-dommen, præmis 23).
73     Det ældre varemærkes særpræg og det forhold, at et varemærke er velkendt, skal tages i betragtning ved bedømmelsen af, om
ligheden mellem tegnene eller mellem varerne og tjenesteydelserne er tilstrækkelig til at fremkalde risiko for forveksling
(jf. i denne retning Canon-dommen, præmis 24, Rettens dom af 22.10.2003, sag T-311/01, Éditions Albert René mod KHIM – Trucco
(Starix), Sml. II, s. 4625, præmis 61, og af 22.6.2004, sag T-66/03, »Drie Mollen sinds 1818« mod KHIM – Manuel Nabeiro Silveira
(Galáxia), endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 30).
74     I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren gjort gældende, at varemærket bebe ikke i sig selv har et stærkt særpræg. Intervenienten
og Harmoniseringskontoret har imidlertid ikke på noget tidspunkt gjort gældende, at varemærket bebe i sig selv skulle have
en høj grad af særpræg, men derimod at det er på grund af kendskabet hertil på markedet, at varemærket har fået en høj grad
af særpræg.
75     Det skal således undersøges, om intervenienten har anført tilstrækkeligt med faktiske omstændigheder eller beviser for Harmoniseringskontoret
til godtgørelse af, at dets varemærke i virkeligheden var kendt i Tyskland, da ansøgningen om EF-varemærket blev indleveret
den 13. juni 1996.
76     Intervenienten har for Harmoniseringskontoret fremlagt adskillige dokumenter til støtte for, at dets ældre varemærker er velkendte.
Appelkammeret har på grundlag af en forbrugerundersøgelse foretaget i 1995 af IMAS International GmbH (Müller, Schupfner &
Gauger) (herefter »IMAS-forbrugerundersøgelsen«) og en erklæring fra intervenientens markedsføringsdirektør, O. Albers, anerkendt,
at varemærkerne er velkendte. Ifølge sagsøgeren er disse beviser ikke af en sådan karakter, at de kan godtgøre, at varemærket
bebe var velkendt i Tyskland den 13. juni 1996.
77     For så vidt angår IMAS-forbrugerundersøgelsen har Harmoniseringskontoret og intervenienten anført, at denne i sig selv er
tilstrækkelig til at fastslå varemærket bebe’s høje grad af særpræg på det tyske marked, hvorimod sagsøgeren har anført, at
denne forbrugerundersøgelse kun giver meget generelle procentsatser.
78     Det fremgår af sagen, at IMAS-forbrugerundersøgelsen blev gennemført i oktober og november måned 1995. Ifølge den indledende
præsentation af forbrugerundersøgelsen var dennes formål at evaluere værdien af varemærket bebe hos den tyske befolkning.
2 017 personer over 16 år besvarede således mundtligt nogle spørgsmål. Resultatet blev præsenteret som nogle procentsatser
fordelt i henhold til fire forskellige kriterier: det samlede antal adspurgte personer, køn, alder (16-29 år, 30-49 år, mere
end 50 år) og bopæl.
79     Det bemærkes, at sagsøgeren med urette har hævdet, at der ikke blev givet nogle oplysninger om sammensætningen af den adspurgte
persongruppe. Som det netop er konstateret, var der tale om personer over 16 år, både mænd og kvinder, som var opdelt i tre
forskellige alderskategorier, og som boede i næsten alle delstaterne. Selv om fordelingen mellem de forskellige kategorier
ikke blev afsløret, er der intet, som peger på, at disse kategorier ikke repræsenterer den tyske gennemsnitforbrugers holdning.
Endvidere bemærkes, at en gruppe på 2 017 adspurgte personer i det foreliggende tilfælde er tilstrækkelig stor til, at undersøgelsen
er repræsentativ.
80     I øvrigt er der ikke tale om meget generelle procentsatser, således som sagsøgeren har gjort gældende, idet resultaterne –
således som Harmoniseringskontoret har anført – viser, at varemærket bebe konkret har en høj grad af særpræg. Resultatet af
forbrugerundersøgelsen viser således, at varemærket bebe var kendt af en væsentlig del af kundekredsen på det tyske marked,
før ansøgningen om EF-varemærket blev indgivet. Ifølge tabel I og III i forbrugerundersøgelsen kendte 64% af de adspurgte
personer, dvs. havde læst eller hørt om, ordet »bebe« i forbindelse med krops- og ansigtsplejemidler. Blandt kvinderne var
der 80%, som kendte ordet. Ifølge tabel II og IV antog 66% af dem, der kendte ordet (68% af kvinderne), at ordet kun blev
anvendt af en enkelt producent.
81     For så vidt angår spørgsmålenes formulering, som ifølge sagsøgeren ikke var neutral, bemærkes, at selv om spørgsmålene nævnte
ordet »bebe«, er det intet grundlag for at betvivle forbrugerundersøgelsens objektivitet.
82     Med hensyn til sagsøgerens argument om, at det er ukorrekt, når appelkammeret konstaterer, at »66% af befolkningen antog,
at betegnelsen »bebe« kun blev anvendt af en enkelt producent«, er det tilstrækkeligt at bemærke, således som appelkammeret
selv fastslog, at 64% af befolkningen kendte ordet »bebe«, og at procentdelen på 66% kun kunne vedrøre den del af befolkningen,
som faktisk kendte ordet. Selv om appelkammeret formulerede sig uklart, begik dette derfor ikke nogen fejl i denne forbindelse.
83     Herefter må det konstateres, at IMAS-forbrugerundersøgelsen er tilstrækkeligt bevis for, at varemærket bebe havde en høj grad
af særpræg, fordi det var velkendt i Tyskland, da ansøgningen om EF-varemærket blev indgivet.
84     Det er således ufornødent at tage stilling til de øvrige beviser, som intervenienten fremlagde for Indsigelsesafdelingen eller
appelkammeret, men som appelkammeret ikke tog i betragtning, hvorved det tilsidesatte sine forpligtelser i henhold til artikel
61, stk. 1, og artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 40/94 (Rettens dom af 23.9.2003, sag T-308/01, Henkel mod KHIM – LHS (UK)
(KLEENCARE), Sml. II, s. 3253). Herved er der er ikke grundlag for at annullere den anfægtede afgørelse på dette punkt, eftersom
det i afgørelsen anerkendes, at det tyske varemærke bebe har en høj grad af særpræg.
85     Det er endvidere ufornødent at tage stilling til, om appelkammeret begik en fejl, da det fastslog, at det ældre varemærke
var forholdsvis velkendt i Østrig, eftersom det er tilstrækkeligt, at der er risiko for forveksling i relation til et af de
ældre varemærker.
86     Henset til at de omhandlede varer er af lignende art, at der er en vis lighed mellem de omtvistede tegn, og at det ældre varemærke
bebe har en høj grad af særpræg, der er opnået ved brug, bemærkes, at der i det mindste i Tyskland er risiko for forveksling.
87     Følgelig skal sagsøgerens eneste anbringende forkastes, og Harmoniseringskontoret frifindes i det hele.

Sagens omkostninger
88     I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis
der er nedlagt påstand herom. Sagsøgeren har tabt sagen og bør derfor pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse
med Harmoniseringskontorets påstand herom. Da intervenienten ikke har nedlagt påstand om betaling af sagens omkostninger,
bærer denne sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1)
Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
2)
Sagsøgeren betaler de omkostninger, som Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) har afholdt.
3)
Intervenienten bærer sine egne omkostninger.
Jaeger
Tiili
Czúcz
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 21. april 2005.
H. Jung

M. Jaeger
Justitssekretær

Afdelingsformand
*
Processprog: fransk.