CELEX: 62002CJ0280
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 91/271/EMÜ
Asulareovee puhastamine
Artikli 5 lõiked 1 ja 2 ning II lisa
Tundlike alade määramata jätmine
Mõiste "eutrofeerumine"
Tundlikele aladele juhitava heitvee põhjalikum puhastamata jätmine

Euroopa Ühenduste komisjon palub Euroopa Kohtul tunnistada, et kuna Prantsuse Vabariik:
–        jättis määramata Seine-Normandie’, Loire-Bretagne’, Artois-Picardie’ ja Rhône-Méditerranée-Corse’i valgaladel teatud alad
eutrofeerumise suhtes tundlikeks aladeks, ja
–        ei nõudnud üle 10 000 inimekvivalendiga linnastutest tundlikele aladele või aladele, mis oleks tulnud määrata tundlikeks aladeks,
juhitava asulareovee põhjalikumat puhastamist,
siis on ta rikkunud nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiivi 91/271/EMÜ asulareovee puhastamise kohta (EÜT L 135, lk 40) artikli
5 lõigetest 1 ja 2 ning II lisast tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik
Direktiivi 91/271 artikli 1 kohaselt käsitleb see asulareovee kogumist, puhastamist ja ärajuhtimist ning teatavate tööstusvaldkondade
reovee puhastamist ja ärajuhtimist ning direktiivi eesmärk on kaitsta keskkonda nimetatud reovete ärajuhtimisest tuleneva
kahju eest.
Direktiivi 91/271 artikkel 2 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1.
asulareovesi
– olmereovesi või olme- ja tööstusreovee ja/või mahasadanud vihmavee segu;
2.
olmereovesi
– asulate ja nendega seotud rajatiste reovesi, mis pärineb peamiselt inimeste ainevahetusest ja majapidamistegevusest;
3.
tööstusreovesi
– igasugune reovesi, mis väljub mis tahes kaubandusliku või tööstusliku tegevuse sooritamiseks kasutatavast hoonest ja mis
ei ole ei olmereovesi ega mahasadanud vihmavesi;
4.
linnastu
– ala, kus elanikkond või  ja/või majandustegevus on piisavalt kontsentreeritud, et asulareovett kogutakse ja juhitakse asulareoveepuhastisse
või lõplikku ärajuhtimispunkti;
5.
kogumissüsteem
– juhtmete süsteem, mis kogub ja juhib asulareovett;
6.
1 ie (inimekvivalent)
– biolagundav orgaaniline reostus, mille biokeemiline hapnikutarve viie ööpäeva jooksul (BHT5) on 60 g hapnikku ööpäevas;
[…]
8.
reovee biopuhastus
– asulareovee puhastamine protsessi abil, mis üldjuhul hõlmab vee bioloogilist töötlemist koos teistkordse selitamisega,
või muu protsessi abil, mille puhul I lisa tabelis 1 esitatud nõuded on täidetud;
[…]
11.
eutrofeerumine
– vee rikastumine toitainetega, eriti lämmastiku- ja/või fosforiühenditega, mis kiirendab vetikate ja taimestiku kõrgemalt
arenenud vormide kasvu ning häirib seetõttu soovimatult vees esinevate organismide tasakaalu ja rikub sama vee kvaliteeti;
[…]”.
Direktiivi 91/271 artikli 3 lõike 1 teine lõik sätestab, et „asulareovee puhul, mis juhitakse artikli 5 alusel määratletud
tundlikeks aladeks loetavatesse veekogudesse, tagavad liikmesriigid, et linnastud inimekvivalendiga üle 10 000 varustatakse
kogumissüsteemidega hiljemalt 31. detsembriks 1998”.
Direktiivi 91/271 artikli 4 lõike 1 kohaselt „Liikmesriigid tagavad, et kogumissüsteemidesse sisenev asulareovesi läbib enne
ärajuhtimist biopuhastuse või muu sellega võrdväärse puhastuse […]”.
Direktiivi 91/271 artikli 5 lõiked 1, 2, 3 ja 5 sätestavad:
„1.      Lõike 2 kohaldamisel määravad liikmesriigid 31. detsembriks 1993 vastavalt II lisas sätestatud kriteeriumidele kindlaks tundlikud
alad.
2.      Liikmesriigid tagavad 31. detsembriks 1998 kõikide linnastute puhul inimekvivalendiga 10 000, et kogumissüsteemidesse sisenev
asulareovesi läbib enne selle tundlikele aladele juhtimist põhjalikuma puhastuse, kui on kirjeldatud artiklis 4.
3.      Lõikes 2 kirjeldatud asulareoveepuhastitest väljuv vesi peab vastama I lisa punkti B asjakohastele nõuetele. […]
[…]
5.       Tundlike alade valgaladel asuvatest asulareoveepuhastitest väljuva vee suhtes, mis põhjustab osaliselt nende alade reostumist,
kohaldatakse lõikeid 2, 3 ja 4.
[…]”.
Direktiivi 91/271 II lisa „Tundlike ja vähem tundlike alade määramise kriteeriumid” sätestab punktis A „Tundlikud alad”:
„Veekogu tuleb määrata tundlikuks alaks, kui ta kuulub ühte järgmistest rühmadest:
a)      looduslikud mageveejärved, muud mageveekogud, suudmealad ja rannikuveed, mis on eutrofeerunud või võivad lähitulevikus eutrofeeruda,
kui kaitsemeetmeid ei võeta.
Otsustades, milliseid toitaineid tuleb heitvee täiendava puhastamise teel vähendada, võib võtta arvesse järgmisi tegureid:
i)      järved ja järvedeni/veehoidlateni/kinniste lahtedeni viivad kesise veevahetusega ojad, kus võib esineda toitainete akumuleerumist.
Nendel aladel tuleks kõrvaldada ka fosfor, välja arvatud juhul, kui suudetakse tõestada, et see ei avalda veekogu eutrofeerumisele
mingit mõju. Suurte linnastute heitvete puhul võib kaaluda ka lämmastiku kõrvaldamist;
ii)      kesise veevahetusega või palju toitaineid vastuvõtvad suudmealad, lahed ja muud rannikuveed. Väikelinnastute heitveed ei ole
nendele aladele harilikult probleemiks, kuid suurlinnastute heitvetest tuleks eemaldada fosfor ja/või lämmastik, välja arvatud
juhul kui suudetakse tõestada, et see ei avalda eutrofeerumisele mingit mõju.
[…]”.
Direktiivi 91/271 I lisa punkti B alapunkt 3 sätestab, et „[p]eale selle vastab asulareoveepuhastitest väljuv vesi, mida juhitakse
II lisa punkti A alapunktis a määratletud eutrofeeruvatele tundlikele aladele, käesoleva lisa tabelis 2 esitatud nõuetele”.
Nimetatud tabel määrab muu hulgas üldfosfori ja üldlämmastiku kontsentratsiooni maksimummäärad ja/või väikseimad vähendusprotsendid
selles heitvees.

Kohtueelne menetlus
Pärast tihedat kirjavahetust Prantsuse ametiasutustega direktiivi 91/271 Prantsuse õigusesse ülevõtmise teemal, saatis komisjon,
leides, et nimetatud ülevõtmine on olnud puudulik, Prantsuse valitsusele 22. oktoobril 1999 kirja, milles heitis talle muu
hulgas ette tundlike alade puudulikku määratlemist, kuna ta ei määranud Seine-Normandie’, Artois-Picardie’, Loire-Bretagne’
ja Rhône-Méditerranée-Corse’i valgaladel asuvaid eutrofeerunud veekogusid tundlikeks aladeks ning ei nõudnud tundlikeks aladeks
määratud aladele ja aladele, mis sellisteks oleks tulnud määrata, juhitava asulareovee põhjalikumat puhastamist.
Komisjon leidis, et Prantsuse ametiasutuste selgitused ei ole rahuldavad, ja saatis 10. aprillil 2001 Prantsuse Vabariigile
põhjendatud arvamuse.
Kuna Prantsuse ametivõimude vastus ei olnud veenev, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.

Hagi

Esimene etteheide, mis puudutab tundlike alade puudulikku määratlemist
Eutrofeerumise mõiste
Komisjon ja Prantsuse valitsus on direktiivi 91/271 artikli 2 punktis 11 oleva definitsiooni suhtes eriarvamusel, seetõttu
tuleb kõigepealt täpsustada eutrofeerumise mõiste nimetatud direktiivi mõttes.
Direktiivi 91/271 artikli 1 teisest lõigust tulenevalt on direktiivi eesmärk kaitsta keskkonda asulareovee ärajuhtimisest
tuleneva kahju eest.
Nimetatud direktiiv on vastu võetud EÜ asutamislepingu artikli 130s (muudetuna EÜ artikkel 175) alusel, millega saavutatakse
EÜ asutamislepingu artikli 130r (muudetuna EÜ artikkel 174) seatud eesmärke. Viimati nimetatud artikli kohaselt aitab ühenduse
keskkonnapoliitika muu hulgas kaasa keskkonna säilitamisele, kaitsmisele ja selle kvaliteedi parandamisele ning inimese tervise
kaitsmisele.
Selline poliitika püüab samuti ära hoida, vähendada või kõrvaldada inimtegevuse negatiivset mõju loomastikule ja taimestikule,
pinnasele ja veele, õhule ja kliimale, maastikule ja erilistele loodusväärsustele, samuti inimeste tervisele ja elukvaliteedile.
Poliitikat rakendatakse vastavates valdkondades nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiiviga 75/442/EMÜ jäätmete kohta (EÜT
L 194, lk 39), mida on muudetud nõukogu 18. märtsi 1991. aasta direktiiviga 91/156/EMÜ (EÜT L 78, lk 32), nõukogu 27. juuni
1985. aasta direktiiviga 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT L 175, lk 40),
mida on muudetud nõukogu 3. märtsi 1997. aasta direktiiviga 97/11/EÜ (EÜT L 73, lk 5) ning nõukogu 12. detsembri 1991. aasta
direktiiviga 91/676/EMÜ vee kaitse kohta saaste eest, mida põhjustavad põllumajandusest pärinevad nitraadid (EÜT L 375, lk
1).
Seepärast ei piirdu direktiivi 91/271 taotletav eesmärk ainult vee ökosüsteemide kaitsega, vaid püüab kaitsta inimesi, loomastikku,
taimestikku, pinnast, vett, õhku ja maastikku negatiivse mõju eest, mis tekib igasuguse asulareovee juhtimise tagajärjel kiirenenud
vetikate ja taimestiku kõrgemalt arenenud vormide arvestatava kasvu tõttu.
Direktiivi 91/271 artikli 2 punktis 11 toodud eutrofeerumise mõistet tuleb tõlgendada just sellest eesmärgist lähtudes.
Nimetatud sätte kohaselt iseloomustab eutrofeerumist neli kriteeriumi:
–        vee rikastumine toitainetega, eriti lämmastiku- ja/või fosforiühenditega;
–        vetikate ja taimestiku kõrgemalt arenenud vormide kasvu kiirenemine;
–        vees esinevate organismide tasakaalu soovimatu häirimine;
–        kõnealuse vee kvaliteedi langemine.
Et tegemist oleks eutrofeerumisega direktiivi 91/271 mõttes, peab lisaks esinema põhjuslik seos ühelt poolt toitainetega rikastumise
ning vetikate ja taimestiku kõrgemalt arenenud vormide kasvu kiirenemise vahel, ning teiselt poolt selle kasvu kiirenemise
ja soovimatult vees esinevate organismide tasakaalu häirimise ja selle vee kvaliteedi langemise vahel.
Kolmanda kriteeriumi osas väitis Prantsuse valitsus, et vaid ühe taimeliigi paljunemine ei ole piisav, et konstateerida soovimatut
häirimist, kuivõrd vees esinevate teiste organismide tasakaal ei ole segi löödud.
Selles osas, nagu tuleneb muu hulgas komisjoni esitatud Prantsuse merekasutuse uuringute instituudi (edaspidi „IFREMER”) 2001. aasta
jaanuari aruandest „Mere- ja riimvee eutrofeerumine Euroopas, eriti Prantsusmaal” (edaspidi „IFREMER-i 2001. aasta aruanne”)
ja Environmental Recources Management’i (edaspidi „ERM”) 2000. aasta aprilli aruandest „Magevee ja mere-/rannikuvee eutrofeerumise
kindlaksmääramise kriteeriumid”, on vee ökosüsteemi tasakaal erinevate esinevate liikide ja keskkonna keerulise vastastikuse
mõju tulemus. Igasugune teatavate vetikaliikide või teiste taimede paljunemine kujutab endast vee ökosüsteemi tasakaalu häirimist
ning järelikult vees esinevate organismide tasakaalu häirimist isegi juhul, kui teised liigid jäävad püsima. Pealegi peab
tõdema, et kuna taimeliigid võistlevad toitainete ja valgusenergia pärast, tähendab ühe või mitme liigi paljunemine tavaliselt
– kuigi mitte alati – teiste liikide arvukuse vähenemist, kuna muude vetikate või veetaimede kasvuks vajalikud ressursid on
siis vaid ühe teatud taimeliigi kasutuses.
Kolmas kriteerium nõuab siiski, et selline vees esinevate organismide tasakaalu häirimine oleks „soovimatu”. Selles osas,
nagu tuleneb käesoleva otsuse punktist 16, ei piirdu direktiiviga 91/271 taotletav eesmärk üksnes vee ökosüsteemide kaitsega,
nimetatud soovimatusega on tegemist ka juhul, kui esineb negatiivne mõju mitte ainult loomastikule ja taimestikule, vaid samuti
inimestele, pinnasele, veele, õhule või maastikule.
Liikide muutumine bioloogilise mitmekesisuse kadumise tagajärjel, oportunistlike makrovetikate paljunemisest ning mürgise
ja kahjuliku fütoplanktoni pealetungist tulenev saaste kujutab endast seetõttu soovimatut vees esinevate organismide tasakaalu
häirimist.
Mis puutub neljandasse kriteeriumisse, siis vastupidiselt Prantsuse valitsuse analüüsile ei ole siin silmas peetud ainult
kvaliteedi halvenemist, millel on vee ökosüsteemile kahjulik mõju, vaid samuti vee värvuse, väljanägemise, maitse või lõhna
halvenemist või kõiki muid muutusi, mis takistavad või piiravad vee kasutamist turismiga seotud tegevuste puhul, kalastamisel,
kalakasvatamisel, merikarpide kogumisel ning karpide kasvatamisel, joogivee võtmisel või tööstusseadmete jahutamisel.
Võttes arvesse eesmärki kaitsta keskkonda asulareovee poolt põhjustatava kahjustamise eest, mida ühenduse seadusandja on silmas
pidanud, nõuab direktiivi 91/271 artikli 5 lõike 1 kohane liikmesriikide kohustus neilt ainult nende alade määramist, millele
juhitav heitvesi aitab oluliselt kaasa eutrofeerumisele või kujutab ohtu selleks (vt direktiivi 91/676 puudutav analoogne
29. aprilli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑293/97: Standley jt, EKL 1999, lk I-2603, punkt 35).
Esimese etteheite piirid
Tuleb kindlaks teha, kas iga ala, millele komisjon on oma hagis osundanud, oleks tulnud määrata eutrofeerumise suhtes tundlikuks
alaks.
Vastavalt direktiivi 91/271 II lisa punkti A alapunktile a tuleb tundlikuks alaks määrata looduslikud mageveejärved, muud
mageveekogud, suudmealad ja rannikuveed, „mis on eutrofeerunud või võivad lähitulevikus eutrofeeruda, kui kaitsemeetmeid ei
võeta”.
Prantsuse valitsus rõhutab, et märgukiri käsitles ainult juhtumeid, kus eutrofeerumine oli toimunud, kuigi nii põhjendatud
arvamuses kui ka oma hagis mainis komisjon, et võttis arvesse eutrofeerumise ohtu, kuid sellegipoolest ei teinud komisjon
järeldust ühegi konkreetse ala kohta. Komisjon, väites oma repliigis, et kuigi kõnealused alad pole eutrofeerunud, on need
alad vähemalt eutrofeerumise ohus, väljus seetõttu nii kohtueelses menetluses kui ka oma hagis toodud väidete piiridest.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale piirab märgukiri, mille komisjon on liikmesriigile saatnud ja sellele järgnev põhjendatud
arvamus hagi eset, mida hiljem muuta ei saa. Järelikult peavad põhjendatud arvamus ja komisjoni esitatud hagi põhinema samadel
etteheidetel, mis on toodud kohtueelset menetlust algatanud märgukirjas (9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑365/97:
komisjon
v.
Itaalia, EKL 1999, lk I-7773, punkt 23, ja 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑229/00: komisjon
v.
Soome, EKL 2003, lk I-5727, punkt 44).
Siiski ei või sellise nõudega minna nii kaugele, et iga juhtumi puhul peaksid märgukirja, põhjendatud arvamuse resolutiivosa
ja hagis toodud nõudmised olema täpselt identsed selleks, et hagi eset ei oleks laiendatud ega muudetud (eespool mainitud
otsus komisjon
v.
Itaalia, punkt 25, ja otsus komisjon
v.
Soome punkt 46).
Kuna komisjon väitis repliigis esimest korda, et isegi kui hagis osundatud alad ei ole eutrofeerunud, tuleb nad sellest hoolimata
määratleda eutrofeerumise suhtes tundlike aladena, kuna need võivad lähitulevikus sellisteks muutuda, ei ole menetluse käigus
laiendanud või muutnud hagi eset, mis puudutab teatud veekogude eutrofeerumise suhtes tundlike aladena määramata jätmist,
kuivõrd direktiivi 91/271 lisa II punkti A alapunkti a kohaselt tuleb tundlikeks aladeks määrata eutrofeerunud alad ning need,
mis võivad lähitulevikus eutrofeeruda.
Seine-Normandie’ vesistu
–        Seine’i laht
Vaidlust ei ole selle üle, et Seine’i lahe vesi on rikastunud toitainetest, eriti lämmastikuühenditest, mille juurdevool ei
ole lakanud suurenemast, ning teiselt poolt on kiirenenud vetikate ja taimestiku kõrgemalt arenenud vormide kasv (vt 27. juuni
2002. aasta otsus kohtuasjas C‑258/00: komisjon
v
. Prantsusmaa, EKL 2002, lk I-5959, punkt 64).
Kõik komisjoni aruanded ja uurimistööd, eriti Philippe Cugier’ Caen’i Ülikoolis 1999. aastal kaitstud doktoritöö ökoloogilisest
modelleerimisest „Modélisation du devenir à moyen terme dans l'eau et le sédiment des éléments majeurs (N, P, Si) rejetés
par la Seine en baie de Seine” („Vees toimuva keskpika arengu modelleerimine ja Seine’ist Seine’i lahte juhitud põhielementide
(N, P, Si) ladestus”), jõuavad järeldusele, et Seine’i lahte lisanduvate toitainete koguse ja selle osakaalu ning sellel alal
toimuva fütoplanktoni iga-aastase vohamise vahel on põhjuslik seos.
Mis puudutab Prantsuse valitsuse väidet, et P. Cuiger’ uurimistöö rajaneb ebatäielikul ökoloogilisel mudelil 3D, siis tuleb
meenutada, et EÜ artikli 174 kohaselt rajaneb ühenduse keskkonnapoliitika ettevaatusprintsiibil. Käesoleval juhul, võttes
arvesse kättesaadavaid teaduslikke ja tehnilisi teadmisi, on põhjusliku seose tõenäosuse võimalikkus Seine’i lahte toitainete
juurdevoolu ja sellel alal fütoplanktoni kiirenenud kasvu vahel piisav, et nõuda direktiivis 91/271 ette nähtud keskkonda
kaitsvate meetmete võtmist juhul, kui teised eutrofeerumise kriteeriumid on täidetud.
Prantsuse valitsus ei nõustu, et fütoplanktoni kasv Seine’i lahes häirib soovimatult vees esinevate organismide tasakaalu.
Selles osas nähtub kõigist komisjoni uurimistöödest, et kõnealusel alal paljuneb
Dinophysis
’e perekonda kuuluv fütoplanktoni liik, mis toodab mürki DSP (
Diarrheic Shellfish Poisoning
) ja mis ladestub karpides ning on nende tarbimisel inimesele ohtlik. Aastatel 1990–1999 täheldati
Dinophysis
’e märgatavat kontsentratsiooni, mis on piisav karpides mürgi ladestumise suurenemiseks, kogu lahes, eriti selle keskosas
– sellel perioodil täheldati
Dinophysis
’e olemasolu 2–6 korral lahe lääneosas ja 7–10 korral lahe idaosas (IFREMER-i 2001. aasta aruanne). Selline paljunemine „näib
olevat suurenenud viimasel seitsmel aastal Courseulles’i (Calvados) ja Dieppe’i (Seine-Maritime) vahel, põhjustades tihedamini
karpide kogumise perioodilist keeldu” (Seine-Normandie vesistu vete arengu- ja kaitsekorralduskava, edaspidi „SDAGE Seine-Normandie”).
Lisaks on teine liik fütoplanktonit –
Phaeocystis
„paljunenud mitu aastat Seine-Maritime’i ja Calvados’i teatud osades” ning, olles küll mürgitu, suurendanud „turistide jaoks
ranniku võlu kadu mudastumise ja ranniku rikkumise tõttu” (SDAGE Seine-Normandie). Fütoplanktonit
Phaeocystis
tuntakse seetõttu, et see tekitab suures kontsentratsioonis esinedes tihedat vahtu, mis katab vee pinda ning mida meri uhub
rannikule või mis jääb kinni kalavõrkudesse.
Nagu on mainitud käesoleva otsuse punktis 23, kujutab selline struktuuriline muutus fütoplanktonite kogukonnas, mille tulemusel
suureneb mürgiste või kahjulike liikide esinemine, soovimatult vees esinevate organismide tasakaalu häirimist. Vastupidi Prantsuse
valitsuse väidetule puudutab selline areng kogu Seine’i lahte, kuigi olukord on kõige halvem lahe kesk- ja idaosas.
Piirangud ja ebameeldivused, mida fütoplankton
Dinophysis
Seine’i lahe rannikul karpide kogumisele ning fütoplankton
Phaeocystis
turismiga seotud tegevusele on põhjustanud, väljenduvad ka nimetatud lahe vee kvaliteedi halvenemises.
Seine’i lahe põhilise lisajõe Seine’i kaudu merre voolavast lämmastikust pärineb 40% asulareoveest (ERM-i 1999. aasta veebruari
aruanne „Verification of vulnerable zones identified under the nitrate directive and sensitive areas identified under the
urban wast water treatment directive” („Nitraadi direktiivi alusel määratletud ohualtide alade ja asulareovee direktiivi alusel
määratletud tundlike alade kontrollimine”, edaspidi ERM-i 1999. aasta aruanne). Prantsuse valitsus väidab, et 2000. aastal
pärines asulareoveest vaid 28% lämmastiku heitmetest, kuid ei esita oma väite toetuseks mingisuguseid dokumentaalseid tõendeid.
Veelgi enam, isegi kui nimetatud sisaldus oli 28% ja mitte 40%, väitis komisjon õigesti, et asulareovesi aitab oluliselt kaasa
Seine’i lahe vee eutrofeerumisele.
Prantsuse valitsus väidab samuti, et P. Cugier’ uurimistöö paneb kahtluse alla võimaluse võtta kasutusele tehnilised meetmed,
et vähendada lämmastiku ja fosfori juurdevoolu. Siiski ei luba ükski Euroopa Kohtule esitatud uurimistöö väljavõte teha taolist
järeldust. Nagu komisjon on õigesti märkinud, ei olnud küsimus asulareoveest toitainete lisandumise vähendamise võimalustest
veel tekkinud ajal, mil eutrofeerumise suhtes tundlikke alasid määrati.
Niisiis oli komisjonil õigus, kui ta leidis, et Seine’i laht on direktiivi 91/271 mõttes eutrofeerunud ning see oleks tulnud
määrata eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks.
–       Seine ja selle lisajõed alamjooksul pärast Andelle’iga ühinemist
Komisjoni tehtud aruannetest ja uurimistöödest ilmneb, et Seine’i alamjooksul pärast tema ühinemist Andelle’iga on fütoplankton
oluliselt paljunenud.
Sellise paljunemise käigus „võib fütolanktoniline biomass tarvitada ära rohkem hapnikku kui ta toodab” ja „fütoplanktoni kahanemise
tagajärg võib seetõttu olla hapnikupuudus” (dokument „Seine-Aval 2: L’analyse ja la gestion environnementales” e „Seine’i
alamjooks 2: keskkonna analüüs ja juhtimine”). Seine’i suudmeala hapniku vähenemine on tekitanud „peaaegu täiesti ilma hapnikuta
ala, mille suurus on rohkem kui 50 km”, mis „muudab vee erinevaks kasutamiseks ja kõigi kõrgema vormi organismidele elamiseks
kõlbmatuks” ning „kujutab endast sellistele rändavatele kaladele nagu lõhe või angerjas peaaegu kuueks kuuks aastas läbipääsmatut
takistust” (uuring „Seine’i alamjooksu teadusprogramm: hapnik”).
Sellised nähtused kujutavad endast selgelt vees esinevate organismide tasakaalu soovimatut häirimist ja vee kvaliteedi langemist.
Prantsuse valitsuse osundatud asjaolu, et ulatuslik fosfori juurdevoolu vähendamine on vaid väga vähesel määral suurendanud
aasta keskmist hapniku-sisaldust Poses-Honfleur’is, ei oma tähtsust. Tegelikult suurenes samal ajal jätkuvalt lämmastiku juurdevool.
Sellises olukorras on komisjon õigesti leidnud, et Seine’i alamjooks pärast tema ühinemist Andelle’iga on direktiivi 91/271
mõttes eutrofeerunud ning see oleks tulnud määrata eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks.
Teisest küljest, mis puudutab jõgesid, mis voolavad Seine’i alamjooksule pärast selle ühinemist Andelle’iga, esitas komisjon
vaid SDAGE Seine-Normandie’ uurimistöö, mille kohaselt „suuremat osa [Seine-Normandie’ vesistu] jõgedest puudutab vetikate
vohamine kevadel ja suvel ning paljusid väikeseid jõgesid vallutavad teatud perioodidel kõrgemate vormide taimed, niitvetikad
või põhja ränivetikad”, kuid sellest ei selgu mingisuguseid erilisi tingimusi, millest tuleneks, et eutrofeerumise definitsiooni
kolmas ja neljas kriteerium on täidetud.
Seetõttu ei ole komisjon tõendanud, et Seine’i lisajõed alamjooksul pärast selle ühinemist Andelle’iga on direktiivi 91/271
mõttes eutrofeerunud või võivad lähitulevikus eutrofeeruda.
Artois-Picardie’ vesistu
–        Artois-Picardie’ vesistu rannikuveed
Komisjoni esitatud aruannetest tuleneb, et Artois-Picardie’ vesistu rannikuveed on toitainetest rikastunud ning nendes esineb
peaaegu aasta ringi märkimisväärne fütoplanktoni kasv (IFREMER-i 1997. aasta detsembri ja Agence de l’Eau Artois-Picardie’
1999. aasta oktoobri aruanne, mis käsitlevad lokaalset toitainete seiret Nord-Pas-de-Calais/Picardie’ rannikul ning IFREMER-i
2001. aasta aruanne).
Artois-Picardie’ rannikuvetes esineb „hooajaline toitainete tsükkel (peamiselt nitraadid, fosfaadid ja silikaadid), mis on
tihedalt seotud põhiliste fütoplanktoni liikide kasvu tsükliga” (IFREMER-i 2001. aasta aruanne). Neil tingimustel, vastupidi
Prantsuse valitsuse väidetele, tuleb kättesaadavat teaduslikku ja tehnilist teavet arvestades pidada tõestatuks põhjusliku
seose esinemine Artois-Picardie’ rannikuvete toitainetega rikastumise ja täheldatud fütoplanktoni kasvu vahel.
Artois-Picardie’ vesistus on „[t]ööstuslik ja majapidamistest tulenev koormus väga suur (rahvastikutihedus kolm korda suurem
kui riigi keskmine)” (Agence de l’Eau Artois-Picardie’ dokument). Seetõttu tuleb nentida, et asulareovesi aitab oluliselt
kaasa selle vesistu vete – eriti rannikuvete – eutrofeerumisele, millele Prantsuse valitsus muu hulgas vastu ei vaidle.
Kogu Artois-Picardie’ rannikut, kaasa arvatud Dunkerque’i, Boulogne-sur-Mer’i ja Calais’d puudutab iga aasta aprillis-mais
fütoplanktoni
Phaeocystis
paljunemine, mis „kujutab endast […] märkimisväärset ökoloogilist nähtust”, mis väljendub „vee värvuse muutumises, vahel
ebameeldivas lõhnas rannikul” ja asjaolus, et „[vesi] muutub kleepjaks ning põhjustab jahmatamapanevat vahutavat nähtust rannikul”
(IFREMER-i 2001. aasta aruanne).
Lisaks esineb Somme’i lahes hapniku vähenemist, mis on seotud eutrofeerumisega (IFREMER-i 2001. aasta aruanne). 1990. aasta
uurimistöö, millele IFEMER viitab, leiab, et täheldatud surmajuhtumid tulenesid tõenäoliselt vees olevate orgaaniliste ainete
üleküllusest, mille tagajärg oli episoodiline keskkonna anoksia. IFREMER-i väidetu kohaselt on teistes Põhjamere osades juba
täheldatud, et
Phaeocystis
’e õitsele puhkemisel, sarnaselt Artois-Picardie’ rannikuvetes toimuvale, võib olla dramaatilisi tagajärgi veekogu põhja ja
pelaagilise ökosüsteemi struktuurile ja toimimisele. Prantsuse valitsus väidab, et IFREMER-i aruanne Agence de l’Eau Artois-Picardie’le
märgib, et karpide ning kalade suremine ei ole seotud
Phaeocystis
’e õitsele puhkemise nähtusega Somme’i lahes, ent ta ei esitanud Euroopa Kohtule nimetatud dokumenti.
Muudatus fütoplanktonite sugukonna struktuuris, mille tulemusena tungib jõuliselt peale
Phaeocystis
’e liik, mis ei ole küll mürgine, kuid ei ole ka kahjutu, kujutab endast vees esinevate organismide tasakaalu soovimatut häirimist
mitte ainult Somme’i lahes, vaid kogu Artois-Picardie’ rannikul.
Muutused vee värvuses, lõhnas ja koostises, mille negatiivne mõju turismiga seotud tegevustele on ilmselge ning mis lisaks
võib olla väga kahjulike mõjudega kalastamisele, kujutab endast vee kvaliteedi halvenemist.
Sellises olukorras on komisjon õigesti leidnud, et kõik Artois-Picardie’ ranniku veed on direktiivi 91/271 mõttes eutrofeerunud
ning need oleks tulnud määrata eutrofeerumise suhtes tundlikeks aladeks.
–        Artois-Picardie’i vesistu maismaaveed (vee võrgustik, mis moodustub ühelt poolt kanaliseeritud Aa/Escaut’ ja teiselt poolt
Belgia piiri vahel, Scarpe’i alamjooksul Arras’st, Lens’i kanali alamjooks Lens’ist ja Somme täies ulatuses)
Oma hagi toetuseks esitas komisjon mitmeid Agence de l’Eau Artois-Picardie’ dokumente. Nendest ilmneb, et viimastel aastatel
täheldatud vee üldise kvaliteedi paranemine koos lämmastiku, „ja eriti fosfori hulga suurenemisega soodustab taimede – fütoplanktoni,
niitvetika või makrofüütide (lemmel, vesiroosid jne) – kasvu”; et „selline taimede kasv põhjustab palju kahju – tavaliselt
vee värvumist, ebameeldivat lõhna, veevoolu takistamist ning eelkõige massilist kalade suremust lämbumise tagajärjel” ja et
„ülemäärased taimed põhjustavad kahju esteetilises mõttes, ebameeldivat lõhna, joogivee võtmisel kasutatavate filtrite ummistumist”.
Samuti selgub, et Artois-Picardie’ vesistu jõed on võrreldes teiste aladega ebasoodsamas olukorras, kuna esiteks „tööstusest
ja majapidamistest lähtuv koormus on suurem (riigi keskmisest kolm korda suurem rahvastikutihedus)” ning teiseks „on jõgedest
tulenev vool liiga nõrk, et leevendada tekkinud saastet” ning „[nende] äravoolu kiirus […] on aeglane: hapniku aeglane juurdevool,
mudaga ummistumine, kalade taastootmist ei toimu ja loomastiku mitmekesisuse vähenemine”.
Sellest hoolimata väidab Prantsuse valitsus, et Artois-Picardie’ vesistu jõgedes ei täheldatud mõju vee voolule või kahju
vee loomastikule või taimestikule, eriti kalakasvatusele. Ta väidab, et komisjoni osundatud dokument oli mõeldud avalikkusele
ning töötati välja eesmärgiga, et see on kõigile kättesaadav ja ei sisalda seetõttu kõiki soovitud nüansse, mistõttu komisjoni
väiteid ei saa nendega tõendada.
Selles osas tuleb märkida, et kuivõrd üks käesoleva otsuse punktides 58 ja 59 viidatud dokument ütleb, et Ülem-Somme’i veekogud
ja Aa delta kanalid on eutrofeerunud, defineerib see eutrofeerumise mõiste kui „toitainetest rikastumine […], mille tagajärg
võib olla taimekasvu suurenemine”, mistõttu nimetatud allikast ei selgu, kas asjakohaste vete puhul on täidetud eutrofeerumise
kolmas ja neljas kriteerium.
Mis puutub teistesse dokumentidesse, siis need ei võimalda otsustada, milline jõgi või kanal on eutrofeerunud või milline
võib tõenäoliselt eutrofeeruda. Veelgi enam, tihtipeale ei tee need vahet veekogude võrgustiku võimaliku eutrofeerumise teatavate
tagajärgede ja niisuguste saastamise üldiste tagajärgede vahel, mis ei piirdu toitainete juurdevooluga.
Mis puudutab ERM-i 1999. aasta aruannet, millele viitavad märgukiri ja põhjendatud arvamus ja millel tundub tuginevat komisjoni
arvamus, et veekogude võrgustikust osa on määratlemata jäetud, märgib Euroopa Kohus, et talle ei esitatud aruande seda osa,
mis puudutas Artois-Picardie’ vesistut.
Seetõttu, lähtudes komisjoni poolt Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest, ei ole midagi, mis õigustaks Artois-Picardie’ vesistu
teatavate jõgede kaasamist hagisse. Veelgi enam, komisjon ei ole oma esimese etteheite toetuseks viidanud ühelegi Prantsuse
valitsuse poolt käesoleva menetluse käigus esitatud selle vesistu jõgede võrgustikku käsitlevale dokumendile.
Seetõttu ei ole komisjon tõendanud, et Artois-Picardie’ vesistu maismaa veed, mis on ära toodud tema hagis, on direktiivi
91/271 mõttes eutrofeerunud või võivad lähitulevikus eutrofeeruda.
Loire-Bretagne’ vesistu
–        Vilaine’i laht
IFREMER-i 2001. aasta aruandest ilmneb, et Prantsusmaa rannikul on kõige rohkem eutrofeerunud Vilaine’i laht. Esiteks on see
koht, kus esineb väga suur hapnikuvaegus, isegi anoksia, mis tuleneb ulatuslikust fütoplanktoni biomassi kasvust ja sellele
järgnevast bakterite vähenemisest, mis võib endaga kaasa tuua ulatuslikku kalade ja põhja selgrootute surma. Teiseks on selle
lahe kolm ala määratletud kui potentsiaalsed makrovetika vohamise paigad („roheline tõus ja mõõn”) ning taoline nähtus on
seal esinenud vähemalt ühel korral uurimistöös käsitletaval perioodil 1997–1999.
Prantsuse valitsus ei vaidle vastu, et toitainete, eriti lämmastiku juurdevool asulareoveest Vilaine’i jõe kaudu mängib olulist
osa lahe eutrofeerumisel.
Prantsuse valitsus väidab, et ta määras Vilaine’i valgala eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks, nii et kõik linnastud inimekvivalendiga
üle 10 000, mis lasevad oma reovee nimetatud vesistusse, peavad kinni pidama direktiivi 91/271 sätetest. Vilane’i lahe määramine
eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks ei oma tähtsust, kuivõrd ükski linnastu, mille inimekvivalent on üle 10 000, ei lase
heitvett otse sellesse lahte ning vastupidi komisjoni väidetele ei oma Loire’i jõest pärinev juurdevool mingisugust mõju nimetatud
lahele – niisiis asub Prantsuse valitsus seisukohale, et ta pole oma kohustusi täitmata jätnud.
Isegi kui ükski linnastu, mille inimekvivalent on üle 10 000, ei lase heitvett otse Vilane’i lahte ning vastupidi komisjoni
väidetele ei oma Loire’i jõest pärinev juurdevool mingisugust mõju nimetatud lahele, siis asjaolu, et Vilane’i valgala on
juba määratud eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks, ei õigusta seda, et see laht selliseks määratud pole. Direktiivi 91/271
artikli 5 lõikest 1 koostoimes direktiivi II lisa punkt A alapunktiga a tuleneb, et liikmesriigid on kohustatud määrama tundlikeks
aladeks kõik eutrofeerunud veekogud..
Seetõttu, jättes Vilane’i lahe määramata direktiivi 91/271 mõttes eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks, rikkus Prantsuse
Vabariik oma kohustusi.
–        Lorient’i reid
Prantsuse valitsus ei vaidle vastu, et Lorient’i reid on toitainetest rikastunud.
IFREMER-i 2001. aasta aruandest nähtub, et perioodil 1997–1999 esines Lorient’i reidi kahe piirkonna randades igal aastal
makrovetika vohamisi („rohelised tõusud ja mõõnad”).
Nimetatud aruanne märgib, et Bretaigne’i ranniku „rohelised tõusud ja mõõnad”, mis üldiselt esinevad maist augusti-septembrini,
on põhjustatud rohevetika
Ulva
kiirest kasvust, mis tuleneb vee rikastumisest toitainetega. Need oportunistlikud vetikad tulevad põhjast kergesti lahti,
mistõttu need hõljuvad ringi ning lõpuks uhutakse nad kohati paksu kihina kallastele. „Rohelised tõusud ja mõõnad” häirivad
oluliselt või teevad isegi võimatuks sellised tavalised turismiga seotud tegevused nagu suplemine, kalastamine, piki kallast
matkamine jms. Kohalikud omavalitsused peavad turismi säilitamiseks neid vetikaid kokku korjama.
Nagu eespool punktis 23 on mainitud, kujutab selline makrovetika kasv endast vees esinevate organismide tasakaalu soovimatut
häirimist. Negatiivne mõju, muu hulgas turismiga seotud tegevustele, mis nendest „rohelistest tõusudest ja mõõnadest” tuleneb,
kujutab endast ka vee kvaliteedi halvenemist.
Sellest hoolimata väidab Prantsuse valitsus, et kevadine ja suvine lämmastiku voolu osa linnastutest on vaid 9,8%, niisiis
ei ole heitmed asulareoveest märkimisväärsed. Ta väidab, et komisjon tunnistas oma põhjendatud arvamuses, et lämmastiku vool
linnastutest Saint-Brieuc’i lahte, mis moodustab 8,9% kogu juurdevoolust, ei ole märkimisväärne ning et tõenäoliselt samasuguse
järelduse võib teha Lorient’i reidi puudutavas küsimuses.
Selles osas ei oma asjaolu, et komisjon tunnistab, et heitmed linnastutest ei aita märkimisväärselt kaasa Saint-Brieuc’i reidi
eutrofeerumisele, tähtsust Lorient’i reidi määramisel tundlikuks alaks, kuna on selge, et need kaks veekogu on üksteisest
sõltumatud.
Komisjoni esitatud ERM-i 1999. aasta aruandest nähtub, et kevadisest ja suvisest (st rohevetika vohamise perioodil) lämmastiku
juurdevoolust Lorient’i reidi pärineb 9,8% ehk 374 tonni linnastutest. Sellises olukorras oli komisjonil õigus, kui ta leidis,
et asulareovesi aitab märgatavalt kaasa Lorient’i reidi vee eutrofeerumisele.
Niisiis leidis komisjon õigesti, et Lorient’i reid on direktiivi 91/271 mõttes eutrofeerunud ning oleks tulnud määrata eutrofeerumise
suhtes tundlikuks alaks.
–        Elorn’i suudmelaht, Morbihan’i laht, Douarnenez’ laht ja Concarneau’ laht
Prantsuse valitsus ei vaidle vastu, et nimetatud veekogud on toitainetest rikastunud.
IFREMER-i 2001. aasta aruandest ilmneb, et uurimustöös käsitletud perioodil 1997–1999 esines kõnealustel aladel „rohelisi
tõuse ja mõõnu”. Prantsuse valitsus teadvustab muu hulgas selle nähtuse olemasolu ja tähtsust Concarneau’ lahes.
Eespool käesoleva otsuse punktides 73 ja 74 toodud põhjendustel kinnitab komisjon, et Elorn’i suudmelaht, Morbihan’i laht,
Douarnenez’ laht ja Concarneau’ laht on eutrofeerunud.
Siiski väidab Prantsuse valitsus, et asulareoveest pärinev lämmastiku juurdevool ei mõjuta oluliselt nende veekogude eutrofeerumist,
seega ei ole tarvis neid  direktiivi 91/271 mõttes eutrofeerumise suhtes tundlikeks aladeks määrata.
Selle küsimuse puhul on täiesti selge, et lämmastikku sisaldav saaste pärineb põhiliselt põllumajandusest.
Mis puudutab siiski Elorn’i suudmelahte, siis komisjon ja Prantsuse valitsus nõustuvad, et kevadisest ja suvisest (st rohevetika
vohamise perioodil) lämmastiku juurdevoolust pärineb ERM-i 1999. aasta aruande andmetel 21% linnastutest.
Mis puudutab Douarnenez’ ja Concarneau’ lahte, siis kevadine ja suvine nitraatide juurdevool linnastutest on nimetatud aruande
kohaselt vastavalt 23% ja 32%. Olles põhjendatud arvamusele vastates väitnud, et Bureau d’études Saunier’ 1993. aasta uurimuse
(edaspidi „Saunier’ uurimus”) kohaselt oli see kogus vastavalt 22% ja 34%, väitis Prantsuse valitsus kostja vastuses, et uurimistöö
kohaselt, mille CEVA-IFREMER on teinud vee analüütilisele keskusele, pärineb 90% Douarnenez’ lahte lisandunud lämmastikust
ja fosforist põllumajandusest. Siiski tuleb märkida, et Prantsuse valitsus ei esitanud Euroopa Kohtule nimetatud uurimistööd.
Concarneau’ lahte puudutavas küsimuses väidab Prantsuse valitsus, et mitmed uurimistööd ja mõõtmiskatsed (IFREMER, Ceva, DDE,
In vivo) on võimaldanud hinnata lämmastiku juurdevoolu koguseks ca 500 tonni aastas, millest ainult 6,5 tonni (1,3%) pärineb
Concarneau’ veepuhastusjaamast. Kuid jällegi ei esitanud Prantsuse valitsus nimetatud uurimistöid ja aruandeid. Antud olukorras
tuleb analüüsi aluseks võetava protsendina aktsepteerida komisjoni esitatud ERM-i 1999. aasta aruandest tulenevat protsenti.
Mis puudutab Morbihan’ lahte, siis väidab Prantsuse valitsus esitatud Saunier’ uurimistööle tuginedes, et vaid maksimaalselt
10% kevadisest ja suvisest lämmastiku juurdevoolust pärineb linnastutest. Nimetatud uurimistöö analüüsimine seda protsenti
siiski ei kinnita, seetõttu tuleb aktsepteerida ERM-i 1999. aasta aruandes toodud 21%. Igal juhul tuleb märkida, et kuna Saunier’
uurimistöö pärineb 1993. aastast, siis annab ERM-i 1999. aasta aruanne Prantsuse rannikuvete seisukorrast hilisema ülevaate.
Komisjon leiab õigesti, et linnastutest pärinev asulareovesi, mis moodustab 21%–32% kogu lämmastiku juurdevoolust vetikate
ja teiste taimestiku kõrgemalt arenenud vormide kiirendatud kasvu perioodil, on kõnealuste suublate kujunemisel, arengul ja
eutrofeerumise säilimisel oluline.
Antud olukorras leidis komisjon õigesti, et Elorn’i suudmelaht, Morbihan’ laht, Douarnenez’ laht ja Concarneau’ laht on direktiivi
91/271 mõttes eutrofeerunud ja need oleks tulnud määrata eutrofeerumise suhtes tundlikeks aladeks.
–        Sèvre niortaise
Komisjon loobus repliigis esimese väite sellest osast, mis nimetatud ala puudutas.
Rhône-Méditerranée-Corse’i vesistu
–        Vistre’i jõgi
Komisjon väidab, et Vistre’i jõgi on alamjooksul Nîmes’ist eutrofeerunud ja see oleks tulnud määrata eutrofeerumise suhtes
tundlikuks alaks.
Prantsuse valitsus tunnistab, et see kaebus on põhjendatud ja väidab, et Vistre’i probleemile, mis on seotud vaid Nîmes’i
linnastust pärinevate heitmetega, leitakse lahendus 31. detsembriks 2005 seoses kogu Ida-Nîmes’i linnastu reoveepuhastusjaamaga,
mida kavatsetakse laiendada.
Seetõttu oleks Prantsuse ametivõimud pidanud Vistre’i jõe alamjooksul Nîmes’ist määrama eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks.
–        Thau veekogu
Selge on see, et Thau veekogu veed on toitainetest rikastunud. Lisaks, nagu nähtub IFREMER-i 2001. aasta aruandest, „ei ole
Vahemere ökosüsteemi eutrofeerumise allikaks mitte põllumajandus, vaid saaste asulareoveest”, millele Prantsuse valitsus Thau
veekogu puudutavas osas vastu ei vaidle.
Nimetatud aruande kohaselt on Thau veekogu koht, kus esineb oluliselt anoksiat, mida kutsutakse düstroofseteks episoodideks,
mille aktiveerumine on „tõenäoliselt seotud vetikate omaduste halvenemisega, kallaste täiskasvamisega, vee temperatuuri tõusmisega”
ning mis muudab vee seal kasvavate loomade ja taimede jaoks mürgiseks. Taoline nähtus esines aastatel 1975, 1982, 1983, 1987,
1990 ja 1997.
Tuginedes IFREMER-i 1998. aasta uurimistööle „Anoksiline kriis Thau vesistus 1997. aasta suvel” (edaspidi „IFREMER-i 1998. aasta
uurimistöö”) ning IFREMER-i ja Languedoc-Roussillon’i maakonna poolt välja antud bülletäänile laguuni seire võrgustiku kohta
2000. aastaks, väidab Prantsuse valitsus siiski, et Thau veekogu toitumisseisund on 1970. aastatest alates oluliselt paranenud.
Viimasel 20 aastal täheldatud anoksia ei ole enam põhjustatud veekogu eutrofeerumisest tulenevast taimede kasvust, vaid toodetud
elus ja lagunenud orgaanilise aine varude puudulikust valitsemisest, muu hulgas väga laialt levinud karpide ja vähkide kasvatusest
Thau veekogus.
Selles osas selgub IFREMER-i 1998. aasta uurimistööst, et pärast 1970. aastaid ette võetud ümberkorraldusi inimtegevusest
pärineva lämmastiku juurdevoolu vähendamiseks „võib öelda, et Thau vesistu ei ole enam eutrofeerunud”.
Tegelikult ei ole nimetatud uurimuse kohaselt Thau veekogus oluliselt esinev fütoplankton mürgine ning ei takista karpide,
põhiliselt austrite, kasvatamist. Veelgi enam, saagi (rannakarbid, austrid jne) koristamisega vähendatav lämmastikku sisaldava
aine kogus moodustab rohkem kui 60% juurdevoolust valgalalt. Antud olukorras ei ole Thau veekogu vees esinevate organismide
tasakaalu soovimatult häiritud.
IFREMER-i 1998. aasta uurimistöö märgib siiski, et Thau veekogu puhul esineb düstroofsete episoodide oht, mille tagajärg on
vee anoksia, sulfiidide teke ja ulatuslik elusorganismide, kaasa arvatud austrite, surm mõjutatud piirkonnas. Viimati esines
düstroofseid episoode 1997. aastal. Kui see juhtub, siis kujutab see nähtus vees esinevate organismide tasakaalu soovimatut
häirimist ja vee kvaliteedi langemist.
Vastupidi Prantsuse valitsuse väidetele, nähtub IFREMER-i 1998. aasta uurimistööst, et isegi kui orgaanilise aine juurdevool
karpide ja vähkide elutegevuse tõttu aitab kaasa düstroofsete episoodide tekkimisele, nagu juhtus 1997. aastal, siis vee toitainetega
rikastumise tagajärjel tekkinud makrofüüdid veekogu kaldal mängivad olulist osa nende nähtuste ilmumisel.
Sama uurimistöö kohaselt ei saa tulevikus välistada düstroofsete episoodide ootamatut ilmumist sellistes ebatavalistes ilmastikuoludes,
nagu valitsesid 1997. aasta kriisi ajal. Thau veekogu ümbruses on „teatav hulk potentsiaalseid allikaid aladel, mis asuvad
põhiliste suubuvate veevoolude kohas, muu hulgas laguuni veed”. Seda kinnitab bülletään laguuni seire võrgustiku kohta 2000.
aastaks, mille kohaselt osa Thau veekogust (Angle’i meresopp) on mõõdukalt eutrofeerunud.
Seetõttu leidis komisjon õigesti, et kui kaitsemeetmeid tarvitusele ei võeta, võib Thau veekogu lähitulevikus eutrofeeruda
ja see oleks tulnud määrata direktiivi 91/271 mõttes eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks.
IFREMER-i 1998. aasta uurimuse kohaselt „on juurdevool valgaladelt […] vajalik, et säilitada Thau vesistus võimalus karpide
ja vähkide kasvatamiseks”, kuna „planktoni tootmise vähenemine võib põhjustada ebasoovitavat karpide ja vähkide populatsiooni
vähenemist”. Siiski sätestab direktiivi 91/271 II lisa punkti A alapunkti a teine lõik võimaluse teha kohandusi rangemale
puhastamisele, mida tavaliselt nõutakse tundlikele aladele juhitava asulareovee puhul.
Kõigist eelnevatest kaalutlustest lähtudes on esimene etteheide osas, mis puudutab Seine’i lahte, Seine’i alamjooksu selle
ühinemisel Andelle’iga, Artois-Picardie’ vesistu rannikuvett, Vilane’i lahte, Lorient’i reidi, Elorn’i suudmelahte, Douarnenez’
lahte, Concarneau’ lahte, Morbihan’ lahte, Vistre’i alamjooksu Nîmes’ist ning Thau veekogu, põhjendatud.

Teine etteheide, mille kohaselt üle 10 000 inimekvivalendiga linnastutest asulareovee tundlikele aladele juhtimisel ei nõutud
vee põhjalikumat puhastamist
Direktiivi 91/271 artikli 5 lõike 2 kohaselt pidid Prantsuse ametiasutused astuma vajalikke samme hiljemalt 31. detsembriks
1998, et tagada, et kõikide linnastute inimekvivalendiga üle 10 000 puhul läbib kogumissüsteemidesse sisenev asulareovesi
enne selle tundlikele aladele juhtimist artiklis 4 kirjeldatust põhjalikuma puhastuse.
Direktiivi 91/271 artikli 5 lõike 3 kohaselt (koostoimes lisa I punkti B lõikega 3) tähendab põhjalikum puhastamine muu hulgas
seda, et eutrofeeruvatele tundlikele aladele juhitav vesi peab vastama nimetatud lisa tabelis 2 esitatud nõuetele, mis peavad
omakorda vastama selle direktiivi II lisa punkti A alapunkti a teise lõigu kriteeriumidele.
Esiteks väidab komisjon, et oma vastuses märgukirjale tunnistas Prantsuse valitsus 12. detsembri 2000. aasta kirjaga, et nimekirjas
toodud 130 linnastu asulareovee puhastamine ei vastanud direktiivi 91/271 artikli 5 lõike 2 nõuetele.
Oma vasturepliigis väitis Prantsuse valitsus, et 130-st nimekirjas olevast linnastust vastab hetkel direktiivi 91/271 nõuetele
32, sealhulgas neist 10 (Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine
ja Gray) vastasid nõuetele juba enne põhjendatud arvamuses toodud tähtaja möödumist.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb lahendada küsimus, kas liikmesriik on kohustusi rikkunud, lähtudes olukorrast
liikmesriigis põhjendatud arvamuses toodud tähtaja lõpus (vt muu hulgas 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑446/01: komisjon
v
. Hispaania, EKL 2003, lk I-6053, punkt 15).
Kuna Vichy’, Aix-en-Provence’i, Mâcon’i, Créhange’i, Saint-Avold’i, Bailleul’, Aurillac’i, Montauban’i, Châtillon-sur-Seine’i
ja Gray’ linnastud viidi nõuetega vastavusse enne põhjendatud arvamuses toodud tähtaja saabumist, siis nende osas ei ole kaebus
põhjendatud.
Teisest küljest on kaebus põhjendatud selles osas, mis puudutab teisi Prantsuse valitsuse 12. detsembri 2000. aasta kirjas
märgitud linnastuid, k.a need, mis viidi vastavusse pärast põhjendatud arvamuses toodud tähtaja lõppu.
Seejärel heidab komisjon Prantsuse valitsusele ette kohustuste rikkumist Montpellier’ linnastu osas, mis ei olnud 12. detsembri
2000. aasta kirjale lisatud nimekirjas.
Prantsuse valitsuse vastusest põhjendatud arvamusele tuleneb, et Montpellier’ linnastu juhib oma asulareovee tundlikule alale
ja et tööd reoveepuhastusjaama vastavusse viimiseks ning vee merre juhtimiseks ei olnud 2004. aastaks veel lõpetatud. Kuna
Prantsuse valitsus ei ole Euroopa Kohtus väitnud, et tööd lõpetati planeeritust varem või igal juhul enne põhjendatud arvamuses
toodud tähtaja möödumist, siis on teine etteheide Montpellier’ linnastut puudutavas osas põhjendatud.
Viimaks väidab komisjon, et Prantsuse ametiasutused oleks pidanud tagama, et asulareovesi, mis juhitakse esimeses etteheites
viidatud aladele üle 10 000 inimekvivalendiga linnastutest ja mis oleks tulnud määrata eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks,
läbib enne selle tundlikele aladele juhtimist põhjalikuma puhastuse nii, nagu on sätestatud direktiivi 91/271 artikli 5 lõikes
2.
Prantsuse valitsus, kes ei vaidle vastu, et asulareovesi linnastutest inimekvivalendiga üle 10 000, mis juhitakse eespool
punktis 103 mainitud aladele või nende valgaladele, ei ole Euroopa Kohtus väitnud ega
a fortiori
tõestanud, et põhjendatud arvamuses toodud tähtja möödumisel puhastati seda vett direktiivi 91/271 artikli 5 lõike 2 mõttes
põhjalikumalt.
Seetõttu leiab Euroopa Kohus, et kuna Prantsuse Vabariik:
–        jättis Seine’i lahe, Seine’i alamjooksu selle ühinemisel Andelle’iga, Artois-Picardie’ vesistu rannikuveed, Vilaine’i lahe,
Lorient’i reidi, Elorn’i suudmelahe, Douarnenez’ lahe, Concarneau’ lahe, Morbihan’ lahe, Vistre’i alamjooksul Nîmes’ist ja
Thea veekogu eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks määramata, ja
–        ei nõudnud sellise asulareovee põhjalikumat puhastamist, mis juhitakse linnastutest, mis on ära toodud Prantsuse ametiasutuste
12. detsembri 2000. aasta kirjas (välja arvatud Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul, Aurillac,
Montauban, Châtillon-sur-Seine ja Gray) ja Montpellier’ linnastust, ning ei nõudnud sellise asulareovee põhjalikumat puhastamist,
mis juhitakse linnastutest inimekvivalendiga üle 10 000 Seine’i lahte, Seine’i alamjooksul selle ühinemisel Andelle’iga, Artois-Picardie’
vesistu rannikuvetesse, Vilaine’i lahte, Lorient’i reidi, Elorn’i suudmelahte, Douarnenez’ lahte, Concarneau’ lahte, Morbihan’
lahte, Vistre’i alamjooksul Nîmes’ist ja Thea veekogusse,
siis on ta rikkunud direktiivi 91/271 artikli 5 lõigetest 1 ja 2 ning II lisast tulenevaid kohustusi. Hagi jäetakse muus osas
rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud kandma kohtukulud, kui vastaspool on seda taotlenud.
Kuna komisjon esitas nõude mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt ning et kohtuotsus tehti viimase kahjuks, mõistetakse
kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Kuna Prantsuse Vabariik:
–
jättis Seine’i lahe, Seine’i alamjooksu selle ühinemisel Andelle’iga, Artois-Picardie’ vesistu rannikuveed, Vilaine’i lahe,
Lorient’i reidi, Elorn’i suudmelahe, Douarnenez’ lahe, Concarneau’ lahe, Morbihan’ lahe, Vistre’i alamjooksul Nîmes’ist ja
Thea veekogu eutrofeerumise suhtes tundlikuks alaks määramata, ja
–
ei nõudnud sellise asulareovee põhjalikumat puhastamist, mis juhitakse linnastutest, mis on ära toodud Prantsuse ametiasutuste
12. detsembri 2000. aasta kirjas (välja arvatud Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul, Aurillac,
Montauban, Châtillon-sur-Seine ja Gray) ja Montpellier’ linnastust, ning ei nõudnud sellise asulareovee põhjalikumat puhastamist,
mis juhitakse linnastutest inimekvivalendiga üle 10 000 Seine’i lahte, Seine’i alamjooksu selle ühinemisel Andelle’iga, Artois-Picardie’i
vesistu rannikuvetesse, Vilaine’i lahte, Lorient’i reidi, Elorn’i suudmelahte, Douarnenez’ lahte, Concarneau’ lahte, Morbihan’
lahte, Vistre’i alamjooksul Nîmes’ist ja Thea veekogusse,
siis on ta rikkunud nõukogu 21. mai 1991. aasta direktiivi 91/271/EMÜ asulareovee puhastamise kohta artikli 5 lõigetest 1
ja 2 ning II lisast tulenevaid kohustusi.
2.
Jätta hagi muus osas rahuldamata.
3.
Mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.