CELEX: 62009CJ0444
Szociálpolitika
1999/70/EK irányelv
Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodásának 4. szakasza
A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve
A keretmegállapodásnak valamely autonóm közösség határozott időre kinevezett köztisztviselőre történő alkalmazása
A teljesített szolgálati idő után járó juttatás nyújtása tekintetében kizárólag a szerződés ideiglenes jellege alapján eltérő bánásmódot megállapító nemzeti szabályozás
A teljesített szolgálati idő után járó juttatáshoz való jog visszaható hatállyal történő elismerésére irányuló kötelezettség

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött
keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
3. kötet, 368. o.) mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás
(a továbbiakban: keretmegállapodás) 4. szakaszának értelmezésére vonatkoznak.
E kérelmeket az R. M. Gavieiro Gavieiro és A. M. Iglesias Torres, valamint a Consellería de Educación e Ordenación de la Xunta
de Galicia (Galícia autonóm közösség oktatási és egyetemi szabályozási bizottsága, a továbbiakban: Consellería) között, a
teljesített szolgálati idő után háromévente járó juttatások visszaható hatállyal történő megadásának ez utóbbi általi megtagadása
tárgyában folyamatban lévő két jogvitában terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás
Az 1999/70 irányelv 1. cikke értelmében az irányelv célja „a mellékletben szereplő […] keretmegállapodás végrehajtása, amely
megállapodást […] általános iparági szervezetek (ESZSZ, UNICE és CEEP) kötöttek”.
Ugyanezen irányelv 2. cikkének első és harmadik bekezdése értelmében:
„A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz,
hogy ennek az irányelvnek 2001. július 10‑e előtt megfeleljenek, vagy biztosítják, hogy legkésőbb eddig az időpontig a szociális
partnerek a szükséges rendelkezéseket megállapodás útján bevezessék, miközben a tagállamok megteszik az ezen irányelvben előírt
eredmények folyamatos biztosításához szükséges lépéseket. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
[…]
Amikor a tagállamok elfogadják az első bekezdésben említett intézkedéseket, azokban hivatkozni kell erre az irányelvre, vagy
azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.”
Az 1999/70 irányelv – 3. cikke értelmében – 1999. július 10‑én, az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
való kihirdetésének napján lépett hatályba.
A keretmegállapodás 1. szakasza értelmében annak:
„[…] célja:
a)      a megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] tilalma elvének alkalmazásával javítani a határozott ideig tartó
munkavégzés [helyesen: munkaviszony] minőségét;
b)      az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása
kereteinek [helyesen: megakadályozásához szükséges keret] megállapítása.”
A keretmegállapodás 2. szakasza 1. pontjának szövege a következő:
„Ez a megállapodás olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény, kollektív szerződés vagy
a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek.”
A keretmegállapodás 3. szakaszának 1. pontjában szereplő fogalommeghatározás értelmében a határozott időre alkalmazott munkavállaló
„az a munkavállaló, aki a munkáltató és a munkavállaló által közvetlenül létesített, határozott időre létrejött munkaszerződéssel
vagy munkaviszonnyal rendelkezik, ahol a szerződés [helyesen: munkaszerződés vagy munkaviszony] megszűnését olyan objektív
feltételek útján állapítják meg, mint meghatározott időpont elérése, meghatározott feladat elvégzése vagy meghatározott esemény
bekövetkezése”.
A keretmegállapodás „A megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] tilalmának elve” címet viselő 4. szakaszának
1. és 4. pontja a következőt írja elő:
„1.      A foglalkoztatási feltételek [helyesen: munkafeltételek] szempontjából a határozott időre foglalkoztatott munkavállalók nem
részesülhetnek kedvezőtlenebb bánásmódban, mint a velük összehasonlítható, állandó [helyesen: határozatlan időre alkalmazott]
munkavállalók, csupán azért, mert határozott idejű munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek, kivéve ha az eltérő
bánásmód objektív alapon igazolható.
[…]
4.      A sajátos munkafeltételekkel kapcsolatos, a vállalkozásnál eltöltött idő alapján történő minősítés [helyesen: vonatkozó szempontok]
a határozott időre alkalmazott munkavállalók és az állandó [helyesen: határozatlan időre alkalmazott] munkavállalók esetében
azonosak, kivéve, ha a vállalkozásnál eltöltött idő alapján történő eltérő minősítést objektív okok indokolják.”

A nemzeti szabályozás
A spanyol alkotmány (a továbbiakban: alkotmány) 149. cikke (1) bekezdésének 18. pontja a közigazgatási szervekre alkalmazandó
jogi rendszer és tisztviselőik személyi szabályzatának alapjait illetően kizárólagos hatáskört ruház a spanyol államra.
A Decreto 315/1964, por el que se aprueba la Ley de funcionarios civiles del Estado (A köztisztviselőkről és közalkalmazottakról
szóló törvény elfogadásáról szóló, 1964. február 7‑i 315/1964. sz. rendelet; a BOE 1964. február 15‑i 40. száma, 2045. o.,
a továbbiakban: LFCE) 4. cikke értelmében határozatlan időre kinevezett köztisztviselők azok a köztisztviselők, akik – törvényen
alapuló kinevezés alapján – állandó álláshelyet foglalnak el, a tényleges állományba tartoznak, és az általános állami költségvetésből
a személyzet javára meghatározott díjazásban, illetve fix összegű ellátásokban részesülnek.
Az LFCE 5. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy határozott időre kinevezett köztisztviselők azok a köztisztviselők,
akik szükségből vagy sürgősség miatt a határozatlan időre kinevezett köztisztviselők helyét töltik be mindaddig, amíg e helyeket
határozatlan időre kinevezett köztisztviselőkkel töltik be.
A határozott időre kinevezett köztisztviselők – az LFCE 104. cikkének (3) bekezdése értelmében – azon kategóriának megfelelő
illetményben részesülnek, amelybe a betöltetlen álláshely tartozik.
Az LFCE 105. cikke akként rendelkezett, hogy e határozott időre kinevezett köztisztviselőkre – analógia útján, és amennyiben
ez munkaviszonyuk jellegének megfelel – a köztisztviselőkre vonatkozó általános szabályzatot kell alkalmazni, a határozatlan
idejű foglalkoztatáshoz való jog, a meghatározott illetményszintekhez való jog, valamint a köztisztviselői nyugdíjjal kapcsolatos
rendszer kivételével.
Az LFCE rendelkezéseit átvették a Galíciai Autonóm Közösség 2003–2007‑es évekre vonatkozó költségvetési törvényei, amelyekben
előírták, hogy a határozott időre kinevezett köztisztviselők – a határozatlan időre kinevezett köztisztviselőktől eltérően –
nem jogosultak a háromévente járó juttatásokra. Ezen utóbbiak olyan juttatások, amelyeket három teljesített szolgálati évből
álló időszakok vonatkozásában biztosítanak.
A spanyol állam – az alkotmány 149. cikke (1) bekezdésének 18. pontja értelmében ráruházott kizárólagos hatásköre alapján –
elfogadta a Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado públicót (a köztisztviselőkre vonatkozó alapszabályzatról szóló, 2007.
április 12‑i 7/2007. sz. törvény; a BOE 2007. április 13‑i 89. száma, 16270. o.; a továbbiakban: LEBEP).
A LEBEP – 2. cikkének (1) bekezdése értelmében – a határozatlan időre kinevezett köztisztviselőkre, és adott esetben a többek
között az autonóm közösségek közigazgatásában dolgozó szerződéses alkalmazottakra vonatkozik.
A LEBEP 8. cikkének szövege a következő:
„1.      Köztisztviselők a közigazgatási szerveknél díjazás ellenében közérdekű feladatokat ellátó személyek.
2.      A köztisztviselők az alábbi csoportokba sorolhatók:
a)      határozatlan időre kinevezett köztisztviselők;
b)      határozott időre kinevezett köztisztviselők;
c)      a határozatlan vagy határozott idejű szerződéssel rendelkező, az állandó személyzethez tartozó szerződéses alkalmazottak;
d)      kisegítő alkalmazottak.”
A határozatlan időre kinevezett köztisztviselők és a határozott időre kinevezett köztisztviselők fogalmát a LEBEP 9. és 10. cikke
az LFCE‑ben szereplővel azonos módon határozza meg.
A LEBEP‑nek „A határozott időre kinevezett köztisztviselők díjazása” címet viselő 25. cikke módosítja a háromévente járó juttatások
addig hatályos rendszerét, és (2) bekezdésében kimondja, hogy „[a]z [említett törvény] hatálybalépését megelőzően teljesített
közszolgálatnak megfelelő, hároméves szolgálati időszakokat elismerik, ezek azonban a díjazás tekintetében csak a törvény
hatálybalépésétől kezdve váltanak ki joghatást”.
Az LFCE 5. cikkének (2) bekezdését, valamint 104. és 105. cikkét hatályon kívül helyező LEBEP 2007. május 13‑án lépett hatályba.
A LEBEP 25. cikkének (2) bekezdése alapján a Consellería meghatározta a Galíciai Autonóm Közösségben tanárként dolgozó, határozott
időre kinevezett köztisztviselők tekintetében a hároméves szolgálati időszakok hivatalból történő elismerésére vonatkozó szabályokat.
A Decreto legislativo 1/1999, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Régimen Financiero y presupuestario de
Galicia (Galícia pénzügyi és költségvetési rendszeréről szóló törvény egységes szerkezetbe foglalt változatának elfogadásáról
szóló, 1999. október 7‑i 1/1999. sz. törvényerejű rendelet; a BOE 1999. december 8‑i 293. száma, 42303. o.) 27. cikke (1) bekezdésének
a) pontja előírja, hogy a pénzbeli követeléshez fűződő jogok elévülési ideje öt év.

Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

A C‑444/09. sz. ügy
R. M. Gavieiro Gavieiro – akit alapeljárásbeli keresetlevele benyújtásának időpontjában a Consellería próbaidős köztisztviselőként
foglalkoztatott – 1994 és 2007 között határozott időre kinevezett tanárként dolgozott különböző galíciai oktatási intézményekben,
összesen 9 év 2 hónap és 17 napig.
A LEBEP hatálybalépését követően a Consellería elismerte, hogy R. M. Gavieiro Gavieiro 2007. május 13‑tól jogosult a teljesített
szolgálati idő után háromévente járó juttatásokra, mivel kilenc éve állt köztisztviselői jogviszonyban a Galíciai Autonóm
Közösségben.
2008. november 14-én az alapügy felperese azzal a kérelemmel fordult a Conselleríához, hogy ismerjék el az el nem évült – azaz
a 2003 novembere és 2007. május 12. közötti időszakhoz kapcsolódó – hároméves szolgálati időszakot, és fizessék meg részére
a háromévente járó, megfelelő juttatásokat. E kérelmét a keretmegállapodásnak a Bíróság által a C‑307/05. sz. Del Cerro Alonso
ügyben 2007. szeptember 13‑án hozott ítéletben (EBHT 2007., I‑7109. o.) értelmezett 4. szakaszában előírt, megkülönböztetésmentes
bánásmódhoz való jogára alapította.
2009. március 5‑i határozatával a Consellería a fent említett kérelmet elutasította, mivel úgy vélte, hogy a LEBEP csak hatálybalépésétől,
2007. május 13‑tól biztosítja a határozott időre kinevezett köztisztviselők számára a hároméves szolgálati időszakok alapján
járó juttatásokat.
R. M. Gavieiro Gavieiro az elutasításról szóló, említett határozattal szemben keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő
bírósághoz annak megsemmisítése, valamint az – állítása szerint – általa teljesített hároméves szolgálati időszakok visszaható
hatállyal történő elismerése iránt.
Mivel a Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de A Coruña úgy ítélte meg, hogy az alapügy megoldásához a keretmegállapodás
értelmezése szükséges, az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette
a Bíróság elé:
„Hogyan kell értelmezni az 1999/70/EK irányelv [mellékletében szereplő] keretmegállapodás 4. szakaszának 4. pontjában foglalt,
»eltöltött idő alapján történő eltérő minősítés« kifejezést; továbbá a köztisztviselők szolgálati idejének ideiglenes jellege
önmagában olyan »objektív ok«‑e, amely a szolgálati idővel összefüggő juttatások megfizetése tekintetében igazolja az eltérő
bánásmódot?”

A C‑456/09. sz. ügy
A. M. Iglesias Torres – aki a Galíciai Autonóm Közösség hivatalos nyelviskolái tanári karának határozatlan időre kinevezett köztisztviselőjeként jelenleg
a Consellería alkalmazásában áll – 1994 és 2007. május 13. között különböző galíciai oktatási intézményeknél összesen kilenc
évig dolgozott a Consellería alkalmazásában határozott időre kinevezett tanárként.
A LEBEP hatálybalépését követően, A. M. Iglesias Torres 2009. április 23‑án kérte az általa kapott illetmény és a LEBEP hatálybalépése
előtti időszak során általa teljesített hároméves szolgálati időszakok alapján neki járó illetmény közötti különbözetnek megfelelő
illetmény megtérítéséhez való jogának elismerését.
A lugói területi oktatási és egyetemi szabályozási osztály vezetője – a Consellería által ráruházott hatáskörök alapján elfogadott –
2009. május 13‑i határozatával elutasította az említett kérelmet.
A. M. Iglesias Torres az elutasításról szóló, említett határozattal szemben keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz
annak megsemmisítése, valamint az – állítása szerint – általa teljesített hároméves szolgálati időszakok visszaható hatállyal
történő elismerése iránt. E tekintetben kereseti kérelmeit a keretmegállapodásnak a Bíróság által a fent hivatkozott Del Cerro
Alonso ügyben hozott ítéletben értelmezett 4. szakaszára alapította.
Mivel a Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de Pontevedrának kételyei merültek fel a keretmegállapodás Bíróság ítélkezési
gyakorlatának fényében való értelmezésével kapcsolatban, felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az
alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      Alkalmazható‑e az 1999/70/EK irányelv a Galíciai Autonóm Közösség határozott időre kinevezett köztisztviselőre?
2)      Az ezen irányelvet átültető nemzeti rendelkezésnek tekinthető‑e a [LEBEP] 25. cikkének (2) bekezdése, ha e törvényben nem
található semmiféle, a közösségi szabályozásra való utalás?
3)      A második kérdésre adott igenlő válasz esetén szükségszerűen a LEBEP 25. cikkének (2) bekezdését kell‑e olyan nemzeti átültető
rendelkezésnek minősíteni, amelyre az Európai Unió Bírósága C‑268/06. sz. Impact‑ügyben 2008. április 15‑én hozott ítélete
(EBHT 2008., I‑2483. o.) rendelkező részének 4. pontja utal, vagy a spanyol állam csak az általa az irányelv alapján elismert
hároméves szolgálati időszakok után keletkezett díjazásbeli követelések tekintetében köteles visszaható hatályt biztosítani?
4)      A második kérdésre adott nemleges válasz esetén az ügyre az 1999/70/EK irányelvet a Bíróság [a fent hivatkozott Del Cerro
Alonso]‑ügyben […] hozott ítéletének megfelelően kell‑e közvetlenül alkalmazni?”
A két alapügyet – a közöttük lévő összefüggés miatt – az ítélethozatal céljából egyesíteni kell.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

A C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett első kérdésről
A C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a Galíciai
Autonóm Közösség határozott időre kinevezett, az alapeljárás felpereséhez hasonló valamely köztisztviselője az 1999/70 irányelv
és a keretmegállapodás személyi hatálya alá tartozik‑e.
A Bíróság elé észrevételt terjesztő érdekeltek mindegyike úgy véli, hogy erre a kérdésre igenlő választ kell adni.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság korábban már kimondta, hogy mind az 1999/70 irányelv, mind a keretmegállapodás
szövegéből, logikájából és céljából egyaránt az következik, hogy az azokban foglalt előírások a közigazgatási és egyéb állami
szervekkel kötött határozott idejű munkaszerződésekre és munkaviszonyokra egyaránt alkalmazandók (a C‑212/04. sz., Adeneler
és társai ügyben 2006. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6057. o.] 54–57. pontja; a C‑53/04. sz., Marrosu és Sardino
ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7213. o.] 40–43. pontja; a C‑180/04. sz. Vassallo‑ügyben 2006. szeptember
7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7251. o.] 32–35. pontja, valamint a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet
25. pontja).
Amint az ugyanis a keretmegállapodás 2. szakaszának 1. pontjából kitűnik, a keretmegállapodás személyi hatálya széles körű
azáltal, hogy általános jelleggel írja elő, hogy az „olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a
törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek”
(lásd a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 56. pontját, a C‑378/07–C‑380/07. sz., Angelidaki és társai
egyesített ügyekben 2009. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑3071. o.] 114. pontját, valamint a C‑98/09. sz. Sorge‑ügyben
2010. június 24‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 30. pontját).
A „határozott időre alkalmazott munkavállalóknak” a keretmegállapodás értelmében vett fogalmába – amelyet 3. szakaszának 1. pontja
határoz meg – munkáltatójuk magán‑ vagy közjogi minőségétől függetlenül valamennyi munkavállaló beletartozik (a fent hivatkozott
Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 56. pontja).
Ezen túlmenően, tekintettel az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének fontosságára, amelyek az uniós
jog általános alapelveinek részét képezik, az erre vonatkozóan az 1999/70 irányelvben és a keretmegállapodásban szereplő azon
rendelkezések, amelyek célja a határozott időre alkalmazott munkavállalók számára ugyanazon előnyök biztosítása, mint amelyek
az összehasonlítható határozatlan időre alkalmazott munkavállalóknak járnak, kivéve ha az eltérő bánásmódot objektív indokok
támasztják alá, úgy tekintendők, mint általános hatállyal rendelkező rendelkezések, mivel azok az uniós szociális jog különös
jelentőségű szabályainak minősülnek, amelyek előnyeiből minimumkövetelményként valamennyi munkavállalónak részesülnie kell
(a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet 27. pontja).
Következésképpen az 1990/70 irányelvet és a keretmegállapodást valamennyi olyan munkavállalóra alkalmazni kell, aki díjazás
ellenében végez munkát az őt a munkáltatójához kötő, határozott idejű munkaviszony keretében (a fent hivatkozott Del Cerro
Alonso‑ügyben hozott ítélet 28. pontja).
Önmagában az a körülmény, hogy valamely munkaviszony „határozatlan idejűnek” minősül a nemzeti jog értelmében, vagy bizonyos,
az érintett tagállam közszolgálatára jellemző vonásokat mutat, irreleváns ebből a szempontból, mivel egyébként komolyan kétségbe
vonná az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás hatékony érvényesülését, valamint azok egységes alkalmazását a tagállamokban,
azáltal, hogy fenntartja ez utóbbiak számára annak a lehetőségét, hogy a személyek bizonyos csoportját önkényesen kizárják
az említett uniós eszközökkel elérni kívánt védelem kedvezményéből (lásd a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben hozott
ítélet 29. pontját).
Mivel nem vitás, hogy A. M. Iglesias Torres határozott időre kinevezett köztisztviselőként több mint kilenc évig dolgozott
a Galíciai Autonóm Közösség különböző oktatási intézményeinél, valamint hogy ezenfelül az alapeljárásbeli ügy a határozatlan
időre kinevezett köztisztviselőknek a határozott időre kinevezett köztisztviselőkéhez képest meglévő helyzetére vonatkozik,
ezért az alapeljárás felperese az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás személyi hatálya alá tartozik.
A C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett első kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy a Galíciai Autonóm Közösség határozott
időre kinevezett, az alapeljárás felpereséhez hasonló valamely köztisztviselője az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás
személyi hatálya alá tartozik.

A C-444/09. sz. ügyben előterjesztett egyetlen kérdésről
A C‑444/09. sz. ügyben előterjesztett egyetlen kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy hogyan
kell értelmezni a keretmegállapodás 4. szakaszának 4. pontjában foglalt „eltöltött idő alapján történő eltérő minősítés” kifejezést,
valamint hogy bizonyos köztisztviselők szolgálati idejének ideiglenes jellege önmagában az e rendelkezés szerinti olyan „objektív
okot” képez‑e, amely a szolgálati idővel összefüggő juttatások megfizetése tekintetében igazolja az eltérő bánásmódot.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a keretmegállapodás 1. szakaszának a) pontja értelmében a keretmegállapodás egyik
célja a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazásával javítani a határozott ideig tartó munkaviszony minőségét.
Ugyanígy a keretmegállapodás preambuluma a harmadik bekezdésében kimondja, hogy az „a szociális partnerek azon szándékát mutatja,
hogy általános kereteket állapítsanak meg az egyenlő bánásmód biztosításához a határozott időre alkalmazott munkavállalók
számára, védelemben részesítve őket a hátrányos megkülönböztetéssel szemben”. Az 1999/70 irányelv (14) preambulumbekezdése
erre vonatkozóan kimondja, hogy a keretmegállapodás célja többek között a határozott idejű munkaviszony minőségének javítása,
olyan minimumkövetelmények meghatározása által, amelyek biztosítják a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazását.
A keretmegállapodásnak – különösen 4. szakaszának – célja az említett elv határozott időre alkalmazott munkavállalókra történő
alkalmazása, annak érdekében, hogy megakadályozható legyen az, hogy az ilyen jellegű munkaviszonyt a munkáltató arra használja,
hogy megfossza e munkavállalókat azon jogoktól, amelyek a határozatlan időre alkalmazott munkavállalóknak járnak (a fent hivatkozott
Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet 37. pontja).
A Bíróság szerint – a keretmegállapodással elérni kívánt, az előző két pontban említett célkitűzésekre tekintettel – a keretmegállapodás
4. szakasza úgy értendő, hogy az az uniós szociális jog olyan elvét fejezi ki, amelyet nem lehet megszorítóan értelmezni (lásd
a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet 38. pontját, valamint a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet
114. pontját).
Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság határozott időre kinevezett köztisztviselőknek a teljesített szolgálati idő után
járó valamely juttatáshoz való jogának tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében tesz fel kérdést a keretmegállapodás 4. szakaszának
4. pontjában szereplő „eltöltött idő alapján történő eltérő minősítés” kifejezés értelmezésével kapcsolatban, meg kell jegyezni,
hogy a Bíróság már kimondta, hogy a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontjában szereplő „munkafeltételek” fogalmába tartozik
a teljesített szolgálati idő után járó, az alapügyben szereplővel azonos juttatás, amely iránti jogosultságot a nemzeti jog
csak a határozatlan idejű munkaviszony keretében az egészségügyben dolgozó, határozatlan időre alkalmazott munkavállalók számára
tart fenn, kizárva a határozatlan idejű munkaviszony keretében dolgozó munkavállalókat (a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben
hozott ítélet 47. és 48. pontja).
Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, a LEBEP 2007. május 13‑i hatálybalépéséig a Galíciai Autonóm
Közösség közigazgatásában dolgozókra alkalmazandó, az LFCE rendelkezéseinek megfelelően elfogadott szabályozás a háromévente
járó juttatások kifizetését illetően eltérő bánásmódot vezetett be az ezen autonóm közösségnél dolgozók körében. Ezt az eltérő
bánásmódot nem ez utóbbiak szolgálati ideje alapján, hanem az őket a munkáltatójukhoz kötő munkaviszonyuk időtartama függvényében
határozták meg. A határozatlan időre kinevezett köztisztviselőktől eltérően a határozott időre kinevezett köztisztviselők
– a teljesített szolgálati idő időtartamától függetlenül – nem részesülnek a hároméves szolgálati idő alapján járó juttatásokban.
E körülmények között – amint arra a Bizottság helyesen hivatkozik – az alapügyben szereplő spanyol szabályozással bevezetetthez
hasonló eltérő bánásmódot a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontjára figyelemmel kell elemezni.
Amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, az alapügyben szereplőhöz hasonló, szolgálati idő alapján járó juttatásokat
illetően a határozott időre alkalmazott munkavállalók – bármilyen objektív indokolás nélkül – nem részesülhetnek kedvezőtlenebb
bánásmódban, mint a határozatlan időre alkalmazott, hasonló helyzetben lévő munkavállalók (lásd ebben az értelemben a fent
hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet 42. és 47. pontját, valamint a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet
126. pontját).
Ami azt a kérdést illeti, hogy bizonyos köztisztviselők szolgálatának ideiglenes jellege önmagában képezhet‑e a keretmegállapodás
4. szakasza szerinti objektív okot, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta, hogy az objektív okoknak az említett
szakasz 1. pontjában szereplő fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé a határozott időre alkalmazott munkavállalók
és a határozatlan időre alkalmazott munkavállalók közötti eltérő bánásmódnak azon az alapon történő igazolását, hogy ezt az
eltérő bánásmódot törvényhez vagy kollektív szerződéshez hasonló, általános és absztrakt nemzeti norma írja elő (a fent hivatkozott
Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet 57. pontja).
Az említett fogalom azt követeli meg, hogy ezt a bánásmódbeli egyenlőtlenséget a szóban forgó munkafeltételeket jellemző,
pontosan meghatározott és konkrét tényezők megléte igazolja, abban az egyedi kontextusban, amelyben az felmerül, objektív
és átlátható szempontokon alapulva, annak megvizsgálása érdekében, hogy ezen egyenlőtlenség valós igényeknek felel‑e meg,
alkalmas‑e a kitűzött cél elérésére, és ahhoz szükséges‑e (lásd a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet 58. pontját).
Az említett tényezők adott esetben a tagállam szociálpolitikája valamely célkitűzésének megvalósítására irányuló jogos törekvéséből,
vagy adott esetben azon feladatok egyedi jellegéből és sajátos jellemzőiből adódhatnak, amelyek elvégzésére e határozott idejű
szerződéseket megkötötték (a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontját illetően lásd a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben
hozott ítélet 53. és 58. pontját; az ugyanezen keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a. alpontjában szereplő „objektív
okok” fogalmát illetően lásd a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 69. és 70. pontját, valamint a C‑519/08. sz.
Koukou‑ügyben 2009. április 24‑én hozott végzés 45. pontját).
Ezzel szemben kizárólag a közigazgatásban dolgozók munkavégzése ideiglenes jellegének alkalmazása nem felel meg ezeknek a
követelményeknek, ekként pedig nem képezhet a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja szerinti objektív okot.
A határozott időre alkalmazott munkavállalók és a határozatlan időre alkalmazott munkavállalók között a munkafeltételeket
illetően alkalmazott eltérő bánásmódot ugyanis nem igazolhatja az – általános és absztrakt módon – a magára a foglalkoztatás
időtartamára utaló szempont. Az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás jelen ítélet 47. és 48. pontjában említett célkitűzéseit
lényegüktől fosztaná meg annak elismerése, hogy valamely munkaviszony ideiglenes jellege önmagában elegendő az ehhez hasonló
eltérő bánásmód igazolásához. Valamely ehhez hasonló szempont alkalmazása – a határozott ideig tartó munka minőségének javítása,
valamint az egyenlő bánásmód előmozdítása helyett, amelyek elérésére mind az 1999/70 irányelv, mind pedig a keretmegállapodás
törekszik – a határozott időre alkalmazott munkavállalók számára kedvezőtlen helyzet állandósítását eredményezné.
E körülmények között a C‑444/09. sz. ügyben előterjesztett egyetlen kérdésre azt a választ kell adni, hogy a szolgálatban
eltöltött idő után járó, az alapügyben szereplőhöz hasonló juttatás – mivel munkafeltételt képez – a keretmegállapodás 4. szakasza
1. pontjának hatálya alá tartozik, ekként pedig a határozott időre alkalmazott munkavállalók kifogásolhatják azt a bánásmódot,
amely e juttatás megfizetése tekintetében – bármilyen objektív indokolás nélkül – a határozatlan időre alkalmazott, hasonló
helyzetben lévő munkavállalók esetében biztosítottnál kedvezőtlenebb. Bizonyos köztisztviselők munkaviszonyának ideiglenes
jellege önmagában nem képezhet a keretmegállapodás e szakasza szerinti objektív okot.

A C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett második kérdésről
A C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy
pusztán az a körülmény, hogy a LEBEP 25. cikkének (2) bekezdéséhez hasonló valamely nemzeti intézkedés nem tartalmaz az 1999/70
irányelvre semmiféle hivatkozást, kizárja‑e, hogy ezt az intézkedést az említett irányelvet átültető intézkedésnek lehessen
tekinteni.
A Consellería, a spanyol kormány és a Bizottság – A. M. Iglesias Torresszel ellentétben – azzal érvel, hogy a LEBEP 25. cikkének
(2) bekezdését még akkor is az 1999/70 irányelv átültetésére szolgáló nemzeti intézkedésnek kell tekinteni, ha az e törvényhez
fűzött indokolás nem tartalmaz utalást sem az irányelvre, sem más uniós szabályozásra.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy 2. cikkének harmadik bekezdésében az 1999/70 irányelv előírja, hogy amikor a tagállamok
elfogadják az irányelvnek való megfeleléshez szükséges törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, azokban hivatkozni
kell az említett irányelvre, vagy azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni.
Amennyiben valamely irányelv kifejezetten előírja, hogy az ezen irányelvet átültető rendelkezésekben arra hivatkozni kell,
vagy azokhoz hivatalos kihirdetésük alkalmával ilyen hivatkozást kell fűzni, úgy minden esetben pozitív tartalmú átültető
aktust kell elfogadni (lásd a C‑361/95. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1997. december 18‑án hozott ítélet [EBHT 1997.,
I‑7351. o.] 15. pontját és a C‑551/08. sz., Bizottság kontra Lengyelország ügyben hozott ítélet 23. pontját).
Kétségtelenül igaz, hogy a tagállamok – az EUMSZ 258. cikk alapján indított, kötelezettségszegés megállapítása iránti keresettel
összefüggésben – elmarasztalhatók az 1999/70 irányelv 2. cikkének harmadik bekezdéséből eredő kötelezettségeik nem teljesítése
miatt, ebből azonban nem következik szükségszerűen – amint azzal a Bizottság helyesen érvel –, hogy az indokolásában az érintett
irányelvre való hivatkozást elmulasztó valamely nemzeti intézkedést ne lehetne az annak átültetése tekintetében érvényes intézkedésnek
tekinteni.
Miután a tagállamoknak nemcsak az a feladatuk, hogy saját jogrendjükbe formálisan átültessék az uniós irányelveket, hanem
annak biztosítása is, hogy teljes mértékben és mindenkor tiszteletben tartsák az ezen irányelvekből eredő kötelezettségeiket,
nem zárható ki, hogy valamely tagállam – amely eredetileg arra törekedett, hogy valamely irányelvet átültessen és megfeleljen
az uniós jogból eredő kötelezettségeinek – többek között a nemzeti bíróságok elé terjesztett jogvitákat vagy a Bizottság által
az EUMSZ 258. cikk alapján indított keresetet követően észlelje, hogy belső jogának rendelkezései nem megfelelően vagy nem
teljes mértékben ültették át az uniós jogot, valamint hogy azokat – e körülmények között – módosítani kell.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a nemzeti szabályozásba a LEBEP‑pel bevezetett módosításra akkor került sor, amikor az alapügyben
szereplővel megegyező, a teljesített szolgálati idő után háromévente járó ugyanezen juttatásra vonatkozó, fent hivatkozott
Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügy – az ehhez hasonló valamely juttatás kifizetéséhez való jogot
illetően – rávilágított a valamely spanyol autonóm közösség közjogi jogalanya által foglalkoztatott, határozatlan időre kinevezett
köztisztviselők és határozott időre kinevezett köztisztviselők közötti eltérő bánásmódra.
Noha a nemzeti jog értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata a jelen ügyben annak ellenőrzése,
hogy a LEBEP 25. cikke (2) bekezdésének szövege, az azzal elérni kívánt célkitűzés, valamint elfogadásának körülményei tükrében
e rendelkezés az 1999/70 irányelvet átültető intézkedést képez‑e, az az egyedüli körülmény, hogy nem tartalmaz az irányelvre
semmilyen hivatkozást, nem zárja ki, hogy azt átültető intézkedésnek lehessen tekinteni.
E körülmények között a C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az az egyedüli körülmény,
hogy a LEBEP 25. cikkének (2) bekezdéséhez hasonló valamely nemzeti rendelkezés nem tartalmaz az 1999/70 irányelvre semmilyen
hivatkozást, nem zárja ki, hogy ezt a rendelkezést az ezen irányelvet átültető nemzeti intézkedésnek lehessen tekinteni.

A C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett negyedik kérdésről
Lévén, hogy – amint az a C‑444/09. sz. ügyben előterjesztett kérdésre adott válaszból kitűnik – a teljesített szolgálati idő
után járó, az alapügyben szereplőhöz hasonló valamely juttatás – mivel munkafeltételt képez – a keretmegállapodás 4. szakasza
1. pontjának hatálya alá tartozik, a C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett negyedik kérdést át kell fogalmazni ahhoz, hogy a
kérdést előterjesztő bíróság részére hasznos válasszal lehessen szolgálni.
Az említett bíróság ugyanis ezzel a kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló jogvitában
magánszemélyek hivatkozhatnak‑e valamely nemzeti bíróság előtt a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontjára a tagállamok
számára az 1999/70 irányelv átültetésére előírt határidő lejártának időpontjától az ezen irányelvet az érintett tagállam belső
jogába átültető nemzeti törvény hatálybalépésének időpontjáig tartó időszakra a teljesített szolgálati idő után háromévente
járó juttatásokhoz való jogosultságuk elismerése céljából.
A C‑444/09. és a C‑456/09. sz. ügyben benyújtott észrevételeikben mind a Consellería, mind pedig a spanyol kormány kitartott
amellett, hogy magánszemélyek nem hivatkozhatnak valamely irányelv rendelkezésének közvetlen hatályára, miután az az érintett
tagállam belső jogába történő átültetésre szolgáló nemzeti intézkedés tárgyát képezte. A spanyol kormány szerint, amikor az
alapeljárások felperesei benyújtották keresetüket, az 1999/70 irányelvet a háromévente járó juttatások kifizetésével kapcsolatos
spanyol jogba már átültették, ekként pedig jogaik alapjául a LEBEP 25. cikke és nem ez az irányelv szolgál. Az alapügyekben
szereplőkhöz hasonló körülmények között az irányelv közvetlen hatályának fenntartása a tagállami szabályok hatékonyságának
bármiféle határidő nélküli megkérdőjelezésével érne fel, amely szabályokat – jóllehet azok már helyesen átültették a belső
jogba valamely irányelv tartalmát – az átültetésre előírt határidő után fogadtak el.
Úgy tűnik azonban, hogy ezek az érvek figyelmen kívül hagyják az alapeljárások felperesei által a nemzeti bírósághoz előterjesztett
kereseti kérelmek jellegét, ekként pedig a kérdést előterjesztő bíróság által a C‑456/09. sz. ügyben a keretmegállapodás 4. szakasza
1. pontjának közvetlen hatályával kapcsolatban előterjesztett negyedik kérdés alapeljárások tekintetében meglévő relevanciáját.
A tagállamok irányelvből eredő kötelezettsége az abban írt eredmény elérésére, valamint az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése szerinti
azon feladatuk, hogy megtegyék a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket e kötelezettség teljesítésének biztosítása
érdekében, ezen államok minden hatóságára vonatkozik, beleértve hatáskörük keretén belül az igazságszolgáltatás szerveit is.
Ezek a kötelezettségek e hatóságokat adott esetben még állami munkáltatói minőségükben is terhelik (a fent hivatkozott Impact‑ügyben
hozott ítélet 41. és 85. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A nemzeti szabályozás uniós jogi követelményeknek megfelelő értelmezése és alkalmazása lehetőségének hiányában a nemzeti bíróságok
és a közigazgatási szervek kötelesek teljes egészében alkalmazni az uniós jogot, és megvédeni az uniós jog által az egyének
részére biztosított jogokat, szükség esetén mellőzve a nemzeti jog azon rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek az előbbivel
ellentétesek (lásd ebben az értelemben a 103/88. sz. Costanzo‑ügyben 1989. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1839. o.]
33. pontját, valamint a C‑243/09. sz. Fuß‑ügyben 2010. október 14‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 63. pontját).
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság azt próbálja megállapítani, hogy közvetlen hatállyal bír‑e a keretmegállapodás
4. szakaszának 1. pontja a Galíciai Autonóm Közösség által határozott időre foglalkoztatott tanárokkal kapcsolatos két jogvitában,
amely tanárok a LEBEP hatálybalépéséig és annak az LFCE általi módosításáig nem részesültek az ezen autonóm közösség által
háromévente nyújtott juttatásokhoz való jogban, és akik – a nemzeti jog elévülésre vonatkozó releváns rendelkezéseinek tiszteletben
tartása mellett – ezt a jogukat visszaható hatállyal próbálják elismertetni a tagállamok számára az 1999/70 irányelv átültetésére
előírt határidő lejártának időpontjától a LEBEP hatálybalépésének időpontjáig tartó időszakra.
Mivel az egyébként az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében elismert, hatékony bírói jogvédelem elve az uniós jog
egyik általános elvét képezi, az 1999/70 irányelvet a spanyol jogba helyesen átültető intézkedésnek az említett időszak alatti
hiányában a nemzeti bíróságok feladata a magánszemélyekre vonatkozóan az uniós rendelkezésekből eredő bírói védelem biztosítása
és azok hatékony érvényesülésének biztosítása (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 42.
és 43. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy valamennyi olyan esetben, amikor valamely irányelv rendelkezései a tartalmuk
alapján feltétlennek és kellően pontosnak tűnnek, azokra a magánszemélyek a tagállammal szemben, beleértve a munkáltatói minőségét
is, hivatkozhatnak (lásd ebben az értelemben különösen a 152/84. sz. Marshall‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986.,
723. o.] 46. és 49. pontját, a C‑187/00. sz. Kutz‑Bauer ügyben 2003. március 20‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2741. o.]
69. és 71. pontját, valamint a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 57. pontját.)
A Bíróság már kimondta, hogy ez az ítélkezési gyakorlat alkalmazható a keretmegállapodáshoz hasonló megállapodások esetében,
amelyek az EUMSZ 155. cikk (1) bekezdése alapján szociális partnerek közötti uniós szintű párbeszéd alapján jöttek létre,
és amelyeket ugyanezen cikk (2) bekezdésének megfelelően az Európai Unió Tanácsának irányelvével hajtottak végre, amelynek
így szerves részét képezik (a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 58. pontja).
A keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja általános jelleggel és egyértelmű megfogalmazásban megtiltja a munkafeltételek
szempontjából a határozott időre foglalkoztatott munkavállalók objektíven nem igazolható minden bánásmódbeli megkülönböztetését.
Ily módon tartalma tehát kellően pontos ahhoz, hogy arra valamely jogalany hivatkozhasson, és a bíróság azt alkalmazhassa
(a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 60. pontja, valamint a C‑486/08. sz., Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser
Tirols ügyben 2010. április 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 24. pontja).
Egyebekben a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontjában megfogalmazott pontos tilalom egyáltalán nem teszi szükségessé
az uniós intézmények eljárását és egyáltalán nem ad lehetőséget a tagállamok számára, hogy a belső jogba való átültetés során
feltételhez kössék vagy korlátozzák a munkafeltételek tárgyában az irányelv által megfogalmazott tilalmat (a fent hivatkozott
Impact‑ügyben hozott ítélet 62. pontja).
Természetesen ez a rendelkezés az abban megfogalmazott hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvéhez kapcsolódóan objektív
okokra alapozott igazolásra vonatkozó fenntartást fogalmaz meg.
E fenntartás alkalmazása azonban bírósági felülvizsgálat tárgya lehet, jóllehet az arra való hivatkozás lehetősége nem ellentétes
azzal az állásponttal, hogy a vizsgált rendelkezés a magánszemélyekre olyan jogokat ruház, amelyekre azok hivatkozhatnak,
és amelyeket a nemzeti bíróságoknak oltalmazniuk kell (a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 64. pontja).
Arra is emlékeztetni kell, hogy amikor jogalanyok az állammal szemben valamely irányelvre hivatkozhatnak, akkor ezt attól
függetlenül tehetik meg, hogy az állam milyen minőségében – munkáltatóként vagy hatóságként – jár el. Ugyanis mindkét esetben
el kell kerülni, hogy az állam előnyt kovácsolhasson az uniós jog általa történt megsértéséből (lásd ebben az értelemben a
fent hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítélet 49. pontját, valamint a C‑188/89. sz., Foster és társai ügyben 1990. július
12‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑3313. o.] 17. pontját).
Következésképpen a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja feltétlen és kellően pontos ahhoz, hogy arra magánszemélyek
valamely nemzeti bíróság előtt az állammal szemben hivatkozhassanak.
A Consellería az alapügyben emellett azzal érvel, hogy nem lehet vele szemben az említett szakasz közvetlen hatályára hivatkozni,
mivel az LFCE – azaz az állam kizárólagos hatáskörébe tartozó állami törvény – rendelkezéseit kellett tiszteletben tartania.
Az államnak az 1999/70 irányelv megsértéséért fennálló esetleges vagyoni felelősségét illetően a Consellería előadja, hogy
az állami alapjogszabályok és az autonóm közösségek által elfogadott végrehajtási szabályozás közötti, az alkotmányban meghatározott
megosztás nem teszi lehetővé számára, hogy megtörje vagy megszakítsa az ezen irányelv állam általi nem megfelelő átültetése
és a magánszemélyeknek okozott kár közötti okozati összefüggést.
A spanyol kormány azt is megállapítja, hogy a Galíciai Autonóm Közösség nem rendelkezik hatáskörrel sem a LEBEP módosítására,
sem pedig az alkalmazásától való eltekintésre. Ha az említett Közösség úgy döntött volna, hogy az 1999/70 irányelv közvetlen
hatálya alapján munkáltatói minőségében elismeri a háromévente járó juttatások visszaható hatállyal való megfizetéséhez való
jogot, akkor nyilvánvalóan sértette volna meg az átültető állami normát. Az államnak az 1999/70 irányelv megsértéséért fennálló
esetleges felelősségét illetően e kormány a C‑444/09. sz. ügyben előterjesztett észrevételeiben előadja, hogy nem teljesülnek
az említett irányelv kellően súlyos megsértése fennállásának értékelésére vonatkozóan a Bíróság ítélkezési gyakorlatában megkövetelt
feltételek.
Ezen érveket illetően emlékeztetni kell arra, hogy – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból, valamint magából
a kérdéseket előterjesztő bíróságok kérdéseinek megfogalmazásából kitűnik – ez utóbbiakhoz nem az állam 1999/70 irányelv megsértéséért
fennálló felelősségének megállapítása iránti keresetekkel, hanem a teljesített szolgálati idő után háromévente járó juttatások
olyan időszakra való megfizetése iránti és közvetlenül az ugyanezen irányelven alapuló kérelmekkel fordultak, amely időszakban
az irányelvet a belső jogba nem ültették át megfelelően.
Mivel a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja feltétlen és kellően pontos ahhoz, hogy arra valamely nemzeti bíróság előtt
magánszemélyek az állammal szemben hivatkozhassanak, az alapeljárás felperesei a teljesített szolgálati idő után háromévente
járó, őket visszaható hatállyal megillető juttatások megfizetése iránti kérelmeiket megalapozottan nyújthatják be közvetlenül
az e szakasz rendelkezéseire hivatkozva. Első ránézésre tehát úgy tűnik, hogy nincs szükség a Bíróságnak a tagállamok uniós
jog megsértéséért fennálló felelősségével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatán alapuló kártérítési keresetre (lásd ebben az
értelemben a C‑150/99. sz. Stockholm Lindöpark ügyben 2001. január 18‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑493. o.] 35. pontját).
Ezen túlmenően a kérdést előterjesztő bíróság – amint azt a C‑444/09. sz. ügyben benyújtott észrevételeiben maga a spanyol
kormány is elismerte – az uniós jog megsértéséért fennálló állami felelősség kérdésével egyáltalán nem foglalkozott az említett
ügyben. Ugyanez a helyzet a C‑456/09. sz. ügyben is, amelyben a kérdést előterjesztő bíróság érvelését a keretmegállapodás
vonatkozó szakaszának esetlegesen közvetlen hatályából eredő következményekre alapozza. Az állam felelősségével kapcsolatos
kérdéseket illetően a C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a Bírósághoz
benyújtott észrevételekből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem rendelkezik az erre vonatkozó döntéssel kapcsolatos
hatáskörrel.
Az alapügyben, amely – amint az a jelen ítélet 86. és 87. pontjából kitűnik – valamely, közvetlen hatállyal bíró irányelv
egyik rendelkezésének visszaható hatállyal történő alkalmazására vonatkozik, a köztisztviselők személyzeti szabályzatára vonatkozó
állami alapjogszabályok és az autonóm közösségek által elfogadott végrehajtási szabályozás közötti, az alkotmányban meghatározott
megosztásból eredő következmények a belső jogba tartozó kérdést képeznek.
A fentiekre tekintettel a C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a keretmegállapodás
4. szakaszának 1. pontja feltétlen és kellően pontos ahhoz, hogy arra a határozott időre kinevezett köztisztviselők valamely
nemzeti bíróság előtt az állammal szemben azzal a céllal hivatkozhassanak, hogy a tagállamok számára az 1999/70 irányelv átültetésére
előírt határidő lejártának időpontjától az ezen irányelvet az érintett tagállam belső jogába átültető nemzeti törvény hatálybalépésének
időpontjáig tartó időszakra elismertessék – az alapügyben szereplő háromévente járó juttatásokhoz hasonló – a teljesített
szolgálati idő után járó juttatásokhoz való jogosultságukat, a nemzeti jog elévülésre vonatkozó releváns rendelkezéseinek
tiszteletben tartása mellett.

A C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésről
A C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni,
hogy tekintettel arra, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás elismeri a határozott időre kinevezett köztisztviselőknek
a hároméves szolgálati időhöz fűződő juttatások kifizetéséhez való jogát, azonban az e jog visszaható hatállyal való alkalmazását
kizáró rendelkezést tartalmaz, a hatáskörrel rendelkező spanyol hatóságok megtagadhatják‑e valamely ehhez hasonló jog biztosítását,
vagy – éppen ellenkezőleg – az uniós jog alapján kötelesek‑e a juttatások kifizetéséhez való jog tekintetében a tagállamok
számára az ezen irányelv átültetésének elvégzésére előírt határidő lejártára visszaható hatályt biztosítani.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a LEBEP 25. cikkének (2) bekezdésében alkalmazott szóhasználat kifejezetten kizárja,
hogy ennek a rendelkezésnek visszaható hatályt biztosítsanak.
Ilyen körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet rendelkező része 4. pontjának
az alapügyre gyakorolt következményeit veti fel, amelyben a Bíróság kimondta, hogy amennyiben az alkalmazandó belső jog a
törvény visszaható hatályú alkalmazását kizáró szabályt tartalmaz, az ezzel ellentétes világos és egyértelmű utalás hiányában
az a nemzeti bíróság, amelyhez az 1999/70 irányelvet átültető nemzeti törvény valamely rendelkezésének megsértésére alapított
kérelemmel fordultak, csak akkor köteles az uniós jog értelmében az említett rendelkezésnek az ezen irányelv átültetési határidejének
lejártára visszaható hatályt biztosítani, ha a nemzeti jogban létezik olyan jellegű utalás, amely e rendelkezésnek ilyen visszaható
hatályt biztosíthat.
Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben az a kérdés
merült fel, hogy a kérdést előterjesztő bíróság – olyan különbíróság, amelyet az 1999/70 irányelv átültetését biztosító nemzeti
törvény felruházott az e törvényre alapozott kérelmek elbírálásához szükséges hatáskörrel – az uniós jog értelmében köteles‑e
megállapítani a hatáskörét a közvetlenül az ezen az irányelven alapuló igények vonatkozásában is, akkor ha ezek az igények
az ezen irányelv átültetési határidejének lejártát követő, de az átültető törvény hatálybalépését megelőző időszakra vonatkoznak.
Az Impact‑ügyben hozott említett ítélet alapjául szolgáló ügyben előterjesztett negyedik kérdésre a Bíróság által adott válasz
arra a feltevésre alapult, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az alapügybeli panaszok tárgyában csak akkor kell határozatot
hoznia, ha azok az 1999/70 irányelv átültetését biztosító nemzeti törvény megsértésén alapulnak (a fent hivatkozott Impact‑ügyben
hozott ítélet 96. pontja). Amint az a jelen ítélet 96. pontjából kitűnik, a Bíróság csak erre az esetre mondta ki – és csak
annyiban, amennyiben rendelkezései tekintetében az átültető nemzeti törvény kizárta a visszaható hatály biztosítását –, hogy
az uniós jog, különösen az uniós joggal összhangban álló értelmezés követelménye – a kérdést előterjesztő bíróságnak a nemzeti
jog
contra legem
alkalmazására való kényszerítése nélkül – nem értelmezhető úgy, hogy az előírja e bíróság számára, hogy a szóban forgó átültető
nemzeti törvényt az említett irányelv átültetési határideje lejártára visszaható hatállyal ruházza fel.
A fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügytől eltérően azonban a kérdést előterjesztő bíróság által
nyújtott információkból kitűnik, hogy az alapügyben semmilyen nehézség nem merült fel e bíróságnak azon hatáskörét illetően,
hogy elbírálja az alapügy felperesének a teljesített szolgálati idő után háromévente járó juttatások kifizetésével kapcsolatos
igényeit, mivel ez utóbbi kérelme közvetlenül az 1999/70 irányelv rendelkezésein alapul.
Mivel a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja közvetlen hatállyal bír, az alapügy felperese a Conselleríával szemben
– annak munkáltatói minőségében – a szolgálati idő alapján háromévente járó, őt visszaható hatállyal megillető juttatások
megfizetése iránti kérelmét jogszerűen alapíthatja közvetlenül e szakasz rendelkezéseire támaszkodva.
A jelen ügyben az alapügy felperesét a tagállamok számára az 1999/70 irányelv átültetésére előírt határidő lejártától a LEBEP
25. cikke (2) bekezdésének elfogadásáig terjedő időszakban hátrányosan megkülönböztető módon fosztották meg a keretmegállapodás
4. szakaszának (1) pontja szerinti munkafeltételek hatálya alá tartozó, a teljesített szolgálati idő után járó juttatástól.
E körülmények között az alapügy felperese közvetlen hatállyal bíró rendelkezésre támaszkodik valamely olyan hiányosság orvoslása
érdekében, amely a spanyol nemzeti jogban az 1999/70 irányelv nem megfelelő átültetése miatt maradhatott fenn.
E körülmények között a C‑456/09. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a határozott időre
kinevezett köztisztviselőknek a hároméves szolgálati idő után járó juttatások kifizetéséhez való jogát elismerő, azonban e
jog visszaható hatállyal történő alkalmazását kizáró rendelkezésnek az 1999/70 irányelvet átültető nemzeti szabályozásban
való megléte ellenére, az uniós jog alapján – és mivel a keretmegállapodás közvetlen hatállyal bíró rendelkezéséről van szó –
az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai az e juttatások kifizetéséhez való jog tekintetében kötelesek a tagállamok
számára az ezen irányelv átültetésére előírt határidő lejártának időpontjára visszaható hatályt biztosítani.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Galíciai Autonóm Közösség határozott időre kinevezett, az alapeljárás felpereséhez hasonló valamely köztisztviselője az
ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i
1999/70/EK tanácsi irányelv és az ezen irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról 1999. március
18‑án kötött keretmegállapodás személyi hatálya alá tartozik.
2)
A szolgálatban eltöltött idő után járó, az alapügyben szereplőhöz hasonló juttatás – mivel munkafeltételt képez – az 1999/70
irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás 4. szakasza 1. pontjának
hatálya alá tartozik, ekként pedig a határozott időre alkalmazott munkavállalók kifogásolhatják azt a bánásmódot, amely e
juttatás megfizetése tekintetében – bármilyen objektív indokolás nélkül – a határozatlan időre alkalmazott, hasonló helyzetben
lévő munkavállalók esetében biztosítottnál kedvezőtlenebb. Bizonyos köztisztviselők munkaviszonyának ideiglenes jellege önmagában
nem képezhet a keretmegállapodás e szakasza szerinti objektív okot.
3)
Az az egyedüli körülmény, hogy a Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público (a köztisztviselőkre vonatkozó alapszabályzatról
szóló, 2007. április 12‑i 7/2007. sz. törvény) 25. cikkének (2) bekezdéséhez hasonló valamely nemzeti rendelkezés nem tartalmaz
az 1999/70 irányelvre semmilyen hivatkozást, nem zárja ki, hogy ezt a rendelkezést az ezen irányelvet átültető nemzeti intézkedésnek
lehessen tekinteni.
4)
Az 1999/70 irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás 4. szakaszának
1. pontja feltétlen és kellően pontos ahhoz, hogy arra a határozott időre kinevezett köztisztviselők valamely nemzeti bíróság
előtt az állammal szemben azzal a céllal hivatkozhassanak, hogy a tagállamok számára az 1999/70 irányelv átültetésére előírt
határidő lejártának időpontjától az ezen irányelvet az érintett tagállam belső jogába átültető nemzeti törvény hatálybalépésének
időpontjáig tartó időszakra elismertessék – az alapügyben szereplő háromévente járó juttatásokhoz hasonló – a teljesített
szolgálati idő után járó juttatásokhoz való jogosultságukat, a nemzeti jog elévülésre vonatkozó releváns rendelkezéseinek
tiszteletben tartása mellett.
5)
A határozott időre kinevezett köztisztviselőknek a hároméves szolgálati idő után járó juttatások kifizetéséhez való jogát
elismerő, azonban e jog visszaható hatállyal történő alkalmazását kizáró rendelkezésnek az 1999/70 irányelvet átültető nemzeti
szabályozásban való megléte ellenére, az uniós jog alapján – és mivel az 1999/70 irányelv mellékletében szereplő, a határozott
ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás közvetlen hatállyal bíró rendelkezéséről van szó – az érintett tagállam
hatáskörrel rendelkező hatóságai az e juttatások kifizetéséhez való jog tekintetében kötelesek a tagállamok számára az ezen
irányelv átültetésére előírt határidő lejártának időpontjára visszaható hatályt biztosítani.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.