CELEX: 61995CJ0409
Férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód
Különböző nemű pályázók egyenlő képesítése
Elsőbbség a női pályázók részére
Nyitva állási záradék

1995. december 21‑i végzésével, amely 1995. december 29‑én érkezett a Bírósághoz, a Verwaltungsgericht Gelsenkirchen az EK‑Szerződés
177. cikke alapján előzetes döntéshozatal céljából a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés,
az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásról szóló, 1976. február 9-i 76/207/EGK tanácsi irányelv (HL
L 39., 40. o., a továbbiakban: irányelv) 2. cikke (1) és (4) bekezdésének értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság
elé.
Ez a kérdés a H. Marschall és a Land Nordrhein-Westfalen (a továbbiakban: Land) között, a felperesnek a Schwertében (Németország)
lévő oktatási intézményben betöltendő magasabb beosztás elnyerésére irányuló pályázatával kapcsolatban folyamatban lévő jogvitában
merült fel.
A legutóbb a közszolgálatra vonatkozó egyes szabályok módosításáról szóló, 1995. február 7-i hetedik törvény (GVNW, 102. o.)
1. cikkével módosított Beamtengesetz (a Land köztisztviselőire vonatkozó törvény) 1981. május 1-jén közzétett változata (GVNW,
234. o.) 25. cikke (5) bekezdésének második mondata (a továbbiakban: vitatott rendelkezés) a következőképpen rendelkezik:
„Ha az előmenetel szempontjából hatáskörrel rendelkező hatóság ágazatában az érintett beosztás szintjén a nők száma a férfiaké
alatt marad, a nőket elsőbbség illeti meg az előmenetel terén azonos szakmai alkalmasság, szakértelem és szakmai tapasztalatok
mellett, kivéve, ha a másik [férfi] jelölt személyéhez kapcsolódó indokok ez utóbbi felé billentik a mérleget.”
A Land észrevételei szerint az e rendelkezés által biztosított elsőbbségi szabály az előmenetel kiegészítő feltételét határozza
meg – tudniillik a női nemhez tartozást –, amelynek célja annak a jelenlegi egyenlőtlenségnek az ellensúlyozása, amely a női
jelölteket sújtja férfi versenytársaikkal szemben. Azonos képesítés esetén ugyanis a munkaadó általában a férfiakat részesítené
előnyben a nőkkel szemben, mivel az előmenetel bizonyos hagyományos szempontjait alkalmazza, mint amilyen az életkor, a szolgálati
idő, valamint annak figyelembevétele, hogy a férfi jelölt családfő, aki a háztartás jövedelmét egyedül biztosítja, és amelyek
miatt a gyakorlatban a nők kedvezőtlenebb helyzetbe kerülnek.
A Land észrevételei szerint a jogalkotó annak meghatározásakor, hogy a nőket előnyben kell részesíteni az előmenetel terén,
„kivéve, ha a másik jelölt személyéhez kapcsolódó indokok ez utóbbi felé billentik a mérleget”, tudatosan homályos jogi meghatározást
választott, azért, hogy megfelelő rugalmasságot biztosítson, és főként, hogy a vezetés számára lehetővé tegye a jelölt személyével
kapcsolatos valamennyi szempont mérlegelését. Következésképpen a vezetés az elsőbbségi szabály ellenére továbbra is előnyben
részesítheti a férfi jelöltet az előmenetel hagyományos szempontjai alapján, vagy más indoktól vezérelve.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy H. Marschall kinevezett tanárként dolgozik a Land alkalmazásában,
fizetése az A12 besorolási fokozat alapján került megállapításra.
1994. február 8-án benyújtotta pályázatát egy A13 besorolási fokozatú állásba való előléptetésre („tanár, aki középiskola
alsóbb évfolyamain taníthat”) a Schwertében lévő oktatási intézményben. A Bezirksregierung Arnsberg azonban tájékoztatta,
hogy női versenytársat kíván kinevezni erre a beosztásra.
H. Marschall panaszt nyújtott be, amelyet a Bezirksregierung 1994. július 29-i határozatában elutasított azzal az indokolással,
hogy a kiválasztott női pályázót a vitatott rendelkezés alapján kötelezően elő kell léptetni, mivel az értékelő jelentéseik
szerint a kiválasztott női pályázó és H. Marschall azonos képesítéssel rendelkeznek, és az álláshirdetés megjelenésekor az
A13 besorolási fokozatban kevesebb nő dolgozott, mint férfi.
Ezért H. Marschall keresetet nyújtott be a Verwaltungsgericht Gelsenkirchenhez annak érdekében, hogy a Landot kötelezzék arra,
hogy a kérdéses beosztásba őt léptessék elő.
A kérdést előterjesztő bíróság, megállapítva, hogy H. Marschall és a kiválasztott női pályázó a kérdéses beosztáshoz szükséges
azonos képesítéssel rendelkeznek, úgy ítélte meg, hogy a jogvita megoldása attól függ, hogy a vitatott rendelkezés összeegyeztethető-e
az irányelv 2. cikkének (1) és (4) bekezdésével.
Ebben a vonatkozásban a Verwaltungsgericht Gelsenkirchen a Bíróság C-450/93. sz. Kalanke-ügyben 1995. október 17-én hozott
ítéletére (EBHT 1995., I-3051. o.) hivatkozva megállapította, hogy a vitatott rendelkezés által a nők számára biztosított
elvi elsőbbség hátrányos megkülönböztetést jelenthet az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében. Ezt a hátrányos megkülönböztetést
nem szünteti meg annak a lehetősége, hogy kivételes esetben a férfi pályázót válasszák ki.
A kérdést előterjesztő bíróságnak ezen kívül kétségei vannak annak tárgyában, hogy a vitatott rendelkezés az irányelv 2. cikkének
(4) bekezdése által előírt kivételek hatálya alá, tehát a férfiak és a nők esélyegyenlőségét elősegítő intézkedések közé tartozik‑e.
A jelöltek közötti mérlegelés lehetőségét szükségtelenül korlátozza, mivel csak az érintett beosztásban dolgozó férfiak és
nők számszerű arányát veszi figyelembe. Továbbá a vitatott rendelkezés nem javítja a nők esélyeit a munkaerőpiacon, és nem
segíti elő a férfiakéval egyenlő szakmai pályfutás lehetőségét, hanem előre meghatározza az eredményt, holott az irányelv
2. cikkének (4) bekezdése csak az esélyegyenlőséget célzó intézkedéseket engedélyezi.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából
a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes-e a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények
terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9-i 76/207/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének (1) és (4) bekezdésével az,
hogy nemzeti jogszabály előírja, hogy a közszolgálat azon ágazatában, amelyben az adott beosztás szintjén a nők száma a férfiakénál
alacsonyabb, a férfi és női jelöltek azonos képesítése (szakmai alkalmasság, szakértelem és szakmai teljesítmény) esetén a
nőket elsőbbség illeti meg az előmenetel terén, kivéve, ha a férfi jelölt személyéhez kapcsolódó indokok ez utóbbi felé billentik
a mérleget (»sofern nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers liegende Gründe überwiegen«)?”
A Land, az osztrák, a spanyol, a finn, a norvég és a svéd kormány, valamint a Bizottság úgy véli, hogy a vitatott rendelkezéshez
hasonló nemzeti szabály olyan intézkedésnek minősül, amelynek célja a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség elősegítése,
és amely az irányelv 2. cikke (4) bekezdésének hatálya alá tartozik.
E tekintetben a Land megjegyezte, hogy a női pályázók számára biztosított előny célja, hogy ellensúlyozza az előmenetel hagyományos
szempontjait, anélkül, hogy teljes mértékben a helyükbe lépne. Az osztrák kormány álláspontja szerint a szóban forgóhoz hasonló
nemzeti szabály célja a személyzet kiválasztása során alkalmazott, hátrányosan megkülönböztető jellegű eljárások ellensúlyozása.
A finn, a svéd és a norvég kormány ezt azzal egészítette ki, hogy a szóban forgó nemzeti szabály elősegíti a nők felelős beosztásokba
történő bejutását, és hozzájárul a munkaerőpiac kiegyenlítéséhez, amely jelenlegi állapotában a nem alapján erősen tagolt,
hiszen a nők a foglalkoztatási hierarchia alsóbb beosztásaiba szorulnak. A finn kormány álláspontja szerint a múlt tapasztalata
alapján mindazok az intézkedések, amelyek a nők szakmai orientációjára és képzésére, vagy a szakmai és családi felelősség
megosztására irányultak, nem elegendőek a munkaerőpiac ilyen jellegű tagoltságának megszüntetésére.
Végül a Land és valamennyi kormány úgy ítélte meg, hogy a vitatott rendelkezés nem biztosítja a nők abszolút és feltétetlen
elsőbbségét. Ezért a rendelkezés a fent hivatkozott Kalanke-ügyben hozott ítéletben a Bíróság által megszabott határokon belül
marad.
Ezzel szemben a francia kormány és az Egyesült Királyság Kormányának álláspontja szerint a vitatott rendelkezés tekintetében
nem alkalmazható az irányelv 2. cikkének (4) bekezdésében meghatározott eltérés.
Ebben a vonatkozásban úgy érveltek, hogy ez a rendelkezés, a női pályázók részére biztosított elsőbbség miatt túlmutat az
esélyegyenlőség elősegítésén, és célja a férfiak és a nők egyenlő reprezentációjának megteremtése. Ezért a fent hivatkozott
Kalanke-ügyben hozott ítéletben követett gondolatmenetet kell alkalmazni.
A francia kormány és az Egyesült Királyság Kormánya ezt azzal egészítette ki, hogy eltérési kikötés megléte semmit sem von
le a vitatott rendelkezés megkülönböztető jellegéből. Ez a kikötés csak kivételes esetekben alkalmazható, ezért nincs semmilyen
hatással az olyan „rendes” ügyek kimenetelére, ahol nincs olyan jellegű, a férfi pályázó személyéhez kapcsolódó indok, amely
a női pályázó előmenetelét segítő általános kötelezettségnél erősebb. Sőt, mivel általános és egyben pontatlan kifejezésekkel
jelölték meg, a jogbiztonság elvébe ütközik.
Az irányelv 1. cikke (1) bekezdéséből kitűnik, hogy az irányelv célja az, hogy a tagállamokban a férfiak és nők közötti egyenlő
bánásmód elve érvényesüljön, többek között a munkavállalás terén, beleértve az előmenetelt is. Az irányelv 2. cikkének (1)
bekezdése szerinti az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy „semmiféle nemi megkülönböztetés [helyesen: nemen alapuló semmiféle
hátrányos megkülönböztetés] nem alkalmazható sem közvetlenül, sem közvetetten”.
A 2. cikk (4) bekezdése értelmében az irányelv „nem érinti a férfiak és a nők esélyegyenlőségét elősegítő intézkedéseket,
különösen, ha azokat a fennálló egyenlőtlenségeket szüntetik meg, amelyek az 1. cikk (1) bekezdésében említett területeken
a nők lehetőségeit érintik”.
A fent hivatkozott Kalanke-ügyben hozott ítélet 16. pontjában a Bíróság megállapította, hogy az olyan nemzeti szabály, amely
előírja, hogy amennyiben ugyanazon előléptetésre azonos képesítéssel rendelkező férfi és női pályázó jelentkezik olyan területeken,
ahol az adott beosztás szintjén több férfi dolgozik, mint nő, a női pályázót automatikusan előnyben kell részesíteni, nemen
alapuló hátrányos megkülönböztetést valósít meg.
Mindazonáltal hozzá kell tenni, hogy a Kalanke-ügyben hozott ítéletben tárgyalt szabályozástól eltérően a vitatott rendelkezésben
szerepel egy olyan kikötés, amely szerint a nőket nem kötelező előnyben részesíteni, amennyiben a férfi pályázó személyéhez
kapcsolódó indokok ez utóbbi felé billentik a mérleget („Öffnungsklausel”, a továbbiakban: nyitva állási kikötés”).
Ebből következően azt kell megvizsgálni, hogy az ilyen kikötést tartalmazó nemzeti szabály valóban az irányelv 2. cikkének
(4) bekezdése értelmében vett férfiak és nők közötti esélyegyenlőség elősegítését szolgálja-e.
Ez utóbbi rendelkezés pontos és korlátozott célja, hogy lehetővé tegye olyan intézkedések megtételét, amelyek látszólag ugyan
hátrányos megkülönböztetést valósítanak meg, ténylegesen azonban a társadalmi életben a nők és a férfiak között esetlegesen
fennálló egyenlőtlenségek kiküszöbölését vagy csökkentését célozzák (a 312/86. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben
1988. október 25-én hozott ítélet [EBHT 1986., 6315. o.] 15. pontja, és a fent hivatkozott Kalanke-ügyben hozott ítélet 18.
pontja).
Így lehetővé teszi az előmenetelt is magában foglaló munkavállalással kapcsolatos olyan nemzeti intézkedések megtételét, amelyeknek
célja a nők különleges előnyben részesítése által a nők versenyképességének növelése a munkaerőpiacon, és a férfiakéval azonos
szintű előmeneteli lehetőség megteremtése (a fent hivatkozott Kalanke-ügyben hozott ítélet 19. pontja).
Amint azt a Tanács a nők helyzetének javítását szolgáló támogató intézkedésekről szóló, 1984. december 13-i 84/635/EGK tanácsi
ajánlás (HL L 331., 34. o.) harmadik preambulumbekezdésében meghatározta, „az egyenlő bánásmódra vonatkozó jogszabályok, amelyek
célja jogokat biztosítani az egyének számára, nem elegendőek ahhoz, hogy az egyenlőtlenség valamennyi formáját megszüntessék,
ha ezzel párhuzamosan a kormányok, a szociális partnerek és más érintett szervezetek nem tesznek lépéseket annak érdekében,
hogy ellensúlyozzák a dolgozó nőket érő, a társadalom hozzáállásából, viselkedéséből és szerkezetéből adódó hátrányos hatásokat”
(a Kalanke-ügyben hozott ítélet 20. pontja).
Amint azt a Land és több beavatkozó kormány hangsúlyozta, úgy tűnik, hogy a férfi pályázókat még azonos képesítés esetén is
nagyobb eséllyel léptetik elő, mint a női pályázókat, főként a nők által a munka világában betöltött szereppel és képességeikkel
kapcsolatos bizonyos előítéletek és sztereotípiák, valamint az attól való félelem miatt, hogy a nők például gyakrabban szakítják
meg szakmai pályafutásukat a háztartás és a családi feladataik miatt, munkaidejüket kevésbé rugalmasan szervezik, illetve
gyakrabban vannak távol terhesség, szülés és szoptatási időszakok miatt.
Ezért az a tény, hogy két különböző nemű pályázó azonos képesítéssel rendelkezik, nem jelenti azt, hogy egyenlő esélyeik vannak.
Ebből következik, hogy a 2. cikk (4) bekezdésének hatálya alá tartozhat az olyan nemzeti szabály, amelynek alapján az előmenetelkor
azok a nők, akik férfi versenytársaikkal azonos képesítéssel rendelkeznek, az eltérési kikötés fenntartásával előnyt élvezhetnek
azokban a beosztásokban, ahol arányuk a férfiakéhoz képest alacsony, abban az esetben, ha a szabály ekként a női pályázókat
érintő, fent említett hozzáállás és viselkedés hatásának ellensúlyozásához, és ezzel a társadalomban létező egyenlőtlenségek
csökkentéséhez járul hozzá.
Emlékeztetni kell azonban arra, hogy mivel az irányelv 2. cikkének (4) bekezdése eltérést biztosít az irányelv által biztosított
egyéni jogtól, az ilyen, női pályázókat előnyben részesítő nemzeti szabályozás nem biztosíthat abszolút és feltétlen elsőbbséget
a nők számára az előmenetel tekintetében, anélkül, hogy túllépné az e rendelkezésben meghatározott kivétel határait (a fent
hivatkozott Kalanke-ügyben hozott ítélet 21. és 22. pontja).
A Kalanke-ügyben hozott ítéletben tárgyalt szabályozással ellentétben, az alapeljárásban szereplőhöz hasonlóan nyitva állási
kikötést tartalmazó nemzeti szabályozás nem lépi át e határokat, ha minden egyedi esetben biztosítja a női pályázókkal azonos
képesítéssel rendelkező férfi pályázók számára, hogy a pályázat olyan objektív elbírálásban részesüljön, amely figyelembe
veszi a jelöltek személyéhez fűződő valamennyi szempontot, és kizárja a női pályázók számára biztosított előnyt, amennyiben
egy vagy több szempont a férfi pályázó felé billenti a mérleget. Ebben a vonatkozásban meg kell azonban jegyezni, hogy e szempontok
nem lehetnek a női pályázókkal szemben hátrányosan megkülönböztető jellegűek.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy teljesülnek-e ezek a feltételek, a vitatott rendelkezés
hatályának vizsgálata alapján, figyelembe véve annak a Land általi alkalmazását.
Ezért a kérdést előterjesztő bíróságnak azt a választ kell adni, hogy az a nemzeti szabály, amely a szakmai alkalmasságuk,
a szakértelmük és a szakmai teljesítményük alapján azonos képesítésű férfi és női jelöltek esetén előírja, hogy a nőket elsőbbség
illeti meg az előmenetel terén a közszolgálat olyan ágazatában, amelyben az adott beosztás szintjén a nők száma a férfiakénál
alacsonyabb, kivéve, ha a férfi jelölt személyéhez kapcsolódó indokok ez utóbbi felé billentik a mérleget, nem ellentétes
az irányelv 2. cikkének (1) és (4) bekezdésével, feltéve, hogy:
–        –       minden egyedi esetben biztosítja a női pályázókkal azonos képesítéssel rendelkező férfi pályázók számára, hogy a pályázat
olyan objektív elbírálásban részesüljön, amely figyelembe veszi a jelöltek személyéhez fűződő valamennyi szempontot, és kizárja
a női pályázók számára biztosított előnyt, amennyiben egy vagy több szempont a férfi pályázó felé billenti a mérleget, valamint
–        –       e szempontok a női pályázókkal szemben nem hátrányosan megkülönböztető jellegűek.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő spanyol, francia, holland, osztrák, finn, svéd, norvég kormány és Egyesült Királyság
Kormánya, valamint az Európai Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az
alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság
dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a Verwaltungsgericht Gelsenkirchen 1995. december 21‑i határozatával hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen
határozott:
Az a nemzeti szabály, amely a szakmai alkalmasságuk, a szakértelmük és a szakmai teljesítményük alapján azonos képesítésű
férfi és női jelöltek esetén előírja, hogy a nőket elsőbbség illeti meg az előmenetel terén a közszolgálat olyan ágazatában,
amelyben az adott beosztás szintjén a nők száma a férfiakénál alacsonyabb, kivéve, ha a férfi jelölt személyéhez kapcsolódó
indokok ez utóbbi felé billentik a mérleget, nem ellentétes a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás,
a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi
irányelv 2. cikkének (1) és (4) bekezdésével, feltéve, hogy:
–
minden egyedi esetben biztosítja a női pályázókkal azonos képesítéssel rendelkező férfi pályázók számára, hogy a pályázat
olyan objektív elbírálásban részesüljön, amely figyelembe veszi a jelöltek személyéhez fűződő valamennyi szempontot, és kizárja
a női pályázók számára biztosított előnyt, amennyiben egy vagy több szempont a férfi pályázó felé billenti a mérleget, valamint
–
e szempontok a női pályázókkal szemben nem hátrányosan megkülönböztető jellegűek.
Rodríguez Iglesias
Gulmann
Ragnemalm
Wathelet
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Murray
Edward
Puissochet
Hirsch
Jann

Sevón

Kihirdetve Luxembourgban, az 1997. november 11‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: német.