CELEX: 62001TJ0166
EKSF
statsstøtte
støtte til miljøbeskyttelse
Italiens støtte til jern- og stålvirksomheden Lucchini
afslag på tilladelse til den påtænkte støtte
relevante retsregler
anmeldte investeringers berettigelse til miljøbeskyttelsesstøtte
betingelser for støttens forenelighed med fællesmarkedet
begrundelse

Retsforskrifter
Artikel 4 KS bestemmer:
»I overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat ophæves og forbydes følgende inden for Fællesskabet som uforeneligt
med fællesmarkedet for kul og stål:
[...]
c)      tilskud eller anden støtte ydet af staterne eller særlige byrder pålagt af dem, i hvilken som helst form dette sker
[...]«
A –
Stålstøttereglerne
Kommissionen lagde bestemmelserne i EKSF-traktatens artikel 95 til grund, da den - med henblik på opfyldelse af behovet for
en omstrukturering af jern- og stålsektoren - fra begyndelsen af 1980’erne indførte en fællesskabsordning, hvorefter der kunne
ydes statsstøtte til jern- og stålindustrien i visse udtømmende opregnede tilfælde. Denne ordning er senere flere gange blevet
ændret med henblik på at imødegå jern- og stålindustriens konjunkturbestemte vanskeligheder. De beslutninger, der løbende
er blevet vedtaget med henblik herpå, benævnes almindeligvis »stålstøttekodekserne«.
Kommissionens beslutning nr. 2496/96/EKSF af 18. december 1996 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien
(EFT L 338, s. 42, herefter »støttekodeksen«) udgør det sjette regelsæt for støtte til jern- og stålindustrien, som var gældende
fra den 1. januar 1997 til den 22. juli 2002. Støttekodeksen fastsætter betingelserne, hvorunder støtte til jern- og stålindustrien,
der finansieres af en medlemsstat, af lokale forvaltninger eller ved hjælp af statsmidler, kan betragtes som forenelig med
fællesmarkedets tilfredsstillende funktion.
Følgende fremgår af støttekodeksens artikel 1:
»1. Støtte til jern- og stålindustrien, der finansieres af en medlemsstat, […] kan […] kun betragtes som fællesskabsstøtte
og dermed som forenelig med fællesmarkedets tilfredsstillende funktion, hvis den opfylder bestemmelserne i artikel 2-5.
[…]
3. Støtte i henhold til denne beslutning må kun ydes efter proceduren i artikel 6 […]«
Følgende fremgår af artikel 3 under overskriften »Støtte til miljøbeskyttelse«:
»Støtte til miljøbeskyttelse kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, hvis den ydes i overensstemmelse med fællesskabsrammebestemmelserne
for statsstøtte til miljøbeskyttelse, jf.
De Europæiske Fællesskabers Tidende
C 72 af 10. marts 1994, i overensstemmelse med de kriterier for deres anvendelse på EKSF’s jern- og stålindustri, som er angivet
i bilaget til nærværende beslutning.«
Artikel 6, som har overskriften »Procedure«, fastslår i stk. 1 og 2, at Kommissionen skal underrettes om enhver påtænkt støtte
og om enhver påtænkt overførsel af offentlige midler til jern- og stålindustrien. Kommissionen tager stilling til, om disse
foranstaltninger er forenelige med fællesmarkedet. Det fremgår af bestemmelsens stk. 4, at de påtænkte foranstaltninger ikke
må iværksættes uden Kommissionens godkendelse og på de af denne fastsatte vilkår.
Støttekodeksens artikel 6, stk. 5, bestemmer:
»Hvis Kommissionen mener, at en bestemt finansiel foranstaltning kan udgøre statsstøtte i henhold til artikel 1, eller er
i tvivl om, hvorvidt en bestemt støtte er forenelig med bestemmelserne i denne beslutning, underretter den den pågældende
medlemsstat og anmoder de berørte parter og andre medlemsstater om at fremsætte deres bemærkninger. Såfremt Kommissionen –
efter at have modtaget bemærkningerne og efter at have givet den pågældende medlemsstat lejlighed til at reagere – konstaterer,
at en støtteforanstaltning ikke er forenelig med bestemmelserne i denne beslutning, træffer Kommissionen beslutning herom
senest tre måneder efter modtagelsen af de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan vurdere den pågældende støtteforanstaltning.
Traktatens artikel 88 finder anvendelse, såfremt en medlemsstat ikke efterkommer den pågældende beslutning.«
B –
Rammebestemmelser for støtte til miljøbeskyttelse
EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse (EFT 1994 C 72, s. 3, herefter »rammebestemmelserne«), der finder
anvendelse på EF-traktaten, indeholder i punkt 3 de betingelser, som miljøbeskyttelsesforanstaltninger, der finansieres ved
offentlige midler, til fordel for bestemte virksomheder skal opfylde for at kunne blive godkendt.
Punkt 3.2. i rammebestemmelserne omhandler støtte til investering. Punkt 3.2.1 fastslår følgende:
»Støtte til investering i […] anlæg og udstyr, der har til formål at reducere eller fjerne forurening og gener eller at tilpasse
produktionsmetoder for at beskytte miljøet, kan godkendes inden for de i rammebestemmelserne fastsatte begrænsninger. Støtteberettiget
er kun de ekstra investeringsomkostninger, der er nødvendige for at opfylde miljømålsætningerne. Generelle investeringsomkostninger,
der ikke kan henføres til miljøbeskyttelse, må udelukkes. Således er investeringsomkostninger til ny- eller geninvestering
i anlæg til ren etablering eller erstatning af produktionskapacitet ikke støtteberettigede, medmindre miljøniveauet bliver
forbedret. Hvor investeringer i eksisterende anlæg er forbundet med både en kapacitetsforøgelse og en forbedring af miljøniveauet,
skal de støtteberettigede omkostninger stå i forhold til anlæggets oprindelige kapacitet. Under alle omstændigheder er støtte,
der tilsyneladende går til miljøbeskyttelsesforanstaltninger, men som reelt går til generelle investeringer, ikke omfattet
af rammebestemmelserne.«
Endvidere præciseres det i punkt 3.2.3 i rammebestemmelserne, at støtte til miljøinvesteringer kan godkendes, forudsat de
ikke overstiger visse grænser. Der sondres mellem, for det første (punkt 3.2.3.A), støtte til virksomheder i forbindelse med
opfyldelsen af nye retligt forpligtende standarder, for det andet (punkt 3.2.3.B), støtte for at tilskynde virksomhederne
til at gå videre end de retligt forpligtende standarder og, for det tredje (punkt 3.2.3.C), støtte, hvor der ikke findes retligt
forpligtende standarder.
I den første situation (situation A) kan støtte til investeringer i forbindelse med opfyldelsen af nye lovfæstede standarder
elle andre nye retligt forpligtende standarder, hvis opfyldelse kræver tilpasning af anlæg og udstyr, godkendes for indtil
15% af de støtteberettigede bruttoomkostninger. Støtte kan kun ydes til anlæg, der på tidspunktet for de nye standarders eller
forpligtelsers ikrafttræden har været i drift i mindst to år. Det er endvidere anført, at virksomheder, der i stedet for blot
at tilpasse eksisterende mere end to år gamle anlæg, vælger at erstatte dem med nye anlæg, der opfylder de nye standarder,
kan opnå støtte svarende til den del af investeringsomkostningerne, der ikke overstiger omkostningerne til tilpasning af de
gamle anlæg.
I den anden situation (situation B), støtte til investeringer, hvis de gør det muligt at opnå betydeligt højere grader af
miljøbeskyttelse end de retligt forpligtende miljøstandarder, kan godkendes for indtil 30% brutto af de støtteberettigede
omkostninger. Det præciseres, at »[d]et faktiske niveau for støtten til at gå videre, end de fastsatte standarder påkræver,
skal stå i forhold til den opnåede forbedring af miljøet og til den til opnåelse af forbedringen nødvendige investering«,
og at »[h]vor et projekt delvis vedrører tilpasning til standarder, delvis videregående foranstaltninger, skal de støtteberettigede
omkostninger opdeles i kategorier og den relevante grænse anvendes«.
I den tredje situation (situation C) kan støtte ydes til investeringer på et niveau og på betingelser svarende til, hvad der
er fastsat for den anden situation.
C –
Bilaget til støttekodeksen
Bilaget til støttekodeksen med overskriften »Kriterier for anvendelse af rammebestemmelserne for jern- og stålindustrien«
fastslår indledningsvis, at Kommissionen i alle miljøstøttesager om nødvendigt vil træffe strenge forholdsregler for at undgå
skjult generel investeringsstøtte til nye anlæg eller udstyr.
Dette bilag er opdelt i to dele. Den første del, med overskriften »Støtte til virksomheder i forbindelse med tilpasning til
nye bindende normer«, fastslår i litra b):
»I relation til virksomheder, der i stedet for blot at tilpasse eksisterende anlæg og udstyr, der er mere end to år gamle,
vælger at erstatte dem med nye anlæg, der opfylder de nye normer, vil følgende fremgangsmåde blive anvendt:
[...]
ii)      Kommissionen vil analysere den økonomiske og miljømæssige baggrund for en beslutning om at vælge at udskifte eksisterende
anlæg og udstyr. En beslutning om en ny investering, der under alle omstændigheder ville have været nødvendig af økonomiske
grunde eller som følge af alderen på det eksisterende anlæg og udstyr, vil i princippet ikke være støtteberettiget. Det kræves
en betydelig (dvs. mindst 25%) restlevetid for det eksisterende anlæg, for at den nye investering bliver støtteberettiget.«
Den anden del, med overskriften »Støtte for at tilskynde virksomhederne til at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse«,
bestemmer følgende:
»a)       Med hensyn til virksomheder, som beslutter at gå betydeligt videre end de bindende normer, skal investoren ikke blot overholde
kriterierne [der er anført] i litra b), nr. ii), i ovenstående punkt, men også påvise, at der blev truffet en klar beslutning
om at vælge højere normer, som krævede ekstra investeringer, dvs. at der fandtes en løsning med lavere omkostninger, som ville
have opfyldt de nye miljønormer. Under alle omstændigheder vil det højere støtteniveau kun gælde for den yderligere miljøbeskyttelse,
der er opnået. Eventuelle fordele med hensyn til lavere produktionsomkostninger som følge af disse betydelig højere grader
af miljøbeskyttelse vil blive fratrukket.
b)      Med hensyn til virksomheder, som i betydelig grad forbedrer miljøbeskyttelsen, er det ikke blot kriterierne i [den første
del under] litra b), nr. ii), i ovenstående punkt, der skal overholdes, men eventuelle fordele med hensyn til lavere produktionsomkostninger
som følge af disse betydelige forbedringer vil blive fratrukket.
c)       I forbindelse med ovennævnte kriterier vil investeringer, der udelukkende foretages med henblik på miljøbeskyttelse, blive
undersøgt på grundlag af deres overensstemmelse med de kriterier, der er fastsat i […] rammebestemmelserne […]«

Tvistens baggrund
Sagsøgeren, Lucchini SpA, er en stålvirksomhed, som fremstiller produkter, der er omfattet af bilag I til EKSF-traktaten.
A –
Erklæringer vedrørende investeringer i produktionen
Den 10. december 1997 fremsatte de italienske myndigheder i overensstemmelse med Kommissionens beslutning nr. 3010/91/EKSF
af 15. oktober 1991 om oplysninger fra virksomhederne inden for jern- og stålindustrien om deres virksomheder (EFT L 286,
s. 20) over for Kommissionen to erklæringer vedrørende påtænkte investeringer i produktionen på Lucchinis Piombini-værk. Ifølge
de italienske myndigheders skrivelse af 18. juli 2000 vedrørte disse erklæringer dels udskiftning af højovnen med en ny i
anlæggene til fremstilling af råjern (tiende betragtning til den anfægtede beslutning), dels udskiftning af de på stålværket
eksisterende konvertorer med nye konvertorer.
B –
Anmeldelser af påtænkte miljøinvesteringer
Ved skrivelse af 16. marts 1999 anmeldte de italienske myndigheder over for Kommissionen i henhold til artikel 3 i støttekodeksen
en første påtænkt støtte til miljøbeskyttelse til fordel for Lucchini vedrørende investeringer i Piombino-værket (herefter
»den første påtænkte støtte«). De anmeldte investeringer vedrørte miljøforanstaltninger, der bestod i udskiftning eller udbygning
af koksværkets, højovnens og stålværkets miljøudstyr, navnlig vedrørende røgudsugningsanlægget til stålværkets konvertorer.
Ved skrivelse af 19. april 1999 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger vedrørende denne påtænkte støtte. Denne skrivelse
henviste indledningsvis til de bestemmelser, der er anført i den første del af bilaget til støttekodeksen i litra b), nr. ii),
hvorefter investeringer til miljøbeskyttelsesforanstaltninger inden for jern- og stålsektoren af økonomiske grunde eller som
følge af alderen eller graden af nedslidning på det eksisterende anlæg – når anlæggets restlevetid er mindre end 25% – ikke
er støtteberettigede. I denne henseende fremsattes i skrivelsen begæring om, at de italienske myndigheder skulle få udfærdiget
en erklæring fra en uafhængig ekspert angående restlevetiden på det miljøudstyr, som påtænktes udskiftet, med henblik på at
fastslå, hvorvidt de anmeldte investeringer opfyldte den ovennævnte betingelse. Skrivelsen krævede endvidere, at de italienske
myndigheder fremlagde oplysninger om niveauerne for miljøforurening ved henholdsvis de eksisterende anlæg og de ved de anmeldte
foranstaltninger påtænkte anlæg samt de i henhold til gældende bestemmelser fastsatte forureningsniveauer.
Ved skrivelse af 29. november 1999 besvarede de italienske myndigheder Kommissionens anmodning om oplysninger. De fremsendte
for det første en ekspertrapport af 30. september 1999 (herefter »ekspertrapporten«), hvoraf fremgår, at restlevetiden på
det udstyr, som påtænktes udskiftet, var mindre end 25%. For det andet fremlagde de italienske myndigheder en lettere ændret
beskrivelse af den første påtænkte støtte, der bl.a. som bilag omfattede sammenlignende tabeller med de af Kommissionen fordrede
oplysninger om forureningsniveauer (niveauerne før og efter foranstaltningerne samt de i henhold til gældende bestemmelser
fastsatte niveauer) for hver type investering i koksværket, højovnen og stålværket.
Ved særskilt skrivelse af 29. november 1999 anmeldte de italienske myndigheder over for Kommissionen i henhold til artikel
3 i støttekodeksen en anden påtænkt støtte til miljøbeskyttelse til fordel for Lucchini til investeringer i Piombino-værket
(herefter »den anden påtænkte støtte«). De anmeldte investeringer vedrørte supplerende miljøforanstaltninger for koksværket
samt for vandforsynings- og spildevandsanlægget med henblik på yderligere at reducere de forurenende udledninger.
Ved to skrivelser af 17. januar 2000 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger vedrørende de af de to planer for påtænkt
støtte omfattede investeringer. For så vidt angår den første påtænkte støtte anmodede Kommissionen de italienske myndigheder
om nærmere at forklare forbindelsen mellem de i denne plan anmeldte investeringer til miljøbeskyttelse og investeringerne
i produktionen vedrørende højovnen og stålværket, der havde været genstand for de i december 1997 fremsatte erklæringer. Kommissionen
anmodede i øvrigt om nærmere oplysninger for så vidt angik vurderingen af de energibesparelser, der var forbundet med foranstaltningen
vedrørende stålværket. For så vidt angår den anden påtænkte støtte anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om nærmere
oplysninger om investeringerne vedrørende koksværket samt vandforsynings- og spildevandsanlægget for så vidt angik de tidligere
miljøforureningsniveauer og de forureningsniveauer, der ville være en følge af de påtænkte foranstaltninger, i forhold til
lovbestemmelser herom.
Ved to skrivelser af 15. februar 2000 besvarede de italienske myndigheder Kommissionens anmodninger vedrørende de to anmeldte
planer for støtte, idet de fremsendte de fordrede oplysninger samt de fordrede tabeller med oplysninger om de forskellige
miljøforureningsniveauer.
C –
Beslutningen om at indlede den i artikel 6, stk. 5, i støttekodeksen fastsatte undersøgelsesprocedure og de italienske myndigheders
bemærkninger
Ved skrivelse af 26. april 2000 oplyste Kommissionen de italienske myndigheder om sin beslutning om at indlede den i artikel
6, stk. 5, i støttekodeksen fastsatte procedure vedrørende de to anmeldte planer for påtænkt støtte til Lucchini på et samlet
beløb på 13,5 mia. ITL (10,7 mia. ITL for den første påtænkte støtte og 2,8 mia. ITL for den anden påtænkte støtte) til investeringer
i Piombino-værket med samlede omkostninger på 190,9 mia. ITL (152,5 mia. ITL for den første påtænkte støtte og 38,4 mia. ITL
for den anden påtænkte støtte). Beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren blev offentliggjort den 1. juli 2000 (EFT
C 184, s. 2, herefter »beslutningen om at indlede undersøgelse«).
Det anførtes nærmere i denne beslutning, at en første vurdering af oplysningerne gav anledning til at konkludere, at investeringerne
i første omgang var blevet foretaget af økonomiske årsager, at selv om de anmeldte investeringer ikke var direkte forbundet
med nyt produktionsudstyr, var de nødvendige for at sikre modernisering og udvidelse af produktionsanlæggene eller for at
kunne fungere med den nyinstallerede produktionskapacitet, og at de italienske myndigheder ikke havde bevist, at investeringerne
var blevet foretaget af miljømæssige grunde og ikke af økonomiske årsager. Det fremhævedes ligeledes i beslutningen om at
indlede undersøgelse, at de italienske myndigheder ikke havde bevist, at der i tilfælde, hvor udstyret eller anlæggene blev
udskiftet, blev truffet en beslutning om at indføre højere standarder, som nødvendiggjorde ekstra investeringer, hvilket betød,
at man kunne have anvendt en mindre omkostningskrævende løsning, som ville have opfyldt de i lovgivningen fastsatte standarder.
Det bemærkedes i øvrigt i beslutningen om at indlede undersøgelse, at det var tvivlsomt, hvorvidt ingen af de anmeldte investeringer
havde indvirkning på produktionen.
Ved skrivelse af 18. juli 2000 meddelte de italienske myndigheder svar på de af Kommissionen i beslutningen om at indlede
undersøgelse udtrykte betænkeligheder, hvorved myndighederne bekræftede, at de anmeldte investeringer udelukkende havde miljømæssige
og hverken økonomiske eller produktionsmæssige formål.
D –
Den anfægtede beslutning
Den 21. december 2000 vedtog Kommissionen beslutning 2001/446/EKSF om Italiens påtænkte statsstøtte til fordel for stålværkerne
Lucchini SpA og Siderpotenza SpA (EFT 2001 L 163, s. 24, herefter »den anfægtede beslutning«).
Kommissionen lægger som konklusion på sin vurdering af støtten i henhold til artikel 3 i støttekodeksen samt de bestemmelser,
hvortil denne artikel henviser, dvs. bilaget til støttekodeksen og rammebestemmelserne (jf. betragtning 22-24 til den anfægtede
beslutning), for det første til grund, at »den støtte, [der er] anmeldt til fordel for Lucchini […] i koksværket, stålværket
og højovnen på i alt 13,5 mia. ITL [...], ikke [er] berettiget til miljøstøtte, eftersom de italienske myndigheder ikke har
påvist, at investeringerne ikke er foretaget af økonomiske grunde«. Det er for det andet Kommissionens vurdering, at »[d]et
fremgår af den undersøgelse, der er foretaget i lyset af de udførlige kriterier, at den anmeldte støtte af de forskellige
udførligt ovenomtalte grunde under ingen omstændigheder opfylder de forskellige betingelser. De anmeldte udgifter kan ikke
kun henføres til de ekstra udgifter, som er nødvendige for at øge miljøbeskyttelsen, ikke alle besparelserne er fratrukket,
og i visse tilfælde berettiger nedsættelsen af forureningsniveauerne ikke til, at denne forbedring kan kaldes betydelig« (betragtning
39 til den anfægtede beslutning)«.
Følgende fremgår således af artikel 1 i den anfægtede beslutning:
»Den af Italien påtænkte statsstøtte til fordel for Lucchini […] til et beløb af 13,5 mia. ITL (6,98 mio. EUR) […] er uforenelig
med fællesmarkedet.
Støtten kan derfor ikke ydes.«

Proceduren for Domstolen og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. juli 2001 har sagsøgeren  anlagt nærværende søgsmål.
Sagsøgeren har anmodet Retten om, at Kommissionens sagsmappe vedrørende den administrative procedure fremlægges som led i
sagens oplysning i medfør af artikel 23 i EKSF-statutten for Domstolen og navnlig de dokumenter og de tekniske oplysninger,
der indgår heri, på grundlag af hvilke Kommissionen lagde til grund, at de anmeldte investeringer ikke var af miljømæssig
karakter. Kommissionen har fremsendt sagsmappen til Retten med anmodning om, at den ikke skal indgå i akterne i sagen for
Retten og at den ikke skal fremsendes til sagsøgeren og har i denne henseende fremsat anmodning om fortrolig behandling.
Efter en udveksling af skrivelser mellem Kommissionen og Retten meddelte Kommissionen ved skrivelse af 14. oktober 2002 Retten,
at sagsmappen vedrørende den administrative procedure ikke indeholdt nogen andre tekniske oplysninger eller rapporter end
dem, der var fremsendt til de italienske myndigheder, og som sagsøgeren allerede havde fremlagt i bilaget til stævningen.
Ved skrivelse af 7. februar 2003 trak sagsøgeren sin begæring om aktindsigt i sagsmappen vedrørende den administrative procedure
tilbage.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
I retsmødet den 18. marts 2004 afgav parterne mundtlige indlæg og besvarede de spørgsmål, der stilledes af Retten (Femte Udvidede
Afdeling) sammensat af afdelingsformanden, P. Lindh, og dommerne R. García-Valdecasas, J.D. Cooke, P. Mengozzi og E. Martins
Ribeiro.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–        Artikel 1 i den anfægtede beslutning annulleres.
–        Retten træffer bestemmelse om iværksættelse af en ekspertundersøgelse af kvalificeringen af de til Kommissionen anmeldte investeringer
med henblik på at påvise, at de tidligere miljøbeskyttelsesanlæg var i stand til at fungere sammen med de nye produktionsanlæg.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Den mundtlige forhandling blev afsluttet efter retsmødet den 18. marts 2004. Et medlem af afdelingen kunne i overensstemmelse
med artikel 32 i Rettens procesreglement ikke deltage i rådslagningen efter udløbet af sin embedsperiode den 3. maj 2006,
hvorfor dommeren med den laveste anciennitet i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 6 i Rettens procesreglement,
har undladt at deltage i rådslagningerne, og Rettens rådslagninger blev fortsat med de tre dommere, som har underskrevet nærværende
dom.

Retlige bemærkninger
Sagsøgeren gør i det væsentlige tre anbringender gældende til støtte for sin påstand om annullation af den anfægtede beslutning.
Det første anbringende vedrører en urigtig anvendelse af de i denne sag relevante bestemmelser og tilsidesættelse af princippet
om god forvaltningsskik. Det andet anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen foretog en urigtig bedømmelse, da
den konstaterede, at den anmeldte støtte ikke var berettiget, at princippet om forbud mod forskelsbehandling blev tilsidesat,
at bevisbyrden blev vendt, og at der forelå utilstrækkelig begrundelse. Det tredje anbringende vedrører Kommissionens urigtige
bedømmelse, henholdsvis manglende overholdelse af de betingelser for støttens forenelighed, der fremgår af de relevante retsregler,
at princippet om forbud mod forskelsbehandling blev tilsidesat, at bevisbyrden blev vendt, at der forelå utilstrækkelig begrundelse,
og at argumentationen i den anfægtede beslutning var selvmodsigende.
A –
Det første anbringende vedrørende urigtig anvendelse af de i sagen relevante bestemmelser og tilsidesættelse af princippet
om god forvaltningsskik
1.
Parternes argumenter
Sagsøgeren gør gældende, at den anfægtede beslutning er vedtaget på et urigtigt retsgrundlag. Sagsøgeren bemærker, at artikel
3 i støttekodeksen, som undtagelse fra det almindelige princip om forbud mod tilskud eller anden støtte ydet af medlemsstaterne,
der er fastsat i artikel 4, litra c), KS, bestemmer, at støtte til miljøbeskyttelse i overensstemmelse med bestemmelserne
i bilaget til støttekodeksen og rammebestemmelserne kan være tilladt under visse nærmere betingelser. I denne henseende sondrer
sagsøgeren mellem tre former for støtte, der skal anmeldes til Kommissionen af medlemsstaterne: for det første generelle investeringer
og investeringer, der har til formål at forøge produktionskapaciteten, der ikke er berettigede til støtte, for så vidt som
de ikke er forenelige med fællesmarkedet, og som er omfattet af bestemmelserne i bilaget til støttekodeksen og rammebestemmelsernes
punkt 3.2.1, tredje punktum ff., og punkt 3.2.3. For det andet blandede investeringer, der har til formål at forøge produktionskapaciteten
og at beskytte miljøet, for hvilke de nationale myndigheder er forpligtede til at sondre mellem de omkostninger, der er forbundet
med produktionsforøgelse, og dem, der vedrører miljøbeskyttelse, eftersom kun miljømæssige investeringer må nyde godt af støtte,
i hvilket tilfælde de relevante bestemmelser er fastsat i bilaget til støttekodeksen. For det tredje rent miljømæssige investeringer,
der er berettigede til støtte, såfremt de opfylder de betingelser, der er fastsat i rammebestemmelsernes punkt 3.2.1, første
og andet punktum, og hvorpå de øvrige bestemmelser i rammebestemmelserne og bilaget til støttekodeksen ikke finder anvendelse.
Sagsøgeren bemærker, at denne klassificering ikke betyder, at de rent miljømæssige investeringer, som de italienske myndigheder
har anmeldt til Kommissionen, falder uden for støttekodeksens anvendelsesområde. Ifølge sagsøgeren foretager støttekodeksens
artikel 3 en dobbelt henvisning, dels til bilaget til støttekodeksen, dels til rammebestemmelserne, og denne henvisning er
ikke kumulativ, men alternativ. Det ville således være logisk at indtage det standpunkt, at bilaget til støttekodeksen finder
anvendelse på generelle og blandede investeringer, mens rent miljømæssige investeringer kun er dækket af rammebestemmelserne
og ikke af bilaget til støttekodeksen. Sagsøgeren gør til støtte for sin argumentation gældende, at bilagets indledende afsnit
fastslår, at dets bestemmelser alene finder anvendelse, når der foreligger et delvist sammenfald mellem støtte til miljøbeskyttelse
og støtte til investeringer af generel karakter, og at litra c) i anden del af bilaget til støttekodeksen angiver, at sådanne
investeringer alene skal undersøges på grundlag af deres overensstemmelse med de supplerende kriterier, der er fastsat i rammebestemmelserne.
Med henblik på at fastslå, at punkt 3.2.3 i rammebestemmelserne ikke finder anvendelse på rent miljømæssige investeringer,
gør sagsøgeren gældende, at den i denne bestemmelse fastsatte sondring mellem støtte bestemt til at hjælpe virksomhederne
til at tilpasse sig nye obligatoriske standarder, støtte med henblik på at tilskynde virksomhederne til at gå videre, end
de ifølge de obligatoriske standarder er forpligtede til, og støtte, hvor der ikke findes obligatoriske standarder, udelukkende
er baseret på det tilladte støtteniveau og kun har betydning, når der ansøges om tilladelse til støtte på et niveau, der ligger
mellem 16% og 30% af omkostningerne. Når støtteniveauet således er betydeligt lavere end den normale grænse på 15% – i denne
sag var det på 7% – bliver den i punkt 3.2.3 foretagne sondring betydningsløs, og der er ikke behov for at foretage den yderligere
analyse, som er fastsat i denne bestemmelse. Således sammenblandede Kommissionen ved anvendelsen af punkt 3.2.3 i rammebestemmelserne
for statsstøtte til miljøbeskyttelse bestemmelserne vedrørende støttens forenelighed, der alene vedrører den støtte, der er
omfattet af rammebestemmelsernes punkt 3.2.1, med de bestemmelser, der vedrører støttens intensitet.
Sagsøgeren gør således gældende, at eftersom den anmeldte støtte udelukkende tjente miljømæssige formål, var de bestemmelser,
hvorpå Kommissionen burde have støttet den anfægtede beslutning, begrænset til kun at omfatte punkt 3.2.1, første og andet
punktum, i rammebestemmelserne. Den anfægtede beslutning burde således ikke have taget bestemmelserne i bilaget til støttekodeksen
eller punkt 3.2.1, tredje punktum ff., og punkt 3.2.3 i rammebestemmelserne i betragtning.
Endelig gør sagsøgeren gældende, at Kommissionens beslutning om ikke at anvende de relevante bestemmelser i rammebestemmelserne
og derudover at anvende bilaget til støttekodeksen udgør en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik.
Kommissionen gør gældende, at dette anbringende savner ethvert grundlag. Sagsøgeren foretager en urigtig gengivelse af de
relevante retsregler, idet virksomheden foretager en kun delvis og urigtig gengivelse af de i denne sag anvendelige bestemmelser
og navnlig bilaget til støttekodeksen. Den anfægtede beslutning er endvidere støttet på det korrekte retsgrundlag, og der
er således ikke sket nogen tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik.
2.
Rettens bemærkninger
I denne sag er den anfægtede beslutning blevet vedtaget på grundlag af artikel 4, litra c), KS og under iagttagelse af bestemmelserne
i støttekodeksen. Efter at have foretaget en bedømmelse af den anmeldte støtte i henhold til artikel 3 i støttekodeksen og
de bestemmelser, hvortil denne artikel henviser, nemlig bilaget til støttekodeksen og rammebestemmelserne (jf. betragtning
22-24 til den anfægtede beslutning), kom Kommissionen til den konklusion, at denne støtte ikke opfyldte de i disse bestemmelser
fastsatte betingelser for at tillade miljøstøtte inden for rammerne af EKSF-traktaten. Denne støtte var således uforenelig
med fællesmarkedet og måtte ikke ydes (jf. betragtning 39 til den anfægtede beslutning og beslutningens artikel 1).
Det bemærkes indledningsvis, at støttekodeksen som undtagelse til det ved artikel 4, litra c), KS fastsatte forbudsprincip,
hvorefter tilskud eller støtte til jern- og stålvirksomheder i hvilken som helst form er forbudt, og i henhold til artikel
95 KS fastsætter betingelserne, hvorunder støtte til fremstilling af stål, der finansieres af statsmidler, kan betragtes som
forenelig med fællesmarkedets tilfredsstillende funktion.
Støtte, der ikke er omfattet af støttekodeksen, er således underlagt artikel 4, litra c), KS (Rettens dom af 24.10.1997, sag
T-239/94, EISA mod Kommissionen, Sml. II, s. 1839, præmis 72, og af 16.12.1999, sag T-158/96, Acciaierie di Bolzano mod Kommissionen,
Sml. II, s. 3927, præmis 60). Støttekodeksen bør endvidere fortolkes strengt, da den udgør en undtagelse til et forbudsprincip
(jf. i denne retning Domstolens dom af 21.6.2001, forenede sager C-280/99 P – C-282/99 P, Moccia Irme m.fl. mod Kommissionen,
Sml. I, s. 4717, præmis 40, og Rettens dom af 25.9.1997, sag T-150/95, UK Steel Association mod Kommissionen, Sml. II, s. 1433,
præmis 114).
Herefter bemærkes, at artikel 3 i støttekodeksen bestemmer, at støtte til miljøbeskyttelse, der ydes inden for stålsektoren,
kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, hvis den ydes i overensstemmelse med rammebestemmelserne »i overensstemmelse
med de kriterier for deres anvendelse på EKSF’s jern- og stålindustri, som er angivet i bilaget til [støttekodeksen]«.
Dette betyder, at de i rammebestemmelserne fastsatte regler, der finder anvendelse inden for rammerne af EF-traktaten, kan
overføres på jern- og stålindustrisektoren, som henhører under EKSF-traktaten, såfremt de opfylder de kriterier for anvendelse,
der er fastsat i bilaget til støttekodeksen. Det fremgår på særligt afgørende vis af dette bilags overskrift, at det fastlægger
»kriterier[ne] for anvendelse af fællesskabsrammebestemmelserne for statsstøtte til miljøbeskyttelse på jern- og stålindustrien«.
Således foreskriver støttekodeksen ikke, at reglerne i rammebestemmelserne automatisk skal anvendes på jern- og stålindustriens
område (dommen i sagen UK Steel Association mod Kommissionen, præmis 100), men at der i bilaget hertil er fastsat betingelser
for en sådan anvendelse.
I medfør af artikel 3 i støttekodeksen er de på denne sag anvendelige bestemmelser således dem, der er omfattet af bilaget
til støttekodeksen, og dem, der fremgår af rammebestemmelserne, for så vidt som de er i overensstemmelse med de kriterier
for anvendelse på EKSF’s jern- og stålindustri, der er defineret i bilaget til støttekodeksen.
Bilaget til støttekodeksen indeholder to dele. Den første del vedrører støtte til virksomheder i forbindelse med tilpasning
til nye bindende normer. Den anden del omfatter støtte for at tilskynde virksomhederne til at opnå en betydelig højere grad
af miljøbeskyttelse. Det fremgår i denne henseende af de af de italienske myndigheder foretagne anmeldelser af påtænkt støtte,
af skrivelserne fra de italienske myndigheder af 15. februar 2000 samt af de italienske myndigheders bemærkninger af 18. juli
2000 til beslutningen om at indlede undersøgelse, at de anmeldte investeringer havde til formål at tilskynde sagsøgeren til
at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse og til at gå videre end, hvad de retligt forpligtende standarder foreskriver.
Således fremgik det af de italienske myndigheders bemærkninger til beslutningen om at indlede undersøgelse, at den til fordel
for sagsøgeren anmeldte støtte vedrørte investeringer foretaget af dette selskab »med det formål at forbedre miljøbeskyttelsen
i forhold til de tidligere opnåede resultater, der i øvrigt var i overensstemmelse med de gældende bestemmelser«.
Det fremhævedes ligeledes i disse bemærkninger, at udskiftningen af højovnens og stålværkets miljøudstyr »[var blevet] foretaget
uafhængigt af udskiftningen af produktionsanlæggene (højovn og stålværkets konvertorer) med det ene formål at foretage væsentlig
nedsættelse af udledninger i forhold til de gældende bestemmelser, som allerede tidligere blev efterlevet«.
I disse bemærkninger blev det endvidere gjort gældende, at »selskabet Lucchini [havde] truffet beslutning om at vælge betydeligt
højere miljøbeskyttelsesniveauer uafhængigt af investeringerne i produktionen, der ikke krævede nogen investering i miljøbeskyttelsesanlæg
for at være i overensstemmelse med de gældende normer for udledninger, og [at] alle de anmeldte investeringer derfor [burde]
betragtes som yderligere investeringer«.
Derfor kan sagsøgeren ikke nyde godt af støtte, der er tildelt i henhold til den første del af bilaget til støttekodeksen,
der omfatter »[s]tøtte til virksomheder i forbindelse med tilpasning til nye bindende normer«. Ligeledes, og som Kommissionen
med rette har bemærket, betyder den omstændighed, at den omhandlede støtte havde til formål at tilskynde sagsøgeren til at
opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse og til at gå videre end, hvad de retligt forpligtende standarder foreskriver,
at de i denne sag relevante bestemmelser er dem, der fremgår af punkt 3.2.1 og 3.2.3.B i rammebestemmelserne, som nærmere
præciseret og tilpasset EKSF’s jern- og stålindustri ved den anden del af bilaget til støttekodeksen.
Det var således med rette, at Kommissionen vedtog den anfægtede beslutning på grundlag af artikel 4, litra c), KS og under
iagttagelse af artikel 3 i støttekodeksen samt de bestemmelser, hvortil denne artikel henviser, dvs. bilaget til støttekodeksen
og rammebestemmelserne.
Det følger heraf, at ingen af de af sagsøgeren fremførte argumenter er velbegrundede.
For det første er sagsøgerens opfattelse, hvorefter de anvendelige bestemmelser er forskellige, afhængig af de tre kategorier
af investeringer, der kan anmeldes som statsstøtte, uden betydning. Denne opfattelse er i strid med ordlyden af artikel 3
i støttekodeksen, der bestemmer, at bilaget til støttekodeksen og rammebestemmelserne finder kumulativ anvendelse på den ovenfor
beskrevne måde, uden at der på dette stadium sondres mellem forskellige typer af investeringer. Det kan således ikke lægges
til grund, at den i artikel 3 i støttekodeksen foretagne henvisning til bilaget til støttekodeksen og til rammebestemmelserne
ikke er kumulativ, men alternativ.
For det andet savner sagsøgerens bemærkning, hvorefter bilaget til støttekodeksen ikke finder anvendelse på investeringer,
der er rent miljømæssige, ethvert retsgrundlag. Som anført ovenfor bestemmer artikel 3 i støttekodeksen, at støtte til miljøbeskyttelse
til EKSF’s jern- og stålindustri skal være i overensstemmelse med både bilaget til støttekodeksen og rammebestemmelserne.
I øvrigt kan sagsøgeren ikke påberåbe sig indledningen til bilaget til støttekodeksen, hvorefter »[Kommissionen i] alle miljøstøttesager
[…] om nødvendigt [vil] træffe strenge forholdsregler for at undgå skjult generel investeringsstøtte til nye anlæg eller udstyr«,
til støtte for dennes anbringende, hvorefter bilaget til støttekodeksen ikke finder anvendelse på rent miljømæssig støtte.
Ovennævnte tekst fastslår blot nødvendigheden af, at Kommissionen i givet fald kontrollerer, at en investering, der er anmeldt
som rent miljømæssig, ikke i praksis forfølger andre formål, der er forbudt i henhold til de anvendelige bestemmelser. Således
er den anmeldte støtte, der er omfattet af EKSF-traktaten, åbenbart underlagt både de kriterier, der følger af rammebestemmelserne,
og dem, der følger af bilaget til støttekodeksen.
For det tredje savner sagsøgerens bemærkning, hvorefter punkt 3.2.3 i rammebestemmelserne ikke finder anvendelse på investeringer,
der er rent miljømæssige, ligeledes ethvert retsgrundlag. Denne bestemmelse fastlægger kriterier for støttens forenelighed
og fastsætter et højeste niveau for støtteintensiteten under iagttagelse af investeringens formål, nemlig tilpasning til nye
retligt forpligtende standarder (situation A), tilskyndelse til at gå videre end de nævnte retligt forpligtende standarder
(situation B) eller miljøbeskyttelsesforanstaltninger, hvor der ikke findes retligt forpligtende standarder (situation C).
Således betyder den omstændighed, der er gjort gældende af sagsøgeren, at den anmeldte støtte er lavere end støtteintensitetstærsklen
på 15%, der er omfattet af situation A, ikke i sig selv, at situation B, der forudsætter en støtteintensitetstærskel på 30%,
ikke finder anvendelse. Den anmeldte støtte vedbliver at have til formål at tilskynde sagsøgeren til at gå videre end, hvad
de retligt forpligtende standarder foreskriver, og skal derfor bedømmes inden for rammerne af de i punkt 3.2.3.B i rammebestemmelserne
fastsatte regler.
Det følger af det ovenstående, at de relevante retlige rammer ved bedømmelsen den omhandlede støtte, således som det fremgår
af den anfægtede beslutning, omfatter artikel 3 i støttekodeksen og de bestemmelser, hvortil denne artikel henviser, nemlig
bilaget til støttekodeksen og rammebestemmelserne.
Således er delanbringenderne vedrørende anvendelsen af en urigtig retlig ramme og vedrørende tilsidesættelse af princippet
om god forvaltningsskik ikke velbegrundede, og det første anbringende bør derfor forkastes i sin helhed.
B –
Det andet anbringende vedrørende Kommissionens urigtige bedømmelse for så vidt angår den anmeldte støttes manglende berettigelse
samt de forhold, at princippet om forbud mod forskelsbehandling blev tilsidesat, at bevisbyrden blev vendt, og at begrundelsen
var utilstrækkelig
1.
Parternes argumenter
Med dette anbringende anfægter sagsøgeren de vurderinger, der er indeholdt i betragtning 25-29, 35 og 39 til den anfægtede
beslutning, vedrørende den anmeldte støttes manglende berettigelse.
Sagsøgeren bemærker indledningsvis, at Kommissionen begik en fejl, da den bemærkede, at de italienske myndigheder ikke havde
påvist, at de anmeldte investeringer havde til formål at forbedre miljøbeskyttelsen. Det var med urette, at Kommissionen pålagde
de italienske myndigheder bevisbyrden, da de beviser, hvis manglende forekomst var afgørende for den anfægtede beslutning,
aldrig blev begæret fremlagt af de italienske myndigheder. Til forskel fra den ekspertrapport, der blev fremlagt af de italienske
myndigheder på Kommissionens anmodning, fremsatte Kommissionen aldrig formel anmodning over for de italienske myndigheder
om bevis for, at den anmeldte støtte havde til formål at forbedre miljøet, selv efter at de italienske myndigheder ved flere
lejligheder havde gjort gældende, at denne støtte var af miljømæssig art. Det er kun i tilfælde, hvor der er fremsat en konkret
anmodning om uddybende forklaringer eller supplerende oplysninger, som nationale myndigheder undlader at reagere på, at Kommissionen
er berettiget til at konkludere, at disse myndigheder ikke har underbygget deres påstande og ikke har fremlagt tilstrækkelige
beviser til, at Kommissionen kan bedømme den pågældende sag (jf. i denne retning analogt Domstolens dom af 29.9.1996, sag
C-241/94, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 4551, præmis 36 og 37).
Kommissionen svarer hertil, at sagsøgeren ikke har iagttaget den forpligtelse, der er omfattet af litra a) i den anden del
af bilaget til støttekodeksen, der pålægger investoren at godtgøre, at denne har truffet en klar beslutning om at vælge højere
normer, som kræver yderligere investeringer. Denne forpligtelse berettiges af de særligt strenge bestemmelser, der er gældende
på området for støtte til miljøbeskyttelse inden for EKSF-sektoren. Ligeledes gælder det, at selv hvis det er med rette, at
sagsøgeren henviser til punkt 3.2.1 i rammebestemmelserne, undlader virksomheden at fremlægge nogen som helst oplysninger,
der kan godtgøre, at den er forpligtet til at bære ekstra omkostninger, der er strengt nødvendige for at nå de vidererækkende
miljøbeskyttelsesmæssige mål. Kommissionen gør derfor gældende, at det påhvilede sagsøgeren og de italienske myndigheder at
bevise, at den støttemodtagende virksomhed havde truffet beslutning om at vælge strengere normer for miljøbeskyttelse, der
indebar ekstra investeringer, at den anmeldte støtte ikke havde produktion som formål, at det var teknisk muligt fortsat at
benytte det tidligere miljøbeskyttelsesudstyr gennem tilpasning til de nye produktionsanlæg, og, endelig, at betingelserne
for godkendelse var opfyldt. I beslutningen om at indlede undersøgelse henviste Kommissionen til alle disse betænkeligheder,
hvorfor både medlemsstaten og sagsøgeren kunne vurdere, hvilke beviser der skulle fremlægges, uden at det var nødvendigt at
fremsætte en udtrykkelig anmodning om udfærdigelse af en konkret ekspertrapport.
Sagsøgeren gør derefter gældende, at det var med urette, at Kommissionen lagde til grund, at de anmeldte investeringer var
nødvendige som følge af de eksisterende miljøbeskyttelsesanlægs alder og den manglende mulighed for at tilpasse dem det nye
produktionsudstyr. Kommissionen drog konklusioner om anlæggenes alder uden at støtte sig på objektive forhold og uden at iagttage
det i bilaget til støttekodeksen fastsatte princip for bedømmelse af graden af nedslidning af det omhandlede udstyr vedrørende
anlæggets restlevetid. Ligeledes undlod Kommissionen at tage hensyn til ekspertrapporten af 30. september 1999, som blev fremsendt
af de italienske myndigheder på Kommissionens anmodning, som påviste, at miljøbeskyttelsesanlæggene havde en restlevetid svarende
til eller over 25%. Det stod i øvrigt klart, at de gamle miljøbeskyttelsesanlæg fra et teknisk standpunkt var fuldt ud i stand
til at bære forureningsbyrden fra det nye produktionsudstyr.
Vedrørende dette spørgsmål har sagsøgeren anmodet Retten om, at den som led i bevisoptagelsen og i henhold til artikel 65
og 66 i procesreglementet og artikel 25 i EKSF-statutten for Domstolen træffer bestemmelse om indhentelse af en sagkyndig
erklæring med henblik på at påvise, at de gamle miljøbeskyttelsesanlæg var i stand til at fungere sideløbende med de nye produktionsanlæg,
og dermed at kontrollere den anfægtede beslutnings lovlighed.
Til dette argument svarer Kommissionen, at sagsøgeren foretager en sammenblanding af den i litra b), nr. ii), i den første
del af bilaget til støttekodeksen omfattede betingelse om krav om en restlevetid på mindst 25% for eksisterende anlæg med
den omstændighed, at anlæggene er forældede, hvilket kan formå virksomhederne til at udskifte dem uafhængigt af deres restlevetid.
I denne sag tog Kommissionen ekspertrapporten af 30. september 1999 i betragtning, og den tvivlede ikke på konstateringerne,
hvorefter restlevetiden for anlæggene var mindst 25%. Imidlertid er den anfægtede beslutning ikke støttet på den manglende
opfyldelse af denne betingelse, men på den omstændighed, at anlægget var forældet og under alle omstændigheder ville være
blevet udskiftet i forbindelse med den foretagne renovering af produktionsanlæggene. Den anfægtede beslutning fandt det ikke
troværdigt, at virksomheden kunne renovere samtlige sine produktionsanlæg og samtidig lade de gamle miljøbeskyttelsesanlæg
forblive i funktion, da der ikke forelå noget bevis for, at dette var muligt i teknisk henseende.
I denne henseende bemærker Kommissionen, at de italienske myndigheders skrivelse af 15. februar 2000 angiver, at der ikke
var blevet truffet bestemmelse om investeringerne i produktionen på grund af nedslidning, men på grund af forældelse, da disse
anlæg ikke længere levede op til produktionskravene. Det fremgår i øvrigt af ekspertrapporten af 30. september 1999, at de
miljømæssige investeringer bestod i at udskifte, udbygge eller ændre en del af produktionsanlægget. På intet tidspunkt under
den administrative procedure eller under sagen for Retten har sagsøgeren været i stand til at forklare det økonomiske og produktionsmæssige
ræsonnement, der ville have ført til genbrug af det gamle miljøbeskyttelsesudstyr, når de produktionsanlæg, som det var en
del af, blev udskiftet.
For så vidt angår sagsøgerens begæring om bevisoptagelse er det Kommissionens opfattelse, at den ikke har betydning for sagens
afgørelse, eftersom Retten ikke kan erstatte Kommissionens bedømmelse med sin egen og nå en anden konklusion, når henses til
Kommissionens vide skønsbeføjelse (kendelse afsagt af formanden for Rettens Fjerde Udvidede Afdeling den 2.4.1998, sag T-86/96 R,
Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen og Hapag Lloyd mod Kommissionen, Sml. II, s. 641, præmis 74).
Sagsøgeren gør endelig gældende, at den af Kommissionen i betragtning 28 til den anfægtede beslutning foretagne bedømmelse,
hvorefter investeringen ikke var støtteberettiget, da selskabet var forpligtet til at foretage nye investeringer til miljøbeskyttelse
på grund af virksomhedens placering i et større beboelsesområde, og at sådanne investeringer således var nødvendige fra et
økonomisk standpunkt for at sikre, at sagsøgeren kunne udføre sine aktiviteter, ligeledes er behæftet med alvorlige fejl og
er udtryk for forskelsbehandling.
Ifølge sagsøgeren var der ikke grundlag for denne vurdering, da virksomheden ikke ville være retligt forpligtet til at indstille
sine aktiviteter, såfremt den ikke havde foretaget miljømæssige arbejder, idet den allerede efterlevede de gældende miljøbestemmelser.
Endvidere er skrivelsen fra de italienske myndigheder af 15. februar 2000, hvoraf de oplysninger, som Kommissionen henviser
til, fremgår, blevet fortolket urigtigt, da det ikke fremgår af denne skrivelse, at virksomhedens sameksistens med Piombinos
centrum ikke længere ville være mulig uden de anmeldte investeringer, men blot, at gennemførelsen af miljøbeskyttelsesinvesteringer
senere ville kunne virke fremmende for en sådan sameksistens.
Sagsøgeren rejser i øvrigt spørgsmålet om, hvorvidt der findes andre sager, hvor det princip, Kommissionen har henvist til
i betragtning 28 til den anfægtede beslutning, er blevet benyttet. Ifølge sagsøgeren udgør Kommissionens beslutning 2000/66/EKSF
af 28. oktober 1998 om den støtte, som Italien påtænker at yde stålvirksomheden Acciaierie di Bolzano SpA (EFT 2000 L 23,
s. 65), den eneste præcedens. Denne sag blev afgjort i den modsatte retning af, hvad Kommissionen med den anfægtede beslutning
traf bestemmelse om. Der er således ved den anfægtede beslutning sket alvorlig forskelsbehandling i forhold til andre lignende
sager.
Kommissionen svarer hertil, at sagsøgeren sammenblander de principper, der finder anvendelse på støtte med henblik på at tilpasse
eksisterende anlæg retligt forpligtende standarder, og dem, der finder anvendelse på støtte til at tilskynde virksomhederne
til at gå videre end disse standarder kræver. I denne sag forelå der ikke nogen nye retligt forpligtende standarder, og det
afgørende forhold, der skulle tages i betragtning, var således den omstændighed, at virksomheden var underlagt et stærkt socialt
pres for at foretage de omhandlede investeringer for at kunne fortsætte med produktionen i Piombino. I øvrigt er sagen vedrørende
stålvirksomheden Acciaierie di Bolzano ikke sammenlignelig med dette tilfælde, da virksomheden i den nævnte sag havde fremlagt
bevis for, at den havde foretaget »langt større investeringer« end nødvendigt i forhold til de gældende miljøkrav.
Sagsøgeren gør i øvrigt gældende, at den anfægtede beslutning ikke er tilstrækkeligt begrundet, eftersom Kommissionen hverken
har anført de grunde eller objektive omstændigheder, der førte til, at den konkluderede, at de anmeldte investeringer havde
forbindelse til produktionen og ikke vedrørte miljøbeskyttelse. Den anfægtede beslutning bestrider således blot, at de anmeldte
investeringer havde det af de italienske myndigheder anførte miljømæssige formål uden at begrunde sin uenighed og uden at
fremlægge andre tekniske forhold, der kan anfægte den af de italienske myndigheder fremlagte ekspertrapport, der godtgør,
at de anmeldte foranstaltninger var af miljømæssig art. På samme måde er i den anfægtede beslutning ikke anført grundene til,
at de gamle miljøbeskyttelsesanlæg under alle omstændigheder skulle udskiftes, og grundene til, at disse anlæg i teknisk forstand
ikke var kompatible med det nye produktionsudstyr. Endelig er det i den anfægtede beslutning ikke anført, hvorledes de italienske
myndigheders svar nærmere var utilstrækkelige. For så vidt som disse dokumenter var blevet forelagt Kommissionen, kunne denne
ikke undlade at tage dem i betragtning og burde have taget stilling til dem ved enten at godkende de af de italienske myndigheder
fremførte standpunkter eller ved formelt at have afvist dem i overensstemmelse med Kommissionens forpligtelse til at tage
stilling til de indsigelser og bemærkninger, som fremføres af en medlemsstat (Rettens dom af 15.6.2000, forenede sager T‑298/97,
T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97, T‑607/97, T-1/98, T-3/98 – T-6/98 og T-23/98, Alzetta m.fl. mod Kommissionen, Sml.
II, s. 2319, præmis 105).
Kommissionen gør gældende, at begrundelsespligten ikke er absolut, og at den ikke er forpligtet til at behandle alle de faktiske
og retlige spørgsmål, der er fremført af de berørte parter, men alene skal tage hensyn til alle relevante oplysninger i sagen.
Endvidere fører en fejl i begrundelsen ikke altid til annullation, når resten af begrundelsen udgør et tilstrækkeligt grundlag
for retsaktens vedtagelse (Domstolens dom af 20.10.1987, sag 119/86, Spanien mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 4121). I denne
henseende gør Kommissionen gældende, at den ikke kan kritiseres for ikke i denne sag at have fremført nødvendige begrundelser
for forhold, der ikke er omfattet af de relevante retsregler eller for omstændigheder, som det ikke påhviler Kommissionen,
men medlemsstaten og den støttemodtagende virksomhed at bevise. Under alle omstændigheder gav Kommissionen i beslutningen
om at indlede undersøgelse en fuldstændig og detaljeret redegørelse for sine forbehold og anførte de punkter, vedrørende hvilke
de italienske myndigheder og sagsøgeren skulle fremlægge de nødvendige beviser, hvilket de ikke gjorde.
2.
Rettens bemærkninger
a)     Indledende betragtninger
Med hensyn til et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning, vedtaget af Kommissionen i henhold til EKSF-traktaten,
bestemmer artikel 33, andet punktum, KS, at Rettens »prøvelsesret […] dog ikke [omfatter] skønnet vedrørende den situation,
der er en følge af de økonomiske kendsgerninger eller omstændigheder, på basis af hvilke de nævnte beslutninger eller henstillinger
er blevet til, medmindre det påstås, at Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning eller åbenbart har tilsidesat
bestemmelserne i [EKSF-traktaten] eller enhver retsregel vedrørende dens gennemførelse«.
Kommissionen har i betragtning 24 til den anfægtede beslutning lagt til grund, at denne sag skulle vurderes i forhold til
de kriterier, der er anført i litra a) i den anden del af bilaget til støttekodeksen, der ligeledes henviser til de i litra
b), nr. ii), i den anden del af bilaget til støttekodeksen anførte kriterier. Det skal i denne henseende bemærkes, at de i
disse bestemmelser fastsatte kriterier er de nedenfor anførte. For det første, når virksomheder vælger at udskifte deres anlæg,
kan de omhandlede investeringer i princippet ikke være genstand for støtte til miljøbeskyttelse, hvis de af økonomiske grunde
eller som følge af det eksisterende anlægs alder er nødvendige. Restlevetiden for de eksisterende anlæg skal udgøre mindst
25% af deres samlede levetid. For det andet skal den omhandlede støtte tilskynde virksomheden til at opnå en »betydelig højere
grad« af miljøbeskyttelse. Denne betydelig højere grad af miljøbeskyttelse kan udmøntes i, at investoren påviser, at denne
har truffet en klar beslutning om at vælge højere normer, som krævede ekstra investeringer, dvs. at der fandtes en løsning
med lavere omkostninger, som ville have opfyldt de nye miljønormer.
I øvrigt er i punkt 3.2.1 i rammebestemmelserne fastsat et princip, hvorefter »støtte, der tilsyneladende går til miljøbeskyttelsesforanstaltninger,
men som reelt går til generelle investeringer«, ikke er omfattet af rammebestemmelserne. I dette punkt anvendes således samme
fremgangsmåde som den, der er fastsat ved det første af de i bilaget til støttekodeksen indeholdte kriterier, der er anført
ovenfor.
Det skal ligeledes bemærkes, at det, når Kommissionen beslutter at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, påhviler medlemsstaten
og den potentielle støttemodtager at fremsætte deres argumenter for, at den påtænkte støtte er omfattet af de undtagelser,
som er fastsat i traktaten, idet formålet med denne procedure netop er at gøre det muligt for Kommissionen at opnå fuld oplysning
om alle sagens momenter (jf. analogt Domstolens dom af 20.3.1984, sag 84/82, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 1451, præmis
13).
Selv om Kommissionen er forpligtet til at formulere sin tvivl med hensyn til støttens forenelighed, når den indleder en formel
procedure, således at medlemsstaten og de interesserede parter kan tilrettelægge deres forsvar bedst muligt, påhviler det
ikke desto mindre støtteyderen og i givet fald støttemodtageren at fjerne denne tvivl og at godtgøre, at hans investering
opfylder betingelsen for støttetildeling (jf. i denne retning og analogt Domstolens dom af 22.3.2001, sag C-17/99, Frankrig
mod Kommissionen, Sml. I, s. 2481, præmis 41 og 45-49). Det påhvilede således de italienske myndigheder og sagsøgeren at bevise,
at de omhandlede investeringer var berettigede til støtte til miljøbeskyttelse, og at de navnlig havde det miljømæssige formål,
som kræves i henhold til rammebestemmelserne og bilaget til støttekodeksen (jf. i denne retning og analogt Domstolens dom
af 14.9.1994, forenede sager C-278/92 – C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103, præmis 49, og af 19.9.2002, sag
C-113/00, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 7601, præmis 70).
Kommissionen lagde i den anfægtede beslutning til grund, at de af Lucchini foretagne investeringer i koksværket, stålværket
og højovnene ikke var berettigede til støtte til miljøbeskyttelse, fordi de var betingede eller udgjorde en konsekvens af
investeringer, der var nødvendige for produktionen, og fordi de italienske myndigheder ikke har godtgjort, at investeringerne
var en følge af en beslutning, virksomheden frivilligt havde vedtaget, om at forbedre miljøbeskyttelsen (betragtning 29).
Kommissionen støttede sig i denne henseende på følgende forhold: Investeringerne blev foretaget som følge af nødvendigheden
af at sikre den fortsatte aktivitet midt i et tætbefolket område (betragtning 28), og det var, eftersom udskiftningen af produktionsanlægget
blev foretaget, da det var teknologisk forældet, vanskeligt at godtage, at det gamle miljøbeskyttelsesudstyr kunne bibeholdes
og anvendes sammen med det nye produktionsanlæg (betragtning 26 og 29).
b)     Hvorvidt de anmeldte investeringer til miljøbeskyttelse havde til formål, at virksomheden kunne fortsætte sin aktivitet, henset
til dens placering midt i et tætbefolket område
Det anføres i den anfægtede beslutning, at de italienske myndigheder har angivet, at forbedringen af miljøbeskyttelsen havde
vist sig nødvendig allerede inden gennemførelsen af planen for investering i modernisering og rationalisering af produktionsanlæggene,
eftersom værket ligger i et tætbefolket område. Kommissionen kunne således ifølge den anfægtede beslutning kun konkludere,
at »miljøinvesteringerne var nødvendige, for at virksomheden kunne fortsætte sin økonomiske aktivitet, hvorved den afgørende
årsag til investeringerne var af økonomisk art« (betragtning 28).
Imidlertid medfører den omstændighed, at sagsøgerens virksomhed ligger i et tætbefolket område, på ingen måde, at der af »økonomiske
årsager« skal foretages nye investeringer, da den eneste forpligtelse, der hvilede på sagsøgeren, var at overholde de eksisterende
standarder. Det er inden for denne ramme, at  man skal forstå de italienske myndigheders udtalelse til Kommissionen i forbindelse
med den administrative procedure, hvorefter sagsøgeren ønskede at gå videre end de retligt forpligtende standarder for at
gøre det muligt for »stålproduktion og den hermed forbundne beskæftigelse at sameksistere med den ledsagende sociale virkelighed«
(første anmeldelse af den første påtænkte støtte, punkt 9, første afsnit). Det er i denne henseende ubestridt, at de eksisterende
anlæg på Piombino-værket overholdt de gældende standarder.
Kommissionen kan således ikke på baggrund af sagsøgerens villighed til at gå videre end de retligt forpligtende standarder
gennem en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse, som svar på de bekymringer, som næredes af den befolkning, som var bosiddende
i nærheden af virksomheden, udlede, at disse »investeringer under alle omstændigheder ville have været nødvendig af økonomiske
grunde« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i litra b), nr. ii), i den første del af bilaget til støttekodeksen.
Som følge heraf og uden, at det er nødvendigt at tage stilling til den påståede tilsidesættelse af princippet om forbud mod
forskelsbehandling i forhold til sagen vedrørende l’Acciaierie di Bolzano, skal det konkluderes, at Kommissionen, da den i
betragtning 28 til den anfægtede beslutning fastslog, at eftersom værket ligger i et tætbefolket område, var miljøinvesteringerne
nødvendige, for at virksomheden kunne fortsætte sin økonomiske aktivitet, hvorved den afgørende årsag til investeringerne
var af økonomisk art, med urette lagde et kriterium til grund, som ikke findes blandt de til dette formål anvendelige kriterier.
Som følge heraf er den anfægtede beslutning behæftet med en retlig fejl.
c)     Hvorvidt investeringerne i miljøbeskyttelse var betingede eller udgjorde en konsekvens af investeringer, der var nødvendige
for produktionen, de af de italienske myndigheder fremlagte beviser, muligheden for en mindre omkostningskrævende løsning
i) Investeringerne i koksværket
–       Hvorvidt investeringerne i koksværket var betingede eller udgjorde en konsekvens af investeringer, der var nødvendige for
produktionen
Det skal indledningsvis bemærkes, at investeringsprogrammet for modernisering og rationalisering af produktionsanlæggene,
som gennemførtes på Piombino-værket i 1997, som det er anført i præmis 18 ovenfor, vedrørte dels udskiftning af højovnen med
en ny i anlæggene til fremstilling af råjern (tiende betragtning), dels udskiftning af de på stålværket eksisterende konvertorer
med nye konvertorer (betragtning 11). Koksværket var ikke berørt af de produktionstiltag, Kommissionen blev underrettet om
ved skrivelse af 10. december 1997 i forbindelse med de to erklæringer fra de italienske myndigheder vedrørende påtænkte investeringer
i produktionen på dette værk.
Kommissionen lagde i beslutningen om at indlede undersøgelse til grund, at det var tvivlsomt, at de anmeldte investeringer
for så vidt angik koksværket – nemlig bl.a. det nye anlæg for kultransport på et miljøvenligt transportbånd, anlæggene til
indføring af kul i ovnene, forsegling af ovnene ved hjælp af en særlig keramisk sammensvejsning, de nye låger til kokskamrene,
den ekstra elektriske kabine og tilpasningerne i ordningen for opladning af batteriet til de 27 ovne i koksværket – udgjorde
investeringer, der udelukkende havde miljøbeskyttelse til formål, og ikke havde indvirkning på produktionsprocessen (jf. s. 9,
venstre spalte, tredje afsnit, andet punktum, i beslutningen om at indlede undersøgelse). Hermed hævdede Kommissionen ikke,
at disse investeringer havde til formål at udskifte produktionsanlæggene i koksværket, men tvivlede på, at deres formål udelukkende
var af miljøbeskyttelsesmæssig karakter og deres manglende indvirkning på produktionsprocessen.
Det er imidlertid Rettens opfattelse, at et sådant ræsonnement ikke er relevant i forhold til den retlige ramme, der finder
anvendelse, når henses til, at uanset, at bilaget til støttekodeksen forbyder støtte til investering, der under alle omstændigheder
ville have været nødvendig af økonomiske grunde eller som følge af alderen på det eksisterende anlæg, forbyder dette bilag
ikke støtte til investeringer, der kan have indvirkning på produktionsprocessen. I et sådant tilfælde foreskriver bilaget
blot, at enhver fordel med hensyn til lavere produktionsomkostninger skal fratrækkes. For at være berettiget til miljøbeskyttelsesstøtte
er det således hverken nødvendigt, at anmeldte investeringer udelukkende tjener miljøbeskyttelsesformål, og at alle andre
formål er udelukkede, eller at investeringerne ikke har nogen konsekvenser for produktionskapaciteten. En investering, der
forfølger et miljøbeskyttelsesformål, kan ikke erklæres uberettiget alene på grund af den omstændighed, at den kan have indvirkning
på produktionen.
Det skal under alle omstændigheder bemærkes, at den anfægtede beslutning ikke lagde denne argumentation til grund, idet den
blot antog, at investeringen i koksværket – på samme måde som for de øvrige af de italienske myndigheder anmeldte investeringer
vedrørende sagsøgeren – blev gennemført som betingelse for eller konsekvens af investeringer, der var nødvendige for produktionen.
Denne begrundelse præciseres af beslutningen om at indlede undersøgelse, hvori det er anført, at selv om de anmeldte investeringer
ikke direkte var forbundet med det nye produktionsudstyr, var de nødvendige for at sikre den langsigtede virkning af investeringerne
i modernisering og udvidelse af produktionsanlæggene eller for at modsvare den nye produktionskapacitet, der var blevet installeret
(jf. s. 3, venstre spalte, næstsidste afsnit, andet punktum, i beslutningen om at indlede undersøgelse).
Det er imidlertid Rettens opfattelse, at det var med urette, at den anfægtede beslutning lagde til grund, at investeringerne
i koksværket var blevet foretaget som betingelse for eller konsekvens af investeringer, der var nødvendige for produktionen.
Det fremgår af indholdet af de af de italienske myndigheder afgivne erklæringer vedrørende påtænkte investeringer i produktionen
på Piombino-værket, der er nævnt ovenfor, at koksværket ikke var berørt af disse investeringer i produktionen til forskel
fra højovnen og stålværket. Hermed er den anfægtede beslutning på dette punkt urigtig, idet koksværket ikke var genstand for
investeringer i produktionen.
Det skal i øvrigt bemærkes, at selv om den anfægtede beslutning og beslutningen om at indlede undersøgelse skulle fortolkes
således, at investeringerne i koksværket var den nødvendige betingelse for eller konsekvens af renoveringen af produktionsanlæggene
i højovnen og stålværket, skal det konstateres, at hverken den anfægtede beslutning eller beslutningen om at indlede undersøgelse
indeholder en forklaring, der kan retfærdiggøre en sådan bedømmelse, og at den anfægtede beslutning således ville være utilstrækkeligt
begrundet.
Selv om den anfægtede beslutning og beslutningen om at indlede undersøgelse skulle fortolkes således, at investeringerne i
koksværket var den nødvendige betingelse for eller konsekvens af renoveringen af produktionsanlæggene generelt, skal det endelig
bemærkes, at Kommissionen under den administrative procedures forløb har modtaget udførlige forklaringer fra de italienske
myndigheder vedrørende den miljømæssige karakter af de forskellige investeringer vedrørende koksværket, bl.a. vedrørende den
måde, hvorpå disse investeringer skulle mindske udledninger af røggas og støv, og at Kommissionen i lyset af disse forklaringer
ikke uden nogen begrundelse kan begrænse sig til at bemærke, at investeringerne i koksværket blev gennemført som betingelse
for eller konsekvens af investeringer, der var nødvendige for produktionen. Det skal i denne henseende bemærkes, at det fremgår
af bilaget til støttekodeksen, at Kommissionen gør brug af uafhængige eksperter, når den undersøger statsstøtte til miljøbeskyttelse,
hvilket burde have gjort det muligt for Kommissionen at have præciseret sin argumentation på dette punkt.
–       Spørgsmålet om de af de italienske myndigheder fremlagte beviser
Det er endvidere Rettens opfattelse, at det er med urette, at det i den anfægtede beslutning er anført, at de italienske myndigheder
ikke havde fremlagt noget bevis for at godtgøre, at investeringerne til miljøbeskyttelsesformål i koksværket svarede til den
beslutning, virksomheden frivilligt havde vedtaget, om at forbedre miljøbeskyttelsen. Det fremgår af flere af de dokumenter,
som de italienske myndigheder har fremlagt under den administrative procedure, at disse myndigheder ved flere lejligheder
har givet Kommissionen oplysninger, der viser sagsøgerens vilje til på koksværket at anvende strengere miljømæssige standarder
end de retligt forpligtende standarder for at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse.
Således indeholdt de af de italienske myndigheder foretagne anmeldelser af den første og anden påtænkte støtte den 16. marts
og 29. november 1999 en beskrivelse af de påtænkte investeringer i koksværket (jf. punkt 9 i skrivelser af 16.3. og 29.11.1999)
samt en redegørelse for de miljømæssige fordele, som ville kunne opnås som følge af investeringerne (jf. punkt 10 i skrivelsen
af 16.3.1999 og punkt 10 i skrivelsen af 29.11.1999).
Som svar på Kommissionens udtrykkelige anmodning af 19. april 1999 om at få oplyst niveauerne for miljøforurening fra de eksisterende
anlæg samt de niveauer, der ville følge af de påtænkte foranstaltninger i forhold til de gældende retligt forpligtende standarder,
fremlagde de italienske myndigheder ligeledes de ønskede oplysninger i bilaget til deres skrivelse af 29. november 1999. Dette
bilag indeholdt en detaljeret tabel vedrørende koksværket og angav for hver af de investeringer, der skulle foretages, for
det første de udledningsnormer, der skal være opfyldt i henhold til de retligt forpligtende standarder, for det andet niveauet
for forurenende udledninger fra de eksisterende anlæg, og for det tredje niveauet for forurenende udledninger efter gennemførelsen
af de anmeldte investeringer. Disse oplysninger er gengivet i beslutningen om at indlede undersøgelse. Det fremgår af denne
tabel, dels at de eksisterende anlæg i koksværket var i overensstemmelse med de retligt forpligtende standarder for forurenende
udledninger, dels at disse efter de påtænkte foranstaltninger var lavere end de ved de eksisterende anlæg opnåede niveauer
og således også lavere end de retligt forpligtende standarder.
Som svar på en anden anmodning fra Kommissionen den 19. april 1999, hvorefter der skulle udfærdiges en uafhængig eksperterklæring
for at fastslå, at de anmeldte investeringer ikke svarede til investeringer, som det under alle omstændigheder ville være
nødvendigt at foretage henset til anlæggenes alder, og at disse anlægs levetid stadig var tilstrækkelig lang (ifølge bilaget
til støttekodeksen mindst 25%), fremsendte de italienske myndigheder ekspertrapporten. Af denne fremgik det, at de af den
anmeldte støtte berørte anlægs levetid oversteg 25%. Rapporten indeholdt endvidere en undersøgelse af alle de påtænkte arbejder
med henblik på at afklare forholdene forud for foranstaltningerne og forholdene efter foranstaltningerne. I forbindelse med
denne undersøgelse blev det klart beskrevet, hvori hver enkelt foranstaltning bestod, og hvilke forbedringer der ville blive
opnået som følge af investeringerne.
Som svar på en efterfølgende anmodning fra Kommissionen den 17. januar 2000 om at få oplyst de niveauer for miljøforurening,
som ville følge af de påtænkte foranstaltninger vedrørende koksværket som led i den anden påtænkte støtte i forhold til de
retligt forpligtende standarder og i forhold til de tidligere foretagne investeringer samt oplysning om, hvilken type tilpasning
der var foretaget i hver enkelt anlæg, fremsendte de italienske myndigheder endelig i deres skrivelse af 15. februar 2000
de ønskede oplysninger. Beslutningen om at indlede undersøgelse (»Investeringernes indvirkning på miljøet«, tabel 1) gengiver
for de forskellige investeringer, der var planlagt for koksværket, for det første niveauet for forurenende udledninger, der
skal være opfyldt i henhold til de retligt forpligtende standarder, for det andet niveauet for forurenende udledninger før
de i den første påtænkte støtte omhandlede investeringer, for det tredje niveauet for forurenende udledninger efter gennemførelsen
af de i den første påtænkte støtte omhandlede investeringer, og for det fjerde niveauet for forurenende udledninger efter
gennemførelsen af de i den anden påtænkte støtte anmeldte investeringer. Det fremgår af nævnte tabel, at udledningerne fra
før gennemførelsen af den første påtænkte støtte til efter gennemførelsen af den anden påtænkte støtte blev nedsat med ca.
25%.
Hverken i beslutningen om at indlede undersøgelse eller i den anfægtede beslutning har Kommissionen fremsat nogen argumenter,
der kan tilbagevise de beviser, de italienske myndigheder har fremlagt, som på detaljeret og kvantificerbar vis redegør for
de i miljømæssig henseende forskellige bidrag, der fulgte af de for koksværket påtænkte investeringer.
Således er den anfægtede beslutning utilstrækkeligt begrundet, idet den uden at have gennemgået de ovennævnte forhold fastslår,
at de italienske myndigheder ikke havde fremlagt noget bevis for at godtgøre, at investeringerne til miljøbeskyttelsesformål
i koksværket svarede til den beslutning, virksomheden frivilligt havde vedtaget, om at forbedre miljøbeskyttelsen.
–       Muligheden for en mindre omkostningskrævende løsning
For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt der fandtes en mindre omkostningskrævende løsning, eller om det gamle miljøbeskyttelsesudstyr
kunne have været anvendt sammen med »det nye produktionsanlæg«, er det tilstrækkeligt at bemærke, at koksværket til forskel
fra højovnen og stålværket ikke var berørt af de af de italienske myndigheder til Kommissionen den 10. december 1997 anmeldte
investeringer i produktionen.
I mangel af sådanne investeringer i produktionen og henset til det gamle miljøudstyr i koksværkets restlevetid, som bekræftet
i den på Kommissionens anmodning fremlagte ekspertrapport, samt de af de italienske myndigheder fremlagte oplysninger med
det formål at sammenligne niveauerne for miljøforurening før og efter de anmeldte investeringer, kunne disse myndigheder således
med føje gøre gældende, at koksværkets miljøbeskyttelsesudstyr fortsat var funktionsdygtigt, og at det således udgjorde den
mindst omkostningskrævende løsning til opfyldelse af de gældende miljøstandarder. Under disse omstændigheder påhvilede det
Kommissionen at godtgøre, at det gamle miljøbeskyttelsesudstyr ikke var funktionsdygtigt.
Den anfægtede beslutning er derfor utilstrækkeligt begrundet, idet den fastslår, at »[d]et […] ikke på nogen måde [er] godtgjort,
at […] det gamle anlæg virkelig ville have kunnet være anvendt sammen med det nye produktionsanlæg« (betragtning 26 til den
anfægtede beslutning), eller at »det vanskeligt [kan] menes, at miljøbeskyttelsesudstyret til hovedproduktionsanlægget, når
dette blev udskiftet, fortsat ville kunne benyttes på normal vis« (betragtning 27).
–       Hvorvidt investeringerne i koksværket gjorde det muligt at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse
Det anføres i den anfægtede beslutning (betragtning 35), at den højere grad af miljøbeskyttelse, der var en følge af den anden
plan for påtænkte investeringer, der blev anmeldt i november 1999, skal sammenlignes med den højere grad af miljøbeskyttelse,
der var en følge af den første plan for påtænkte investeringer, der blev anmeldt i marts 1999, og ikke med den grad af beskyttelse,
der forelå forud for den første plan. Den anfægtede beslutning gør i denne henseende gældende, at »[d]e italienske myndigheder
[…] imidlertid ikke [har] anmeldt [den] anden del af investeringerne som et vedhæng til den første anmeldelse«, og at de italienske
myndigheder selv »[har] taget de forureningsniveauer, der var opnået ved de investeringer, der var anmeldt i marts [1999],
som udgangspunkt«. Det fastslås på dette grundlag i den anfægtede beslutning, at de som følge af den anden påtænkte støtte
opnåede forbedringer ikke var væsentlige, hvilket betyder, at de ved den anden påtænkte støtte anmeldte investeringer ikke
er berettigede til miljøstøtte.
Denne argumentation er ikke begrundet i de faktiske omstændigheder. Det er ukorrekt at anføre, at de italienske myndigheder
ikke havde anmeldt anden del af investeringerne som et vedhæng til den første anmeldelse, eftersom den første påtænkte støtte
oprindelig var blevet anmeldt den 16. marts og atter præsenteredes den 29. november 1999 sammen med den anden påtænkte støtte.
De to planer er indbyrdes forbundne. Såvel den første som den anden påtænkte støtte har nemlig til formål at eliminere udslip
af kulstøv og røggas. For at eliminere støv var det med de to planer hensigten at installere nyt miljøbeskyttelsesudstyr ved
ovnladeren og kultragten (aktion A.4 i den første påtænkte støtte og aktion A.1 i den anden påtænkte støtte). For ligeledes
at eliminere udledningen af røggas var det med de to planer hensigten at installere nyt miljøbeskyttelsesudstyr i tilslutning
til kokskamrenes låger (aktion A.6-A.8 i den første påtænkte støtte og aktion A.3-A.6 i den anden påtænkte støtte).
Som svar på de spørgsmål, som Kommissionen stillede den 17. januar 2000 vedrørende de foranstaltninger, der inden for rammerne
af den anden påtænkte støtte var planlagt for koksværket, angav de italienske myndigheder endvidere i deres skrivelse af 15.
februar 2000, at »foranstaltningen vedrørende koksværket, der planlægges gennemført som led i den omhandlede plan, sker i
forlængelse af den tidligere anmeldte foranstaltning (nr. 145/99)«, og denne aktion, selv om den var blevet vedtaget efterfølgende
og uafhængigt, havde »til formål at optimere de resultater, der var opnået inden for rammerne af de tidligere aktioner gennem
yderligere nedsættelse af de forureningsniveauer, der er en følge af udledninger, der ikke har kunnet undgås«. De italienske
myndigheder har ligeledes i deres bemærkninger til beslutningen om at indlede undersøgelse anført, at »selv om de er blevet
anmeldt ad to omgange, er miljøinvesteringerne i koksværket blevet gennemført inden for rammerne af et samlet program, og
de resultater, for så vidt angår udledningsgrænser, der skal sammenlignes med de tidligere forhold, er derfor dem, der er
anført vedrørende situationen efter den seneste investerings gennemførelse« (skrivelse af 18.7.2000, s. 5).
Det kan desuden heller ikke i den anfægtede beslutning anføres, at de italienske myndigheder har taget de forureningsniveauer,
der var opnået ved de investeringer, der var anmeldt i marts 1999, som udgangspunkt uden samtidig at tage den omstændighed
i betragtning, at de italienske myndigheder hermed blot meddelte Kommissionen de oplysninger, som den havde anmodet om. De
italienske myndigheder havde ved skrivelse af 15. februar 2000 udfærdiget en tabel, der indeholdt detaljerede oplysninger
om de niveauer for udledning af forurening, der skulle opnås for at opfylde de retligt forpligtende normer, niveauerne efter
den første og anden plan, som svar på den anmodning, der var fremsat af Kommissionen i dennes skrivelse af 17. januar 2000.
Den anfægtede beslutning er følgelig utilstrækkeligt begrundet, idet den begrænser sig til at lægge til grund, at resultatet
af investeringerne for så vidt angår den ved den anden påtænkte støtte opnåede højere grad af miljøbeskyttelse skal sammenlignes
med de ved den første påtænkte støtte opnåede resultater og forholdene forud for den første påtænkte støtte, uden samtidig
at angive de betragtninger, der fik Kommissionen til at bestride de begrundelser, som de italienske myndigheder havde anført
inden for rammerne af den administrative procedure.
–       Konklusion for så vidt angår koksværket
Det fremgår af ovenstående, at den anfægtede beslutning, for så vidt som den vedrører de af de italienske myndigheder anmeldte
investeringer vedrørende koksværket, er urigtig af følgende grunde.
For det første er bemærkningen, hvorefter investeringerne i miljøbeskyttelse blev gennemført som betingelse for eller konsekvens
af investeringer, der var nødvendige for produktionen, for så vidt angår koksværket urigtig på grund af den omstændighed,
at der ikke foreligger investeringer i produktionen vedrørende dette anlæg, der er anmeldt af de italienske myndigheder, ligesom
den er utilstrækkeligt begrundet for så vidt angår artikel 15 KS, eftersom det ikke fremgår af den anfægtede beslutning, hvorfor
investeringerne i koksværket, under hensyn til de forklaringer, som de italienske myndigheder havde givet vedrørende dette
punkt, har kunnet gennemføres som nødvendig betingelse for eller konsekvens af renoveringen af produktionsanlæggene i højovnen
og stålværket eller som betingelse for eller konsekvens af nødvendige investeringer i produktionsanlæggene generelt.
For det andet er bemærkningen, hvorefter de italienske myndigheder ikke havde fremlagt noget bevis for at godtgøre, at investeringerne
til miljøbeskyttelsesformål i koksværket svarede til den beslutning, virksomheden frivilligt havde vedtaget, om at forbedre
miljøbeskyttelsen, utilstrækkeligt begrundet for så vidt angår artikel 15 KS, for så vidt som den anfægtede beslutning ikke
gennemgår de forhold vedrørende dette punkt, som de italienske myndigheder har fremlagt under den administrative procedure.
For det tredje er bemærkningerne, hvorefter »[d]et […] ikke på nogen måde [er] godtgjort, at […] det gamle anlæg virkelig
ville have kunnet være anvendt sammen med det nye produktionsanlæg«, og at »det vanskeligt [kan] menes, at miljøbeskyttelsesudstyret
til hovedproduktionsanlægget, når dette blev udskiftet, fortsat ville kunne benyttes på normal vis«, utilstrækkeligt begrundet
for så vidt angår artikel 15 KS, for så vidt som den anfægtede beslutning ikke angiver grundene til, at de i denne forbindelse
af de italienske myndigheder under den administrative procedure anførte forhold bør forkastes.
Endelig, for det fjerde, hvad angår bemærkningen, hvorefter resultatet af investeringerne for så vidt angår den med den anden
påtænkte støtte vedrørende koksværket opnåede højere grad af miljøbeskyttelse skal sammenlignes med de med den første påtænkte
støtte opnåede resultater og forholdene forud for den første påtænkte støtte, er denne urigtig, idet Kommissionen ikke har
angivet grundene til, at den har forkastet de oplysninger vedrørende dette punkt, som de italienske myndigheder har fremlagt
under den administrative procedure.
ii) Investeringerne i højovnen og stålværket
For så vidt angår de af de italienske myndigheder anmeldte investeringer vedrørende højovnen og stålværket kan sagsøgerens
opfattelse, hvorefter Kommissionen med urette har bemærket, at de italienske myndigheder ikke har fremlagt bevis for, at disse
investeringer var et resultat af en beslutning, virksomheden frivilligt havde vedtaget, om at forbedre miljøbeskyttelsen,
ikke lægges til grund.
Til forskel fra, hvad der gælder for investeringerne i koksværket, for hvilke der ikke var nogen nye produktionsanlæg, har
det været afgørende at godtgøre, at der ikke forelå økonomiske årsager som begrundelse for investeringerne i miljøbeskyttelsesudstyret
til højovnen og stålværket, som følge af de ændringer, der blev foretaget i disse to anlægs produktionsudstyr.
Det er for så vidt korrekt, at de italienske myndigheder, som det var tilfældet for koksværket, til Kommissionen har udleveret
oplysninger, der kunne godtgøre, at det nye miljøbeskyttelsesudstyr i højovnen og stålværket forbedrede miljøbeskyttelsen.
Således indeholdt de italienske myndigheders anmeldelse af den første påtænkte støtte af 16. marts og 29. november 1999 endog
ligeledes en beskrivelse af de påtænkte investeringer vedrørende disse to anlæg og en redegørelse for de fordele, der kunne
opnås som følge af disse investeringer. Som svar på Kommissionens anmodning af 19. april 1999 vedrørende niveauerne for miljøforurening
ved de eksisterende anlæg og dem, der ville følge af de påtænkte foranstaltninger, i forhold til de gældende retligt forpligtende
normer, opstillede de italienske myndigheder ligeledes i deres skrivelse af 29. november 1999 to tabeller, der for henholdsvis
højovnen og stålværket indeholdt de begærede detaljerede oplysninger. Det fremgår af disse tabeller, at de eksisterende anlæg
i disse to anlæg også opfyldte de niveauer for forurenende udledninger, der var gældende i henhold til de retligt forpligtende
normer, og at de efter foranstaltningerne opnåede niveauer var lavere end disse. I øvrigt gennemgik den af de italienske myndigheder
fremlagte ekspertrapport ligeledes investeringerne vedrørende højovnen og stålværket med henblik på at fastlægge forholdene
før og efter gennemførelsen af foranstaltningerne og indeholdt en detaljeret redegørelse for den forbedring, der ville blive
opnået som følge af de påtænkte investeringer i de to anlægs udstyr.
Uanset om det er korrekt, at disse forhold viser sagsøgerens vilje til at anvende strengere miljømæssige standarder end de
retligt forpligtende standarder for hermed at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse, har de italienske myndigheder
ikke godtgjort, at de vedrørende højovnen og stålværket anmeldte investeringer var en følge af, at virksomheden frivilligt
havde truffet en beslutning om at foretage investeringerne for at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse og ikke
af økonomiske grunde.
I beslutningen om at indlede undersøgelse anførte Kommissionen udtrykkeligt, at det var tvivlsomt, om de for disse anlæg anmeldte
investeringer var begrundede i miljømæssige eller økonomiske hensyn, og at de italienske myndigheder ikke havde fremlagt nogen
beviser i denne henseende.
Det bemærkedes således indledningsvis i denne beslutning, at det var afgørende at kende grundene til, at investoren havde
besluttet at foretage disse investeringer, eftersom bilaget til kodeksen angående statsstøtte til jern- og stålindustrien
udelukker investeringer, der foretages af økonomiske årsager. Det fremgik derefter af beslutningen, at en første vurdering
af oplysningerne gav anledning til at konkludere, at investeringerne i første omgang var blevet foretaget af økonomiske årsager.
Det bemærkedes endvidere i beslutningen om at indlede undersøgelse, at de italienske myndigheder ikke havde bevist, at investeringerne
var blevet foretaget af miljømæssige grunde og ikke af økonomiske årsager. Det anførtes endvidere i denne beslutning, at de
italienske myndigheder ikke havde bevist, at der, når udstyret eller anlæggene var blevet udskiftet, blev truffet en beslutning
om at indføre den høje standard, som nødvendiggjorde ekstra investeringer, hvilket betød, at man kunne have anvendt en mindre
omkostningskrævende løsning, som ville have opfyldt de obligatoriske standarder.
De italienske myndigheder besvarede de betænkeligheder, der fremgik af beslutningen om at indlede undersøgelse, med skrivelsen
af 18. juli 2000, hvorved myndighederne begrænsede sig til at bekræfte, at de vedrørende anlæggene i højovnen og stålværket
anmeldte investeringer tjente miljømæssige og ikke økonomiske formål, uden at fremkomme med supplerende forklaringer eller
fremlægge beviser for denne erklæring.
De italienske myndigheder gjorde således gældende, at »det fremgår tydeligt af det ovenfor anførte, at de anmeldte påtænkte
miljøbeskyttelsesinvesteringer er blevet gennemført for at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse uafhængigt af
investeringer af produktionsmæssig art […]«, og »at det tydeligt fremgår af det ovenfor anførte, at selskabet Lucchini [havde]
truffet beslutning om at vælge betydeligt højere miljøbeskyttelsesniveauer uafhængigt af investeringerne i produktionen, der
ikke krævede nogen investering i miljøbeskyttelsesanlæg for at være i overensstemmelse med de gældende normer for udledninger
og [at] alle de anmeldte investeringer derfor [burde] betragtes som ekstra investeringer«.
Disse svar blev ikke ledsaget af supplerende oplysninger, der kunne godtgøre, at der forelå en mindre omkostningskrævende
løsning, og at virksomheden derfor åbenbart havde valgt at anvende strengere standarder, hvilket krævede ekstra investeringer.
Under disse omstændigheder kan sådanne påstande ikke tilbagevise de af Kommissionen i beslutningen om at indlede undersøgelse
udtrykte betænkeligheder for så vidt angår de vedrørende anlæggene i højovnen og stålværket anmeldte investeringers miljømæssige
og ikke økonomiske formål.
Hvad i øvrigt angår spørgsmålet om, hvorvidt det eksisterende miljøbeskyttelsesudstyr kunne have været anvendt sammen med
de nye produktionsanlæg, bemærkes det i den anfægtede beslutning, at de italienske myndigheder ikke har fremlagt noget bevis
til støtte for påstanden om, at det gamle miljøbeskyttelsesudstyr virkelig ville kunne have været anvendt sammen med det nye
produktionsanlæg, idet dette udstyr ikke var forældet og kunne have været anvendt sammen med det nye produktionsanlæg, under
overholdelse af miljøbestemmelserne (betragtning 25 og 26).
Det bemærkes på linje hermed i den anfægtede beslutning, for det første, at de italienske myndigheders påstand i denne henseende
er så meget desto mindre troværdig, når henses til, at det, som følge af alderen på anlægget, der stammer fra 1971 og 1978,
er vanskeligt at mene, at det gamle miljøudstyr ville kunne benyttes sideløbende med de nye produktionsanlæg, for det andet,
at den sagkyndige undersøgelse bekræfter, at miljøudstyrets levetid svarer til levetiden for hele værket, som dette udstyr
udgør en del af, for det tredje, at når henses til nødvendigheden af at udskifte produktionsanlæggene, da de er forældede,
kan det vanskeligt menes, at miljøbeskyttelsesudstyret, når dette blev udskiftet, fortsat ville kunne benyttes på normal vis
(betragtning 27).
Selv hvis det gamle miljøbeskyttelsesudstyr i højovnen og stålværket havde kunnet anvendes sammen med de nye produktionsanlæg,
og selv hvis det havde kunnet opfylde de gældende retligt forpligtende standarder, og de anmeldte investeringer således ville
være en følge af, at virksomheden frivilligt havde vedtaget en beslutning om at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse,
eftersom det nødvendigvis ville dreje sig om ekstra investeringer, der ville gøre det muligt at anvende strengere standarder
end de gældende retligt forpligtende standarder, som det gamle udstyr allerede opfyldte, skal det imidlertid konstateres,
at de italienske myndigheder ikke har fremlagt noget bevis for påstanden om, at højovnens og stålværkets gamle miljøbeskyttelsesudstyr
ville kunne anvendes sammen med disse anlægs nye produktionsudstyr. Under disse omstændigheder var Kommissionen ikke forpligtet
til at fremkomme med yderligere begrundelse vedrørende dette punkt.
Endelig for så vidt angår sagsøgerens anbringende angående utilstrækkelig begrundelse af Kommissionens antagelse, hvorefter
de vedrørende højovnen og stålværket anmeldte investeringer ikke var berettigede, fremgår det af retspraksis vedrørende artikel
253 EF, der kan anvendes på artikel 15 KS, at denne begrundelse skal tilpasses den pågældende retsakt, og den udstedende institutions
begrundelse skal fremgå klart og utvetydigt heraf, således at eventuelt interesserede kan få kendskab til begrundelsen for
en forholdsregel, og Domstolen kan udøve kontrol hermed. Det kræves ikke, at begrundelsen nærmere angiver samtlige relevante
faktiske og retlige omstændigheder, i det omfang spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen i en retsakt opfylder kravene i artikel
15 KS, bør vurderes, henset til ikke alene dens ordlyd, men også dens sammenhæng, såvel som samtlige de juridiske bestemmelser,
der regulerer det pågældende emne (jf. analogt Domstolens dom af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s
France, Sml. I, s. 1719, præmis 63, og af 11.9.2003, sag C-197/99 P, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 8461, præmis 72).
Det fremgår af det ovennævnte indhold af beslutningen om at indlede undersøgelse, at Kommissionen på detaljeret vis havde
redegjort for sine betænkeligheder vedrørende de i højovnen og stålværket foretagne investeringer. Det var i mangel af forklaringer
fra de italienske myndigheder med rette, at det i den anfægtede beslutning konkluderedes, at de italienske myndigheder ikke
havde bevist, at investeringerne i højovnen og stålværket var blevet foretaget af miljøbeskyttelseshensyn. Når henses til,
at bevisbyrden påhvilede Italien, var det tilstrækkeligt, at den anfægtede beslutning begrænsede sig til at konstatere denne
mangel på forklaringer.
Således er anbringendet om, at den anfægtede beslutning er utilstrækkeligt begrundet for så vidt angår Kommissionens antagelse,
hvorefter de vedrørende højovnen og stålværket anmeldte investeringer ikke var berettigede, ikke velbegrundet.
Den anfægtede beslutning er således ikke urigtig, for så vidt som det heri anføres, at de italienske myndigheder ikke har
fremlagt beviser til støtte for påstanden om, at de i miljøbeskyttelsesudstyret til højovnen og stålværket foretagne investeringer
var en følge af en beslutning, sagsøgeren frivilligt havde vedtaget, om at forbedre miljøbeskyttelsen og da det i beslutningen
derfor konkluderedes, at den anmeldte støtte på grund af denne omstændighed ikke var berettiget.
d)     Konklusion vedrørende det andet anbringende
Det følger af ovenstående, at for så vidt angår miljøbeskyttelsesinvesteringerne i højovnen og stålværket, og på trods af,
at det i den anfægtede beslutning med urette er angivet, at disse investeringer var nødvendige, fordi værket var placeret
midt i et tætbefolket område, at den omstændighed, at mangelen på beviser fra de italienske myndigheder for at virksomheden
frivilligt havde vedtaget en beslutning om at forbedre miljøbeskyttelsen, berettiger den i den anfægtede beslutning anførte
konklusion, hvorefter de vedrørende de to anlæg anmeldte investeringer ikke var berettigede til støtte til miljøbeskyttelse.
Hvad derimod angår miljøbeskyttelsesinvesteringerne i koksværket er den anfægtede beslutning utilstrækkeligt begrundet og
dermed urigtig.
Det følger heraf, at det andet anbringende er velbegrundet for så vidt angår koksværket, og at det bør forkastes for så vidt
angår højovnen og stålværket.
C –
Det tredje anbringende vedrørende Kommissionens urigtige bedømmelse, henholdsvis manglende overholdelse af de betingelser
for støttens forenelighed, der fremgår af de relevante retsregler, at princippet om forbud mod forskelsbehandling blev tilsidesat,
at bevisbyrden blev vendt, at der forelå utilstrækkelig begrundelse, og at argumentationen i den anfægtede beslutning var
selvmodsigende
Inden for rammerne af det tredje anbringende anfægter sagsøgeren, at begrundelserne for de vurderinger, der er anført i betragtning
30-32 til den anfægtede beslutning og gentaget i tredje punktum i betragtning 39, skulle være velbegrundede, idet sagsøgeren
gør gældende, at der foreligger en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, en urigtig placering af bevisbyrden,
en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling, utilstrækkelig begrundelse, og en selvmodsigende argumentation.
Retten bemærker i denne henseende, at det i betragtning 39 til den anfægtede beslutning konkluderes, at den af de italienske
myndigheder anmeldte støtte ikke opfylder de forskellige betingelser, der er opstillet i de relevante retsregler, for det
første fordi »[d]e anmeldte udgifter [...] ikke kun [kan] henføres til de ekstra udgifter, som er nødvendige for at øge miljøbeskyttelsen«,
og for det andet, idet »ikke alle besparelserne er fratrukket«. Kommissionen anfører ligeledes i betragtning 32, at »de investeringsudgifter,
de italienske myndigheder har anmeldt, ikke udgør udgifter, der udelukkende er afholdt med henblik på miljøbeskyttelse«, og
at »udgifterne til det udstyr, der kan anvendes til produktionsformål, [...] ikke [er] fratrukket i forhold til dettes andel«.
Der henvises ved denne bedømmelse til betragtning 30 og 31 til den anfægtede beslutning, hvori Kommissionen forholder sig
til de argumenter, der blev fremført af de italienske myndigheder som led i deres bemærkninger til beslutningen om at indlede
undersøgelse.
Eftersom Retten således forkaster sagsøgerens argumenter til støtte for påstanden om annullation af den anfægtede beslutning
for så vidt angår højovnen og stålværket, må også de indvendinger, som sagsøgeren har gjort gældende vedrørende disse to anlæg
inden for rammerne af det tredje anbringende, forkastes. Den omstændighed, at Kommissionens konklusion i betragtning 25-29
til den anfægtede beslutning – hvorefter investeringerne i højovnen og stålværket ikke var berettigede til miljøbeskyttelsesstøtte
– er velbegrundet, er tilstrækkeligt til, at det kan konkluderes, at søgsmålet ikke er velbegrundet for så vidt angår disse
to anlæg, uden at det er fornødent at tage stilling til, hvorvidt de inden for rammerne af det tredje anbringende fremførte
argumenter er velbegrundede.
For så vidt angår støtten til koksværket har Retten derimod fastslået, at det andet anbringende er velbegrundet, for så vidt
som den anfægtede beslutning er urigtig på visse punkter og utilstrækkeligt begrundet på andre. Under disse omstændigheder
er det Rettens konklusion, at Kommissionen på grundlag af de i den anfægtede beslutning anførte grunde, der er gennemgået
i forbindelse med det andet anbringende, ikke med rette kan lægge til grund, at de af de italienske myndigheder anmeldte miljøbeskyttelsesinvesteringer
vedrørende koksværket ikke var berettiget til miljøbeskyttelsesstøtte.
Under disse omstændigheder kan Retten ikke behandle det tredje anbringende og spørgsmålet om, hvorvidt sondringen mellem omkostninger
forbundet med investeringer i produktionen og dem, der er forbundet med investeringer i miljøbeskyttelse, er blevet korrekt
foretaget af de italienske myndigheder. Denne sondring kan nemlig ikke foretages, før efter at Kommissionen har analyseret
berettigelsen af støtten til koksværket, under iagttagelse af de af Retten i denne dom foretagne konstateringer, og efter
at Kommissionen i lyset af, hvad der fremgår af præmis 107 ff. ovenfor, har afgjort, hvorvidt denne støtte kan føre til, at
der opnås en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse.
Følgelig, med henblik på at give parterne mulighed for at drage konsekvenserne af den inden for rammerne af det andet anbringende
fastslåede annullation og således at genoptage sagsbehandlingen på det punkt, hvor den var fejlbehæftet, dvs. vedrørende spørgsmålet
om gennemgangen af investeringerne til miljøbeskyttelse i koksværket, er det Rettens opfattelse, at parternes argumenter vedrørende
det tredje anbringende ikke bør gennemgås for så vidt angår sondringen mellem produktionsomkostninger og omkostninger til
miljøbeskyttelse, der forudsætter, at den omhandlede støtte faktisk tjener miljøbeskyttelsesformål i den forstand, hvori dette
udtryk er anvendt i bilaget til støttekodeksen og retningslinjerne. Kommissionen kan således afklare spørgsmålene angående
berettigelsen af støtten vedrørende koksværket og i givet fald anmode de italienske myndigheder om at fratrække de omkostninger,
der har indvirkning på produktionen.
Det følger af ovenstående, at de inden for rammerne af det tredje anbringende anførte argumenter ikke kan lægges til grund
for så vidt angår højovnen og stålværket, for så vidt som Kommissionens bedømmelse af den manglende berettigelse af støtten
vedrørende disse anlæg, der er anført i betragtning 25-29 til den anfægtede beslutning, udgør et tilstrækkeligt grundlag for
lovligheden af den anfægtede beslutning på dette punkt, og at der ikke er grundlag for at undersøge det tredje anbringende
for så vidt angår koksværket, når henses til den virkning, som den af Retten inden for rammerne af det andet anbringende fastslåede
annullation har på undersøgelsesproceduren angående støtten vedrørende dette anlæg.
D –
Den anfægtede beslutnings begrundelse i forhold til det støttebeløb, der er blevet erklæret uforeneligt med fællesmarkedet
Det skal bemærkes, at en utilstrækkelig eller manglende begrundelse falder ind under begrebet væsentlige formelle mangler
i artikel 33 KS og udgør et anbringende, der angår ufravigelige procesforudsætninger, som Fællesskabets retsinstanser skal
tage stilling til ex officio (jf. analogt Domstolens dom af 20.2.1997, sag C-166/95 P, Kommissionen mod Daffix, Sml. I, s. 983,
præmis 24, og dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brinks France, præmis 67, samt Rettens dom af 21.3.2001, sag T-206/99,
Métropole télévision mod Kommissionen, Sml. II, s. 1057, præmis 43, og af 22.6.2005, sag T-102/03, CIS mod Kommissionen, endnu
ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 46).
Det bemærkes ligeledes, at det følger af fast retspraksis, at begrundelsen i en bebyrdende beslutning klart og utvetydigt
skal angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de
berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin
prøvelsesret (jf. analogt dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brinks France, præmis 63, dommen i sagen Métropole télévision
mod Kommissionen, præmis 44, og dommen i sagen CIS mod Kommissionen, præmis 47).
Det konkluderes i betragtning 39 til den anfægtede beslutning, at »[d]en støtte, [der er] anmeldt til fordel for Lucchini
[…] i koksværket, stålværket og højovnen på i alt 13,5 mia. ITL [...], ikke [er] berettiget til miljøstøtte, eftersom de italienske
myndigheder ikke har påvist, at investeringerne ikke er foretaget af økonomiske grunde«. Denne konklusion er en følge af betragtning
29 til den anfægtede beslutning, hvor Kommissionen anfører, at »[f]or så vidt angår hovedårsagerne til de investeringer, [der
er] foretaget i koksværket, stålværket og højovnen, kan Kommissionen slutte, at de italienske myndigheder ikke som krævet
i bilaget til [støttekodeksen] har påvist, at virksomheden havde truffet en klar beslutning om at foretage investeringerne
af miljøbeskyttelsesårsager«.
Imidlertid fremgår det af beslutningen om at indlede undersøgelse (punktet under overskriften »Beskrivelse af støtten« samt
sjette betragtning til den anfægtede beslutning), at de investeringer, sagsøgeren har foretaget, og som er anmeldt som berettigede
til støtte til miljøbeskyttelse, på et samlet beløb af 190,9 mia. ITL, for hvilke der er ansøgt om en støtte på 13,5 mia.
ITL (således en støtteintensitet på 7%), vedrører følgende fire anlæg: koksværket, stålværket, højovnen samt vand- og kloakanlægget.
Eftersom betragtning 29 og 39 til den anfægtede beslutning ikke henviser til vand- og kloakanlægget, og der ikke fremgår noget
af den anfægtede beslutning, der kan forklare, hvorfor den statsstøtte, der er beregnet på dette anlæg, er uforenelig med
fællesmarkedet, bør det konkluderes, at den anfægtede beslutning er utilstrækkeligt begrundet i henhold til artikel 15 KS
i forhold til det støttebeløb, der er blevet erklæret uforenelig med fællesmarkedet i den anfægtede beslutnings artikel 1.
Det fremgår af beslutningen om at indlede undersøgelse (punktet under overskriften »Beskrivelse af støtten«), at investeringsbeløbet
vedrørende vand- og kloakanlægget udgjorde 19,7 mia. ITL, og at den til dette anlæg ansøgte støtte udgjorde 1,38 mia. ITL.
Følgelig skal artikel 1 i den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som beløbet på 1,38 mia. ITL vedrørende investeringer
i vand- og kloakanlægget er omfattet af det statsstøttebeløb til sagsøgeren, der er blevet erklæret uberettiget.
E –
Generel konklusion
Det følger af det ovenstående, at Kommissionen bør frifindes for så vidt angår miljøbeskyttelsesinvesteringerne i højovnen
og stålværket.
For så vidt angår støtten vedrørende koksværket har Retten godkendt det andet anbringende, hvorfor den anfægtede beslutning
bør annulleres for så vidt angår miljøbeskyttelsesinvesteringerne i koksværket.
Den anfægtede beslutning bør ligeledes annulleres for så vidt angår miljøbeskyttelsesinvesteringerne i vand- og kloakanlægget,
eftersom der ikke fremgår noget af den anfægtede beslutning, der kan forklare, hvorfor den statsstøtte, der er bestemt til
dette anlæg, er uforenelig med fællesmarkedet.
Følgelig skal artikel 1 i den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som beløbet på 2,7 mia. ITL vedrørende investeringer
i koksværket og beløbet på 1,38 mia. ITL vedrørende de anmeldte miljøbeskyttelsesinvesteringer i vand- og kloakanlægget omfattes
af det statsstøttebeløb til sagsøgeren, som er blevet erklæret uforeneligt.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. I henhold til artikel 87, stk. 3, i samme reglement kan Retten imidlertid fordele sagens omkostninger
eller bestemme, at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et
eller flere punkter.
I denne sag er der givet sagsøgeren delvis medhold. Under hensyn til de foreliggende omstændigheder finder Retten det rimeligt,
at hver part betaler halvdelen af sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Udvidede Afdeling)
1)
Artikel 1 i Kommissionens beslutning 2001/466/EKSF af 21. december 2000 om Italiens påtænkte statsstøtte til fordel for stålværkerne
Lucchini SpA og Siderpotenza SpA annulleres, for så vidt som beløbet på 2,7 mia. ITL (1,396 mio. EUR) og beløbet på 1,38 mia.
ITL (713 550 EUR) vedrørende de af de italienske myndigheder anmeldte investeringer i henholdsvis koksværket og vand- og kloakanlægget
omfattes af det statsstøttebeløb til Lucchini SpA, som er erklæret uforeneligt med fællesmarkedet.
2)
I øvrigt frifindes Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.
3)
Hver part betaler halvdelen af sagens omkostninger.
Lindh
García-Valdecasas
Cooke
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 19. september 2006.
E. Coulon

P. Lindh
Justitssekretær

Afdelingsformand
Indhold
Retsforskrifter
A –  Stålstøttereglerne
B –  Rammebestemmelser for støtte til miljøbeskyttelse
C –  Bilaget til støttekodeksen
Tvistens baggrund
A –  Erklæringer vedrørende investeringer i produktionen
B –  Anmeldelser af påtænkte miljøinvesteringer
C –  Beslutningen om at indlede den i artikel 6, stk. 5, i støttekodeksen fastsatte undersøgelsesprocedure og de italienske
myndigheders bemærkninger
D –  Den anfægtede beslutning
Proceduren for Domstolen og parternes påstande
Retlige bemærkninger
A –  Det første anbringende vedrørende urigtig anvendelse af de i sagen relevante bestemmelser og tilsidesættelse af princippet
om god forvaltningsskik
1.  Parternes argumenter
2.  Rettens bemærkninger
B –  Det andet anbringende vedrørende Kommissionens urigtige bedømmelse for så vidt angår den anmeldte støttes manglende berettigelse
samt de forhold, at princippet om forbud mod forskelsbehandling blev tilsidesat, at bevisbyrden blev vendt, at de faktiske
omstændigheder blev urigtigt gengivet, og at begrundelsen var utilstrækkelig
1.  Parternes argumenter
2.  Rettens bemærkninger
a)  Indledende betragtninger
b)  Hvorvidt de anmeldte investeringer til miljøbeskyttelse havde til formål, at virksomheden kunne fortsætte sin aktivitet,
henset til dens placering midt i et tætbefolket område
c)  Hvorvidt investeringerne i miljøbeskyttelse var betingede eller udgjorde en konsekvens af investeringer, der var nødvendige
for produktionen, de af de italienske myndigheder fremlagte beviser, muligheden for en mindre omkostningskrævende løsning
i) Investeringerne i koksværket
–  Hvorvidt investeringerne i koksværket var betingede eller udgjorde en konsekvens af investeringer, der var nødvendige for
produktionen
–  Spørgsmålet om de af de italienske myndigheder fremlagte beviser
–  Muligheden for en mindre omkostningskrævende løsning
–  Hvorvidt investeringerne i koksværket gjorde det muligt at opnå en betydelig højere grad af miljøbeskyttelse
–  Konklusion for så vidt angår koksværket
ii) Investeringerne i højovnen og stålværket
d)  Konklusion vedrørende det andet anbringende
C –  Det tredje anbringende vedrørende Kommissionens urigtige bedømmelse, henholdsvis manglende overholdelse af de betingelser
for støttens forenelighed, der fremgår af de relevante retsregler, at princippet om forbud mod forskelsbehandling blev tilsidesat,
at bevisbyrden blev vendt, at der forelå utilstrækkelig begrundelse, og at argumentationen i den anfægtede beslutning var
selvmodsigende
D –  Den anfægtede beslutnings begrundelse i forhold til det støttebeløb, der er blevet erklæret uforeneligt med fællesmarkedet
E –  Generel konklusion
Sagens omkostninger
*
Processprog: italiensk.