CELEX: 62008CJ0296
Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager
rammeafgørelse 2002/584/RIA
artikel 31 og 32
den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne
mulighed for en stat, der skal fuldbyrde en udleveringsanmodning, for at anvende en konvention vedtaget inden den 1. januar 2004, men anvendelig i denne stat på et senere tidspunkt

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 31 og 32 i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (
EFT L 190, s. 1
, herefter »rammeafgørelsen«).
Anmodningen er blevet fremsat i en sag, som er blevet indbragt for chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (appelretten i Montpellier, afdelingen for straffesager) efter en udleveringsanmodning, som de spanske myndigheder fremsatte den 2. juni 2008.
Retsforskrifter
International ret
Den europæiske konvention om udlevering blev undertegnet i Paris den 13. december 1957. Konventionens artikel 10 med overskriften »Forældelse« bestemmer:
»Udlevering må ikke tillades, når der i henhold til lovgivningen enten i den begærende stat eller i den stat, over for hvilken begæring er fremsat, er indtrådt forældelse med hensyn til tiltale eller fuldbyrdelse af straf.«
Den europæiske konvention om bekæmpelse af terrorisme blev undertegnet i Strasbourg den 27. januar 1977.
Den Europæiske Unions retsforskrifter
Konventionen om forenklet udleveringsprocedure mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union blev udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union ved retsakt vedtaget af Rådet den 10. marts 1995 og undertegnet samme dag af samtlige medlemsstater (
EFT C 78, s. 1
, herefter »konventionen af 1995«).
Det bestemmes i konventionens artikel 1, stk. 1:
»Formålet med denne konvention er at lette anvendelsen af den europæiske udleveringskonvention [af 13. december 1957] mellem Den Europæiske Unions medlemsstater, ved at supplere denne konventions bestemmelser.«
Konventionen om udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater, kaldet »Dublinkonventionen«, blev udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union ved retsakt vedtaget af Rådet den 27. september 1996 og undertegnet samme dag af samtlige medlemsstater (
EFT C 313, s. 11
, herefter »konventionen af 1996«).
I konventionens artikel 1 bestemmes bl.a.:
»1.   Denne konvention har til formål at supplere bestemmelserne i og lette anvendelsen mellem Den Europæiske Unions medlemsstater af:
—
den europæiske konvention af 13. december 1957 om udlevering […]
—
den europæiske konvention af 27. januar 1977 om bekæmpelse af terrorisme […]
—
konventionen af 19. juni 1990 til gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 [mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik] om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser [
EFT 2000 L 239, s. 19
], for så vidt angår forbindelserne mellem de medlemsstater, der er parter i denne konvention […]«
Artikel 8, stk. 1, i konventionen af 1996 har følgende ordlyd:
»Udlevering kan ikke afslås med den begrundelse, at der er indtrådt forældelse med hensyn til tiltale eller fuldbyrdelse af straf i henhold til lovgivningen i den anmodede medlemsstat.«
Det fremgår af artikel 18, stk. 2 og 3, i konventionen af 1996, at konventionen træder i kraft 90 dage efter, at den sidste medlemsstat, som vedtager konventionen, har afgivet notifikation om afslutningen af de procedurer, der efter deres forfatningsmæssige bestemmelser kræves for vedtagelsen. Da ikke alle medlemsstater har vedtaget konventionen, er den dermed ikke trådt i kraft i henhold til denne bestemmelse.
Det hedder i artikel 18, stk. 4, i konventionen af 1996:
»Indtil denne konvention træder i kraft, kan enhver medlemsstat, når den afgiver den i stk. 2 omhandlede notifikation eller på et hvilket som helst andet tidspunkt, erklære, at konventionen for dens eget vedkommende finder anvendelse i dens forbindelser med de medlemsstater, der har afgivet samme erklæring. Sådanne erklæringer træder i kraft 90 dage efter deponeringen.«
I artikel 18 stk. 5, i konventionen af 1996 præciseres det, at denne kun finder anvendelse på begæringer, der fremsættes efter dens ikrafttræden eller efter dens anvendelse i forbindelserne mellem den anmodede medlemsstat og den begærende medlemsstat.
Tredje til femte betragtning til rammeafgørelsen har følgende ordlyd:
»(3)
Alle eller nogle af medlemsstaterne har tiltrådt en række af de eksisterende konventioner på dette område, f.eks. den europæiske konvention af 13. december 1957 om udlevering og den europæiske konvention af 27. januar 1977 om bekæmpelse af terrorisme. De nordiske lande har identiske udleveringsregler.
(4)
Endvidere er følgende tre konventioner, der helt eller delvis omhandler udlevering, blevet godkendt af medlemsstaterne og er en del af gældende EU-ret: konventionen af 19. juni 1990 om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (for de medlemsstater, der har tiltrådt denne konvention), konventionen [af 1995] og konventionen [af 1996].
(5)
Den Europæiske Unions erklærede mål at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed har skabt et ønske om at afskaffe udlevering mellem medlemsstaterne og indføre en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder. Endvidere vil indførelsen af en ny forenklet ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgning gøre det muligt at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de nuværende udleveringsprocedurer. De traditionelle samarbejdsrelationer, som hidtil har bestået mellem medlemsstaterne, bør erstattes med en ordning med fri bevægelighed for afgørelser på det strafferetlige område, både afgørelser før domsafsigelsen og endelige afgørelser, i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.«
Det hedder i 11. betragtning til rammeafgørelsen:
»Den europæiske arrestordre skal erstatte alle hidtidige instrumenter om udlevering mellem medlemsstaterne, herunder de bestemmelser i afsnit III i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, der vedrører udlevering.«
Rammeafgørelsens artikel 31 med overskriften »Forholdet til andre juridiske instrumenter« har følgende ordlyd:
»1.   Uden at det berører anvendelsen mellem medlemsstaterne og tredjelande af bestemmelserne i denne rammeafgørelse, træder de den 1. januar 2004 i stedet for de tilsvarende bestemmelser i de gældende konventioner om udlevering, der finder anvendelse mellem medlemsstaterne:
a)
den europæiske konvention af 13. december 1957 om udlevering, tillægsprotokollen hertil af 15. oktober 1975, anden tillægsprotokol af 17. marts 1978 og den europæiske konvention af 27. januar 1977 om bekæmpelse af terrorisme for så vidt angår udlevering
b)
aftalen mellem De Europæiske Fællesskabers medlemsstater om forenkling og modernisering af metoderne for fremsendelse af anmodninger om udlevering af 26. maj 1989
c)
konventionen [af] 1995 […]
d)
konventionen [af] 1996 […]
e)
afsnit III, kapitel 4, i konventionen af 19. juni 1990 om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser.
2.   Medlemsstaterne kan fortsat anvende de bilaterale eller multilaterale aftaler eller ordninger, der er gældende ved denne rammeafgørelses vedtagelse, i det omfang de er mere vidtrækkende end dennes mål og bidrager til yderligere at forenkle eller lette procedurerne for overgivelse af personer, der er omfattet af en europæisk arrestordre.
Medlemsstaterne kan indgå bilaterale eller multilaterale aftaler eller ordninger efter rammeafgørelsens ikrafttræden, i det omfang de er mere vidtrækkende end dennes forskrifter og bidrager til yderligere at forenkle eller lette procedurerne for overgivelse af personer, der er omfattet af en europæisk arrestordre, navnlig ved at fastsætte kortere frister end de i artikel 17 fastsatte, ved at udvide listen over lovovertrædelser i artikel 2, stk. 2, ved at begrænse grundene til afslag i artikel 3 og 4 eller ved at sænke strafferammen i artikel 2, stk. 1 eller 2.
Aftaler og ordninger som nævnt i andet afsnit må under ingen omstændigheder påvirke forbindelserne med de medlemsstater, der ikke er parter i dem.
Medlemsstaterne meddeler inden tre måneder efter denne rammeafgørelses ikrafttræden Rådet og Kommissionen, hvilke gældende aftaler og ordninger som nævnt i første afsnit de fortsat ønsker at anvende.
Medlemsstaterne giver ligeledes Rådet og Kommissionen meddelelse om nye aftaler og ordninger som nævnt i andet afsnit senest tre måneder efter deres undertegnelse.
3.   I det omfang de i stk. 1 omhandlede konventioner og aftaler finder anvendelse på medlemsstaternes territorier eller på territorier, hvis udenrigsanliggender varetages af en medlemsstat, og på hvilke denne rammeafgørelse ikke finder anvendelse, regulerer de pågældende konventioner og aftaler fortsat forbindelserne mellem disse territorier og de øvrige medlemsstater.«
Det bestemmes i rammeafgørelsens artikel 32, med overskriften »Overgangsbestemmelse«:
»Anmodninger om udlevering, der modtages inden den 1. januar 2004, vil fortsat være omfattet af de eksisterende instrumenter vedrørende udlevering. Anmodninger, der modtages efter den 1. januar 2004, vil være omfattet af de regler, som medlemsstaterne har vedtaget i henhold til denne rammeafgørelse. Enhver medlemsstat kan dog på tidspunktet for Rådets vedtagelse af denne rammeafgørelse fremsætte en erklæring om, at den som fuldbyrdende medlemsstat fortsat vil behandle anmodninger vedrørende handlinger, der er begået inden en af den nærmere angivet dato, efter den ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004. Den pågældende dato må ikke ligge senere end den 7. august 2002. Nævnte erklæring offentliggøres i
[De Europæiske Fællesskabers] Tidende
. Den kan til enhver tid trækkes tilbage.«
I overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 32 har Den Franske Republik fremsat følgende erklæring (
EFT 2002 L 190, s. 19
):
»Frankrig erklærer i overensstemmelse med artikel 32 i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, at det i sin egenskab af fuldbyrdelsesland fortsat vil følge de bestemmelser om udlevering, der er gældende indtil den 1. januar 2004, ved behandling af anmodninger vedrørende handlinger, der er begået inden den 1. november 1993, hvor traktaten om Den Europæiske Union, som blev undertegnet den 7. februar 1992 i Maastricht, trådte i kraft.«
Nationale retsforskrifter
Ved lov nr. 2004-204 af 9. marts 2004 om tilpasning af retssystemet til udviklingen i kriminaliteten (JORF af 10.3.2004, s. 4567) iværksattes rammeafgørelsen ved indførelse af artikel 695-11 til 695-51 i lov om strafferetspleje.
Loven indeholder i øvrigt gennemførelsesbestemmelser til konventionen af 1995 og af 1996.
Ved lov nr. 2004-1345 af 9. december 2004 blev der givet tilladelse til ratifikation af konventionen af 1996 (JORF af 10.12.2004, s. 20876).
Ved dekret nr. 2005-770 af 8. juli 2005 blev denne konvention offentliggjort (JORF af 10.7.2005, s. 11358). Det anføres heri, at konventionen finder anvendelse fra den 1. juli 2005.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Den 11. oktober 2000 udstedte den spanske regering på grundlag af den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957 en begæring om udlevering af Ignacio Pedro Santesteban Goicoechea for handlinger, der angiveligt skulle være blevet begået på spansk område i løbet af februar og marts måned 1992, og som bestod i opbevaring af militærvåben, ulovlig besiddelse af sprængstoffer, ulovlig brug af køretøj tilhørende en anden, ulovlig udskiftning af nummerplader og ulovligt medlemskab af en terrororganisation. Denne anmodning blev afvist af cour d’appel de Versailles (afdelingen for straffesager) ved dom af 19. juni 2001, med den begrundelse, at der i henhold til fransk ret var indtrådt forældelse med hensyn til de handlinger, som begæringen om udlevering vedrørte.
Den 31. marts 2004 udstedte de spanske domstole en europæisk arrestordre over for I.P. Santesteban Goicoechea for de samme handlinger som dem, der var omfattet af udleveringsbegæringen af 11. oktober 2000. Den franske regering har i sit skriftlige indlæg anført, at der ikke er sket nogen opfølgning på denne arrestordre. Henset til tidspunktet, hvor handlingerne blev begået, og erklæringen afgivet i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, kan den nævnte arrestordre kun anses for en simpel begæring om foreløbig anholdelse og fængsling, som skal behandles i henhold til det udleveringssystem, som fandt anvendelse før den 1. januar 2004, dvs. den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957. I henhold til fransk ret er der imidlertid indtrådt forældelse med hensyn til disse handlinger. Under alle omstændigheder afsonede I.P. Santesteban Goicoechea en fængselsstraf i Frankrig, og en eventuel udlevering til den anmodende medlemsstat ville først kunne gennemføres efter afsoning af denne straf.
I.P. Santesteban Goicoechea skulle løslades den 6. juni 2008. Som den spanske regering har præciseret under retsmødet, udstedte Juzgado Central de Instrucción de la Audiencia Nacional (Spanien) — henset til, at det ikke var muligt at anvende en europæisk arrestordre på grund af tidspunktet, hvor handlingerne var blevet begået og erklæringen afgivet i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, som påpeget af de franske domstole — en begæring om foreløbig anholdelse og fængsling den 27. maj 2008 for de samme handlinger med henblik på en udleveringsbegæring i henhold til konventionen af 1996. Den 28. maj 2008 blev I.P. Santesteban Goicoechea af procureur de la République varetægtsfængslet under afventning af udlevering.
Den 2. juni 2008 indgav de spanske myndigheder en begæring om udlevering af I.P. Santesteban Goicoechea i henhold til konventionen af 1996.
Procureur général (anklagemyndigheden) har nedlagt påstand om, at cour d’appel de Montpellier (afdelingen for straffesager) efterkommer begæringen fra de spanske myndigheder.
I.P. Santesteban Goicoechea har modsat sig udlevering til de spanske myndigheder, idet han navnlig er af den opfattelse, at Kongeriget Spanien ikke kan anvende bestemmelserne i konventionen af 1996.
Den forelæggende ret har anført, at det af rammeafgørelsens artikel 31 fremgår, at bestemmelserne i rammeafgørelsen den 1. januar 2004 træder i stedet for de tilsvarende bestemmelser i de gældende konventioner om udlevering, der finder anvendelse mellem medlemsstaterne. Konventionen af 1996 er omhandlet i rammeafgørelsens artikel 31, stk. 1, litra d).
Rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, giver visse medlemsstater mulighed for fortsat at anvende visse bilaterale eller multilaterale aftaler, der er gældende ved rammeafgørelsens vedtagelse. De skulle imidlertid senest tre måneder efter rammeafgørelsens ikrafttræden meddele Rådet og Kommissionen, hvilke aftaler de fortsat ønskede at anvende. Kongeriget Spanien har ikke foretaget en sådan meddelelse.
Den forelæggende ret er ligeledes i tvivl med hensyn til fortolkningen af rammeafgørelsens artikel 32, eftersom der i hovedsagen er nedlagt påstand om anvendelse af en konvention, som har fundet anvendelse i Frankrig siden den 1. juli 2005.
Under disse omstændigheder har cour d’appel de Montpellier (afdelingen for straffesager) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Bevirker det forhold, at en medlemsstat, i det foreliggende tilfælde [Kongeriget] Spanien, har undladt i medfør af [rammeafgørelsens] artikel 31, stk. 2, […] at meddele sin hensigt om fortsat at anvende bilaterale eller multilaterale aftaler, henset til anvendelsen af udtrykket »træder i stedet for« i rammeafgørelsens artikel 31, at det ikke er muligt for denne medlemsstat sammen med en anden medlemsstat, i dette tilfælde [Den Franske Republik], som har fremsat en erklæring i medfør af rammeafgørelsens artikel 32, at anvende andre procedurer end proceduren vedrørende den europæiske arrestordre?
Dersom det foregående spørgsmål besvares benægtende:
2)
Bevirker de af den fuldbyrdende medlemsstat trufne forbehold, at denne medlemsstat kan anvende [konventionen af 1996], som således var vedtaget før den 1. januar 2004, men som i denne fuldbyrdende medlemsstat trådte i kraft efter den 1. januar 2004, som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 32?«
Hasteproceduren
Ved skrivelse af 3. juli 2008, indgået til Domstolen samme dag, har cour d’appel de Montpellier (afdelingen for straffesager) anmodet om, at den præjudicielle forelæggelse undergives hasteproceduren i procesreglementets artikel 104b.
Den forelæggende ret har som begrundelse for denne anmodning henvist til, at I.P. Santesteban Goicoechea efter afsoning af en fængselsstraf udelukkende var varetægtsfængslet under afventning af udlevering i forbindelse med en udleveringsprocedure, under hvilken det præjudicielle spørgsmål er blevet stillet.
Domstolen (Tredje Afdeling) har, efter at generaladvokaten er blevet hørt, besluttet at efterkomme den forelæggende rets anmodning om at undergive den præjudicielle forelæggelse en hasteprocedure.
Domstolens kompetence
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at anmodningen om præjudiciel afgørelse er indgivet i henhold til artikel 234 EF, selv om den fortolkning, der anmodes om, vedrører rammeafgørelsen, dvs. en retsakt vedtaget i henhold til EU-traktatens afsnit VI.
Det skal imidlertid bemærkes, at i medfør af artikel 46, litra b), EU finder bestemmelserne i EF-traktaten og Euratom-traktaten om Domstolens kompetence samt udøvelsen af denne kompetence, herunder artikel 234 EF, anvendelse på bestemmelserne i EU-traktatens afsnit VI på de betingelser, der er fastsat i artikel 35 EU. Det følger heraf, at den i artikel 234 EF fastsatte ordning kan finde anvendelse på Domstolens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 35 EU på de betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse (jf. i denne retning dom af 16.6.2005, sag
C-105/03, Pupino, Sml. I, s. 5285
, præmis 19 og 28, og af 28.6.2007, sag
C-467/05, Dell’Orto, Sml. I, s. 5557
, præmis 34).
Den Franske Republik har den 14. marts 2000 fremsat en erklæring med virkning fra den 11. juli 2000, hvori den har godkendt Domstolens kompetence til at træffe afgørelse om gyldigheden og fortolkningen af de retsakter, der er omhandlet i artikel 35 EU i henhold til denne artikels stk. 3, litra b) (
EFT 2005 L 327, s. 19
).
På denne baggrund kan den omstændighed, at forelæggelsesafgørelsen ikke nævner artikel 35 EU, men henviser til artikel 234 EF, ikke i sig selv føre til, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal afvises. Dette gælder så meget desto mere, som EU-traktaten hverken udtrykkeligt eller indirekte fastsætter den form, hvori den nationale ret skal fremsætte sin anmodning om præjudiciel afgørelse (jf. Dell’Orto-dommen, præmis 36).
Desuden bemærkes — som den franske regering har anført i sine indlæg — at selv om det følger af retspraksis fra det franske Conseil d’État, at afdelingerne for straffesager ved de franske appelretter udøver en administrativ kompetence, når de udtaler sig om en udleveringsbegæring, kan det ikke heraf konkluderes, at disse organer ikke udgør domstole i artikel 234 EF’s forstand.
Det fremgår således af fast retspraksis, at Domstolen for at bedømme, om det organ, der forelægger en sag, er en ret i denne forstand, tager en hel række forhold i betragtning, nemlig om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, samt om det er uafhængigt (jf. især dom af 31.5.2006, sag
C-53/03, Syfait m.fl., Sml. I, s. 4609
, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis). Desuden kan nationale retsinstanser kun forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og hvis forelæggelsen sker med henblik på afgørelse af en retssag (jf. især dommen i sagen Syfait m.fl., præmis 29, og dom af 27.4.2006, sag
C-96/04, Standesamt Stadt Niebüll, Sml. I, s. 3561
, præmis 13).
Det er ubestridt, at afdelingerne for straffesager ved de franske appelretter opfylder de ovenfor nævnte betingelser om, at de skal være oprettet ved lov, have permanent karakter samt være uafhængige. De virker som obligatoriske retsinstanser på udleveringsområdet, og de træffer afgørelse i henhold til en domstolslignende procedure, i løbet af hvilken den omhandlede person på samme måde som anklagemyndigheden høres, og hvorunder de har mulighed for at fremsætte bemærkninger. De kontrollerer betingelserne for, om udleveringen er lovlig, og afgiver en begrundet udtalelse. Hvis denne udtalelse ikke efterkommer udleveringsbegæringen, bringer udtalelsen udleveringsproceduren endeligt til ophør og resulterer ex officio i, at den person, som er varetægtsfængslet under afventning af udlevering, og som begæres udleveret, løslades. Desuden har cour de cassation — som påpeget af den franske regering i dens indlæg — siden 1984 accepteret, at en udtalelse fra en afdeling for straffesager kan gøres til genstand for en kassationsanke, som er baseret på ikke-overholdelse af formforskrifter og procedureregler. Denne appelmulighed er nu indeholdt i artikel 696-15 i den franske lov om strafferetspleje. Endelig bemærkes, at når en appel af en udtalelse fra en afdeling for straffesager indbringes for cour de cassation i det offentliges interesse, udtaler den sig om de materielle betingelser for udleveringen.
Det følger af alle disse omstændigheder, at Domstolen har kompetence til at besvare de forelagte spørgsmål.
De præjudicielle spørgsmål
I.P. Santesteban Goicoechea har indledningsvis anmodet Domstolen om at fastslå, at det er i strid med de i Den Europæiske Union gældende almindelige retsprincipper, og navnlig retssikkerhedsprincippet, legalitetsprincippet og princippet om, at straffebestemmelser ikke kan finde anvendelse med tilbagevirkende kraft, dersom det indebærer strengere straffe, at anvende konventionen af 1996 på handlinger, for hvilke cour d’appel de Versailles (afdelingen for straffesager) ved dom af 19. juni 2001 har fastslået, at der er indtrådt forældelse, og afgivet en negativ udtalelse med hensyn til udlevering.
I.P. Santesteban Goicoechea har anført, at selv om konventionerne om udlevering finder anvendelse på handlinger fra tiden forud for deres ikrafttrædelse, kan det ikke antages, at en ny konvention om udlevering indebærer, at retsforhold, som er blevet endeligt afsluttet, kan genoptages.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at da de af sagsøgte i hovedsagen fremførte indledende argumenter vedrører de problemer, der opstår som følge af den successive anvendelse af den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957 og af konventionen af 1996, tager han ikke stilling til besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål og af fortolkningen af rammeafgørelsens artikel 31 og 32.
Det skal bemærkes, at det følger af artikel 35 EU, at det tilkommer den nationale ret og ikke parterne i hovedsagen at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål. Retten til at bestemme, hvilke spørgsmål der skal forelægges Domstolen, tilkommer således alene den nationale ret, og parterne kan ikke ændre deres indhold (jf. bl.a. vedrørende artikel 234 EF dom af 9.12.1965, sag
44/65, Singer, Sml. 1965-1968, s. 137, på s. 139, org.ref.: Rec. s. 1191
, på s. 1198, og af 17.9.1998, sag
C-412/96, Kainuun Liikenne og Pohjolan Liikenne, Sml. I, s. 5141
, præmis 23).
Det ville desuden være i strid med Domstolens opgaver i henhold til traktatens artikel 35 EU at tage stilling til den påstand, sagsøgte i hovedsagen har fremsat i denne doms præmis 43, såvel som i strid med Domstolens forpligtelser til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen, når henses til, at det i henhold til denne bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der meddeles de pågældende parter (jf. bl.a. vedrørende artikel 234 EF dom af 20.3.1997, sag
C-352/95, Phytheron International, Sml. I, s. 1729
, præmis 14, og Kainuun Liikenne og Pohjolan Liikenne-dommen, præmis 24).
Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om rammeafgørelsens artikel 31 skal fortolkes således, at det forhold, at en medlemsstat, i dette tilfælde Kongeriget Spanien, har undladt i henhold til afgørelsens artikel 31, stk. 2, at meddele sin hensigt om fortsat at anvende bilaterale eller multilaterale aftaler, henset til udtrykket »træder i stedet for« i stk. 1 bevirker, at det ikke er muligt for denne medlemsstat sammen med en anden medlemsstat, i dette tilfælde Republikken Frankrig, som har fremsat en erklæring i medfør af rammeafgørelsens artikel 32, at anvende andre udleveringsprocedurer end proceduren vedrørende den europæiske arrestordre.
I.P. Santesteban Goicoechea har gjort gældende, at udtrykket »træder i stedet for« er utvetydigt, og at det forhold, at Kongeriget Spanien har undladt at meddele dets hensigt om fortsat at anvende konventionen af 1996, bevirker, at konventionen ikke finder anvendelse mellem Kongeriget Spanien og Den Franske Republik. De fortolkninger, der er foreslået af den franske regering og af Kommissionen i deres skriftlige indlæg, er ikke andet end generaliseringer.
Den franske og spanske regering samt Kommissionen mener derimod ikke, at rammeafgørelsens artikel 31 finder anvendelse i hovedsagen.
Det fremgår i denne forbindelse af femte, syvende og ellevte betragtning til rammeafgørelsen, at med henblik på at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de på, daværende tidspunkt gældende udleveringsprocedurer, er formålet med hermed at erstatte det multilaterale udleveringssystem mellem medlemsstaterne, der bygger på den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957, med en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder. Ellevte betragtning præciserer, at »[d]en europæiske arrestordre skal erstatte alle hidtidige instrumenter om udlevering mellem medlemsstaterne«.
I tredje og fjerde betragtning til rammeafgørelsen er nævnt de konventioner, som finder anvendelse mellem samtlige eller visse medlemsstater, såvel som de konventioner, der er godkendt af medlemsstaterne, og som udgør en del af gældende EU-ret, herunder konventionen af 1996.
I overensstemmelse med det formål, der er anført i betragtningerne til rammeafgørelsen, fastsætter artikel 31, stk. 1, at mellem medlemsstaterne træder den ordning vedrørende den europæiske arrestordre, der er indført med rammeafgørelsen, i stedet for de i bestemmelsen nævnte konventioner. Til disse konventioner hører de, der er nævnt i tredje og fjerde betragtning til rammeafgørelsen og dermed konventionen af 1996.
I henhold til rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, kan medlemsstaterne fortsat anvende de bilaterale eller multilaterale aftaler eller ordninger, der er gældende ved denne rammeafgørelses vedtagelse, eller indgå bilaterale eller multilaterale aftaler eller ordninger efter rammeafgørelsens ikrafttræden, i det omfang de er mere vidtrækkende end dennes forskrifter og bidrager til yderligere at forenkle eller lette procedurerne for overgivelse af de personer, der er omfattet af en europæisk arrestordre.
Artikel 31, stk. 2, omfatter imidlertid ikke de i rammeafgørelsen artikel 31, stk. 1, omhandlede konventioner, eftersom formålet med sidstnævnte bestemmelse helt præcist er, at en mere forenklet og effektiv ordning skal træde i stedet for konventionerne. Som anført af Kommissionen i dens skriftlige indlæg, og som understreget af den spanske regering under retsmødet, omhandler rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, andre konventioner, hvormed medlemsstaterne går videre end rammeafgørelsen med henblik på at forenkle og lette procedurerne for overgivelse af personer, samtidig med at de forbliver inden for rammerne af den europæiske arrestordre.
Det følger heraf, at konventionen af 1996 ikke er omfattet af de i rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, omhandlede bilaterale eller multilaterale aftaler eller ordninger, som det er nødvendigt at give meddelelse om.
Ordningen vedrørende den europæiske arrestordre finder desuden kun anvendelse på de betingelser, der er fastsat i rammeafgørelsen, og ifølge artikel 32 navnlig kun på de begæringer, der er modtaget efter den 1. januar 2004, såfremt den fuldbyrdende medlemsstat ikke har fremsat nogen erklæring i henhold til denne bestemmelse med henblik på at indføre en tidsmæssig begrænsning for ordningens anvendelse.
Som Kommissionen har præciseret, medfører det forhold, at rammeafgørelsens bestemmelser træder i stedet for de i artikel 31, stk. 1, omhandlede konventioner, derfor ikke, at disse konventioner ophæves, idet de ud over at finde anvendelse i sager, hvori en medlemsstat har afgivet en erklæring i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, også finder anvendelse i andre situationer, hvor ordningen om den europæiske arrestordre ikke finder anvendelse.
Det følger heraf, at rammeafgørelsens artikel 31 og 32 vedrører særskilte situationer, som udelukker hinanden. Mens artikel 31 med overskriften »Forholdet til andre juridiske instrumenter« vedrører konsekvenserne af anvendelsen af ordningen vedrørende den europæiske arrestordre for internationale konventioner om udvisning, vedrører artikel 32 med overskriften »Overgangsbestemmelse« de forhold, som denne ordning ikke finder anvendelse på.
I den foreliggende sag har Den Franske Republik fremsat en erklæring i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, hvormed den har præciseret, at den som fuldbyrdende medlemsstat fortsat behandler anmodninger om handlinger, der er begået inden den 1. november 1993, som er Maastricht-traktatens ikrafttrædelsesdato, i henhold til den ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004.
Dette er tilfældet for så vidt angår den anmodning, som de spanske myndigheder har indgivet vedrørende I.P. Santesteban Goicoechea, for så vidt som de handlinger, han anklages for, blev begået i løbet af februar og marts 1992.
Eftersom den i rammeafgørelsen omhandlede ordning vedrørende den europæiske arrestordre ikke fandt anvendelse på denne anmodning, er rammeafgørelsens artikel 31 ikke relevant.
Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at rammeafgørelsens artikel 31 skal fortolkes således, at den kun omfatter tilfælde, hvori ordningen vedrørende den europæiske arrestordre finder anvendelse, hvilket ikke er tilfældet, når en udleveringsanmodning vedrører handlinger begået inden en dato, som en medlemsstat har angivet i en erklæring afgivet i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 32.
Det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeafgørelsens artikel 32 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at den fuldbyrdende medlemsstat anvender konventionen af 1996, når konventionen først blev anvendelig i medlemsstaten efter den 1. januar 2004.
I.P. Santesteban Goicoechea har anført, at det ville være i strid med ordlyden og ånden i den erklæring, som Den Franske Republik har fremsat i overensstemmelse rammeafgørelsens artikel 32, at antage, at det i nævnte artikel 32 anvendte udtryk: »ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004«, dækker den nævnte konvention, som kun har været anvendelig mellem Kongeriget Spanien og Den Franske Republik siden den 1. juli 2005.
Såvel den franske og spanske regering som Kommissionen er af den opfattelse, at udtrykket: »ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004«, er anvendt i rammeafgørelsen for at sondre mellem på den side den ordning for udlevering, der er indført ved de på tidspunktet for rammeafgørelsens vedtagelse eksisterende konventioner, som der henvises til i betragtningerne til og artikel 31, stk. 1, i rammeafgørelsen, og på den anden side den ved rammeafgørelsen udformede ordning vedrørende den europæiske arrestordre, som ifølge rammeafgørelsen skal finde anvendelse på anmodninger fremsat efter den 1. januar 2004. Anvendelsen af dette udtryk har hverken til formål at »fastlåse« retstilstanden efter de konventioner, der er omhandlet i artikel 31, stk. 1, eller at hindre en forbedring af det udleveringssystem, der er baseret på den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957.
Såvel den franske og spanske regering som Kommissionen har desuden anført, at konventionerne af henholdsvis 1995 og 1996 endnu ikke var trådt i kraft den 1. januar 2004, at de på nuværende tidspunkt stadig ikke er trådt i kraft, og at den tilsigtede virkning af dem ville gå tabt, hvis medlemsstaterne ikke kunne forsætte med at vedtage de procedurer, som i henhold til national ret kræves med henblik på deres anvendelse. Konventionerne er imidlertid en del af gældende EU-ret, som medlemsstaterne er forpligtet til at indlemme i national ret, og konventionerne vil forsat være virksomme i tilfælde, hvor reglerne om den europæiske arrestordre ikke gælder, såsom i forbindelse med udlevering fra tredjelande, der er associerede i forhold til Schengen-aftalen af 14. juni 1985. Medlemsstaterne er i øvrigt i Rådet blevet opfordret til at fortsætte med at ratificere konventionerne på trods af den gældende rammeafgørelse.
Endelig har Kommissionen anført, at Den Franske Republik til enhver tid vil kunne trække sin erklæring, fremsat i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 32, tilbage, hvilket ville indebære, at reglerne om den europæiske arrestordre øjeblikkeligt bliver anvendelige. Det er derfor vanskeligt at forestille sig, i hvilken henseende det vil være forbudt delvist at gøre fremskridt i retning af den europæiske arrestordre ved at anvende konventionen af 1996 efter iværksættelsen af ordningen i rammeafgørelsen.
I denne henseende følger det dels af betragtningerne til rammeafgørelsen, dels af dens artikel 31 og 32, at artikel 32 med udtrykket »ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004«, især sigter samlet til de konventioner, der er nævnt såvel i tredje og fjerde betragtning til som artikel 31, stk. 1, i rammeafgørelsen. Disse konventioner er baseret på den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957, idet de ændrer og supplerer den. Det angives således i artikel 1 i konventionen af 1996, at den har til formål at supplere bestemmelserne i og lette anvendelsen af den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957 mellem Den Europæiske Unions medlemsstater.
Imidlertid kan anvendelsen af udtrykket »der var gældende«, som fremhævet af Kommissionen under retsmødet, ikke medføre, at de nævnte konventioner bliver anvendelige alene som følge af rammeafgørelsens ikrafttræden. For at en konvention kan finde anvendelse mellem to medlemsstater, skal de være bundet af konventionen.
Udtrykket kan ikke forstås således, at det alene omfatter de konventioner, som faktisk fandt anvendelse mellem medlemsstaterne den 1. januar 2004.
Ordningen med erklæringer i rammeafgørelsens artikel 32, tredje og fjerde punktum, skal undtagelsesvis gøre det muligt at udvide ordningen i artikel 32, første punktum, til visse anmodninger, som er modtaget efter den 1. januar 2004. Det er ikke forbudt at gøre eksisterende instrumenter vedrørende udlevering anvendelige i visse medlemsstater mellem datoen for rammeafgørelsens vedtagelse og den 1. januar 2004, og der er intet til hinder for, at en medlemsstat efter den 1. januar 2004 gør en konvention, som udgør en del af den ordning for udlevering, som er blevet erstattet af ordningen vedrørende den europæiske arrestordre, anvendelig på situationer, hvor ordningen ikke finder anvendelse.
Som den franske og spanske regering samt Kommissionen med rette har gjort gældende, skal angivelsen af datoen den 1. januar 2004 i det væsentligste fastsætte grænsen mellem anvendelsesområdet for ordningen for udlevering i konventionerne og anvendelsesområdet for ordningen vedrørende den europæiske arrestordre udarbejdet i rammeafgørelsen, da sidstnævnte ordning generelt skal finde anvendelse på alle anmodninger fremsat efter den 1. januar 2004.
Anvendelsen af konventioner, såsom konventionen af 1996, gør ikke indgreb i ordningen vedrørende den europæiske arrestordre som fastsat i rammeafgørelsen, eftersom det af rammeafgørelsens artikel 31, stk. 1, fremgår, at en sådan konvention kun kan anvendes, når ordningen vedrørende den europæiske arrestordre ikke finder anvendelse.
En anvendelse af konventioner på udleveringsområdet efter den 1. januar 2004 kan derfor kun have til formål at forbedre udleveringssystemet under omstændigheder, hvor ordningen vedrørende den europæiske arrestordre ikke finder anvendelse. Som anført i denne doms præmis 58, forbliver konventioner på udleveringsområdet relevante i de tilfælde, som er omfattet af en erklæring afgivet af en medlemsstat i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, men ligeledes i situationer, hvor ordningen vedrørende den europæiske arrestordre ikke finder anvendelse.
Et sådant mål er givetvis ikke i strid med formålene med rammeafgørelsen, eftersom det af femte betragtning til rammeafgørelsen fremgår, at denne tilsigter at indføre en ny forenklet ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer og at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de udleveringsprocedurer, som fandtes på tidspunktet for vedtagelsen af rammeafgørelsen.
Anvendelsen mellem to medlemsstater af konventionen af 1996 er desuden i overensstemmelse med Den Europæiske Unions mål. Det bemærkes herved, at denne konvention er en del af EU-retten, og at Rådet ved retsakt af 27. september 1996 har anbefalet, at medlemsstaterne vedtager denne konvention i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser.
Endelig er det, som Kommissionen har bemærket, udtrykkeligt fastsat i rammeafgørelsens artikel 32, at en erklæring fremsat af en medlemsstat i overensstemmelse med denne bestemmelse til enhver tid kan trækkes tilbage, hvilket i mangel af yderligere præcisering vil indebære øjeblikkelig anvendelse af ordningen vedrørende den europæiske arrestordre selv for handlinger, som ligger forud for den dato, som er angivet i den således tilbagetrukne erklæring.
I betragtning af den således tillagte beføjelse til at tilbagetrække en erklæring afgivet i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 32, kan det ikke med føje hævdes, at en medlemsstat, som har afgivet en sådan erklæring, ikke har ret til at bringe konventionen af 1996 i anvendelse efter den 1. januar 2004, således at denne konvention bl.a. kan dække situationer, hvori ordningen vedrørende den europæiske arrestordre ikke finder anvendelse, da denne konvention som fremhævet af Kommissionen er et fremskridt i retning af den europæiske arrestordre med henblik på at lette udlevering mellem medlemsstaterne.
Ifølge fast retspraksis antages processuelle regler almindeligvis at finde anvendelse i samtlige tvister, der verserer på ikrafttrædelsesdatoen, til forskel fra materielretlige regler, der normalt fortolkes således, at de ikke omfatter forhold, som ligger forud for ikrafttrædelsen (Dell’Orto-dommen, præmis 48). Artikel 18, stk. 5, i konventionen af 1996 bestemmer, at denne finder anvendelse på begæringer, der fremsættes efter dens anvendelse i forbindelserne mellem den anmodede medlemsstat og den begærende medlemsstat. For så vidt angår rammeafgørelsens artikel 32 bestemmes heri, at anmodninger, som modtages efter den 1. januar 2004, vil være omfattet af bestemmelserne vedrørende den europæiske arrestordre. Selv om, i disse to tilfælde, de nye regler ikke finder anvendelse på anmodninger under behandling, men på anmodninger fremsat efter en bestemt dato, har de det til fælles, at de finder anvendelse på begæringer vedrørende handlinger, som ligger forud for iværksættelsen af den nye lovgivning.
På grundlag af disse betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at rammeafgørelsens artikel 32 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en fuldbyrdelsesmedlemsstat anvender konventionen af 1996, selv om den først er blevet anvendelig i denne medlemsstat efter den 1. januar 2004.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

1)
Artikel 31 i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne skal fortolkes således, at den kun omfatter tilfælde, hvori ordningen vedrørende den europæiske arrestordre finder anvendelse, hvilket ikke er tilfældet, når en udleveringsanmodning vedrører handlinger begået inden en dato, som en medlemsstat har angivet i en erklæring afgivet i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 32.

2)
Artikel 32 i rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en fuldbyrdelsesmedlemsstat anvender konventionen om udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater, udarbejdet ved retsakt vedtaget af Rådet den 27. september 1996 og undertegnet samme dag af samtlige medlemsstater, selv om den først er blevet anvendelig i denne medlemsstat efter den 1. januar 2004.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.