CELEX: 62008CJ0063
Socialpolitik
Skydd på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar
Direktiv 92/85/EEG
Artiklarna 10 och 12
Förbud mot uppsägning från början av graviditeten till utgången av mammaledigheten
Domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten
Likabehandling av kvinnor och män
Direktiv 76/207/EEG
Artikel 2.7 tredje stycket
Mindre förmånlig behandling av en kvinna som har samband med graviditet eller mammaledighet
Begränsning av tillgängliga rättsmedel för kvinnor som sägs upp under graviditeten

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 10 och 12 i rådets direktiv 92/85/EEG av den 19 oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (
EGT L 348, s. 1
; svensk specialutgåva, område 5, volym 6, s. 3), liksom av artikel 2 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (
EGT L 39, s. 40
; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/73/EG av den 23 september 2002 (
EGT L 269, s. 15
) (nedan kallat direktiv 76/207).
Begäran har framställts i ett mål mellan Virginie Pontin och hennes tidigare arbetsgivare, bolaget T-Comalux SA (nedan kallat T-Comalux), angående uppsägningen av Virginie Pontin under januari månad 2007.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
Direktiv 92/85
Det framgår av det nionde skälet i direktiv 92/85 att skyddet av säkerhet och hälsa för gravida arbetstagare och arbetstagare som nyligen har fött barn eller ammar inte får leda till någon ogynnsam behandling av kvinnor på arbetsmarknaden eller stå i strid med direktiven om lika behandling för kvinnor och män.
Enligt dess artikel 1.1 är direktivets syfte att det ska införas åtgärder som främjar säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för gravida arbetstagare och arbetstagare som nyligen har fött barn eller ammar.
En gravid arbetstagare definieras i artikel 2 a i direktiv 92/85 som en ”gravid arbetstagare, som underrättar arbetsgivaren om sitt tillstånd enligt nationell lagstiftning eller praxis”.
Enligt artikel 8.1 i direktivet ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de arbetstagare som avses i artikel 2 i detta direktiv är berättigade till sammanhängande mammaledighet under minst 14 veckor under tiden före eller efter förlossningen enligt nationell lagstiftning eller praxis.
Artikel 10 i direktiv 92/85, med rubriken förbud mot uppsägning, har följande lydelse:
”För att garantera att de arbetstagare som avses i artikel 2 skall kunna åtnjuta de rättigheter till skydd av säkerhet och hälsa som erkänns i denna artikel fastställs följande:
1)
Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra att sådana arbetstagare som avses i artikel 2 sägs upp under tiden från början av graviditeten och till utgången av den barnledighet som avses i artikel 8.1, om detta inte sker i undantagsfall av skäl som inte sammanhänger med deras tillstånd och som enligt nationell lagstiftning eller praxis utgör tillräcklig grund för uppsägning, samt i tillämpliga fall, den behöriga myndigheten har lämnat sitt medgivande.
2)
Om en arbetstagare enligt definitionen i artikel 2 sägs upp under den tid som avses i punkt 1, skall arbetsgivaren lämna en uttömmande skriftlig motivering till detta.
3)
Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att skydda sådana arbetstagare som avses i punkt 2 från följderna av uppsägningar som är otillåtna enligt punkt 1.”
Artikel 12 i direktiv 92/85 har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall i sina nationella rättssystem införa de bestämmelser som är nödvändiga för att ge samtliga arbetstagare, som anser att deras rättigheter åsidosatts genom att de skyldigheter som följer av detta direktiv inte har iakttagits, möjlighet att få sina krav prövade i domstol eller genom hänvändelse till andra behöriga myndigheter enligt nationell lagstiftning eller praxis.”
Direktiv 76/207
Såsom framgår av artikel 1.1 i direktiv 76/207 är syftet med detta direktiv att i medlemsstaterna realisera principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, däribland befordran, samt yrkesutbildning och arbetsvillkor.
Enligt artikel 2.1 i samma direktiv innebär denna princip ”… att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus”.
I artikel 2.7 första stycket i direktivet föreskrivs att ”direktivet … inte [skall] påverka bestämmelser om skydd för kvinnor, särskilt beträffande graviditet och moderskap”, och i tredje stycket i samma bestämmelse anges att ”[m]indre förmånlig behandling av en kvinna som har samband med graviditet eller mammaledighet i den mening som avses i direktiv [92/85] skall anses utgöra diskriminering enligt detta direktiv”.
Det framgår av artikel 3.1 c i direktiv 76/207 att tillämpningen av principen om likabehandling innebär att det inte får förekomma direkt eller indirekt diskriminering på grund av könstillhörighet i den offentliga eller privata sektorn, inbegripet offentliga organ, i fråga om bland annat anställnings- och arbetsvillkor, inklusive uppsägning och avskedanden. Enligt punkt 2 a i samma artikel ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att lagar och andra författningar som strider mot principen om likabehandling upphävs.
Nationell rätt
I artikel L. 124-11 punkterna 1 och 2 i den luxemburgska arbetslagstiftningen (Code du travail) (nedan kallad Code du travail) föreskrivs följande:
”1.
En uppsägning som strider mot lagen eller som inte grundar sig på sakliga och tungt vägande skäl som avser arbetstagarens lämplighet eller uppförande eller grundar sig på behov med hänsyn till driften av företaget, rörelsen eller tjänsten är rättsstridig och utgör en åtgärd som inte är godtagbar ur social och ekonomisk synvinkel.
Detta gäller även när uppsägningen strider mot de allmänna kriterierna i artikel L. 423-1.3.
2.
Talan mot en rättsstridig uppsägning av anställningsavtalet ska, vid äventyr av preskription, väckas vid behörig arbetsdomstol inom tre månader från underrättelsen om uppsägningen eller, i förekommande fall, om motiveringen för den. Om arbetsgivaren inte har lämnat någon motivering löper fristen från utgången av den frist som föreskrivs i artikel L. 124-5.2.
Denna preskriptionsfrist avbryts om arbetstagaren, arbetstagarens ombud eller fackliga organisation inger ett skriftligt klagomål till arbetsgivaren. När ett sådant klagomål inges börjar en ny frist på ett år att löpa, vid äventyr av preskription.”
I artikel 124-12.4 i Code du travail anges följande:
”I fall när uppsägningen är ogiltig enligt lag ska arbetsdomstolen på yrkande därom förklara att arbetstagaren ska återinsättas i arbete. …
För talan om ogiltighetsförklaring är bestämmelserna i artikel L. 124-11 tillämpliga.”
Avdelning III, sektion III, i Code du travail omfattar kapitel VII, som har rubriken ”Förbud mot uppsägning”. I detta kapitel återfinns artikel L.337-1, som har följande lydelse:
”1.
Arbetsgivaren får inte underrätta en kvinnlig arbetstagare om att anställningen upphör eller, i förekommande fall, kalla henne till ett föregående samtal, när arbetstagaren av läkare har konstaterats vara gravid. Detta gäller även under en period av tolv veckor efter förlossningen.
Om underrättelse om att anställningsförhållandet upphör sker innan en läkare har konstaterat graviditeten kan den kvinnliga arbetstagaren, inom en frist på en vecka från delgivningen av uppsägningen, styrka sitt tillstånd genom att inge ett intyg med rekommenderat brev.
En underrättelse om uppsägning som skett i strid med det förbud mot uppsägning som avses i föregående två stycken och, i förekommande fall, kallelse till ett föregående samtal är ogiltiga och saknar verkan.
Inom två veckor från uppsägningen av avtalet får den kvinnliga arbetstagaren, genom en enkel ansökan, begära att ordföranden för arbetsdomstolen, vilken fattar ett skyndsamt avgörande i ett summariskt förfarande efter att ha hört eller kallat parterna i vederbörlig ordning, ska fastställa att uppsägningen är ogiltig och förordna om att anställningsförhållandet ska fortsätta att gälla samt att arbetstagaren i förekommande fall ska återinsättas i tjänst i enlighet med bestämmelserna i artikel L.124-12.4.
… ”
Artikel L.337-6 i Code du travail har följande lydelse:
”En kvinnlig arbetstagare som har sagts upp på grund av att hon ingått äktenskap kan göra gällande att uppsägningen är ogiltig och i rekommenderat brev ställt till arbetsgivaren inom två månader från underrättelsen om uppsägningen begära att anställningsförhållandet ska fortsätta. I detta fall fortsätter anställningsavtalet att gälla och arbetstagaren har även fortsättningsvis rätt till full löneutbetalning.
Om den kvinnliga arbetstagaren inte har gjort gällande att uppsägningen är ogiltig och begärt att anställningsförhållandet ska fortsätta inom den frist som fastställts ovan, har hon [efter en sammanhängande anställning hos en och samma arbetsgivare under en tidsperiod av minst fem år], rätt till ersättning enligt artikel L.124-7.1. Hon kan dessutom väcka talan om skadestånd för den rättsstridiga uppsägningen av anställningsavtalet med stöd av artiklarna L.124-11 och L.124-12. ”
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Virginie Pontin innehar sedan november 2005 en tillsvidareanställning på heltid hos T-Comalux.
Genom rekommenderat brev av den 18 januari 2007, som Virgine Pontin fick del av den 22 januari 2007, underrättades hon om uppsägning. Uppsägningstiden angavs till perioden den 31 januari–30 mars 2007. Skälen till uppsägningen av anställningsavtalet med uppsägningstid framgår inte av den nationella domstolens beslut om hänskjutande.
Vid den nationella domstolen har Virginie Pontin vidhållit att hon den 19 januari 2007 skickade ett sjukintyg med vanligt brev till T-Comalux. Bolaget har vid samma domstol bestritt att det mottagit ett sådant intyg.
Den 24 januari 2007 skickade Virginie Pontin ett e-postmeddelande till T-Comalux, i vilket hon meddelade att ”hennes hälsotillstånd knappt [hade] förbättrats”, att hon inte skulle kunna komma till kontoret påföljande dag och att hon snarast möjligt skulle skicka ett intyg om sjukskrivning.
Genom rekommenderat brev av den 25 januari 2007 underrättade T-Comalux Virginie Pontin om att hon var uppsagd med omedelbar verkan med hänvisning till ”grovt fel i tjänsten” på grund av ”olovlig frånvaro i mer än tre dagar”.
I rekommenderat brev av den 26 januari 2007, som mottogs av T-Comalux den 30 januari 2007, meddelade Virginie Pontin att hon var gravid. Hon gjorde gällande att den uppsägning som hon delgetts av T-Comalux därmed var ogiltig.
Virginie Pontin fick inte något svar på denna skrivelse, varför hon den 5 februari 2007 väckte talan vid Tribunal du travail d’Esch-sur-Alzette och yrkade att uppsägningen av henne skulle förklaras ogiltig.
I beslut av den 30 mars 2007 förklarade nämnda domstol, i en annan sammansättning än den från vilken förevarande begäran om förhandsavgörande härrör, att den inte var behörig att pröva Virginie Pontins yrkande om ogiltigförklaring av uppsägningen av den 18 januari 2007. Enligt domstolen i den sammansättningen framgår det nämligen av artikel L.337-1 i Code du travail att arbetsdomstolens ordförande är ensam behörig att, i syfte att tillvarata arbetstagarens intressen, skyndsamt ogiltigförklara en uppsägning av en gravid arbetstagare. Virginie Pontin skulle därför ha ställt sin ansökan om ogiltigförklaring av uppsägningen till ordföranden för Tribunal du Travail de Esch-sur-Alzette. Det framgår av de handlingar som översänts till domstolen att Virginie Pontin, som vid den tiden inte tycks ha företrätts av advokat, hade ställt sin ansökan, i form av en skrivelse, till ”Arbetsdomstolen – till ordföranden och dennes bisittare” och att hon hade inlett sina skriftliga synpunkter med artighetsfrasen ”Herr Ordförande”.
Virginie Pontin överklagade inte nämnda beslut. Under förhandlingen vid domstolen har Virginie Pontin i detta avseende angett att hon ville undvika såväl den risk som ett sådant överklagande hade kunnat medföra som risken att den föreskrivna fristen på tre månader för en arbetstagares väckande av talan om skadestånd på grund av rättsstridig uppsägning, som anges i artikel L.124-11.1 och L.124-11.2 i Code du travail (nedan kallad talan om skadestånd) skulle löpa ut.
Den 18 april 2007 väckte Virginie Pontin en andra talan vid den nationella domstolen i vilken hon yrkade att denna domstol skulle förplikta T-Comalux att utge skadestånd till henne. Till stöd för denna talan anförde hon bland annat att såväl uppsägningen av anställningsavtalet den 18 januari 2007 med uppsägningstid som den senare uppsägningen med omedelbar verkan var olagliga och därmed rättsstridiga enligt artikel 124-11 i Code du travail.
T-Comalux har gjort gällande att de luxemburgska bestämmelserna om skadeståndstalan i allmänhet inte är tillämpliga på gravida arbetstagare som, enligt artikel L.337-1 i Code du travail, inte kan välja mellan att väcka talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst enligt denna bestämmelse (nedan kallad talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst) och skadeståndstalan, utan med nödvändighet och inom en frist på en vecka från det att hon mottagit underrättelsen om uppsägning måste inge ett läkarintyg till sin arbetsgivare som styrker att hon är gravid, såsom föreskrivs i punkt 1 andra stycket i nämnda artikel (nedan kallad enveckasfristen), och att hon inom två veckor från uppsägningen av avtalet måste väcka talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst hos ordföranden för arbetsdomstolen, vilket framgår av punkt 1 fjärde stycket (nedan kallad tvåveckorsfristen).
Enligt den hänskjutande domstolen kan det av den i föreliggande fall relevanta luxemburgska lagstiftningen dras slutsatsen att en gravid arbetstagare som har låtit enveckasfristen respektive tvåveckorsfristen löpa ut av någon anledning, även på grund av omständigheter som ligger utanför hennes kontroll, inte längre har möjlighet att väcka talan mot uppsägningen vid domstol, vilket innebär att när dessa frister har löpt ut är uppsägningen av en gravid arbetstagare varken ogiltig eller rättsstridig, utan fullständigt giltig. Den hänskjutande domstolen har i beslutet om hänskjutande även hänvisat till luxemburgsk rättspraxis, enligt vilken fristen för att väcka talan om ogiltigförklaring börjar löpa när skrivelsen med uppsägningen lämnas till posten, inte när arbetstagaren mottar denna skrivelse.
Mot denna bakgrund önskar Tribunal du Travail d’Esch-sur-Alzette få klarhet i huruvida denna nationella lagstiftning är förenlig med gemenskapsrätten, och med direktiven 92/85 och 76/207 i synnerhet, och har därför beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Ska artiklarna 10 och 12 i [direktiv 92/85] tolkas så, att de inte utgör hinder för att den nationella lagstiftaren ställer upp i förväg fastställda tidsfrister för talan som väcks av en gravid arbetstagare som sagts upp under graviditeten, såsom den frist på en vecka som föreskrivs i artikel L. 337-1.1 andra stycket i Code du travail eller den frist på två veckor som föreskrivs i artikel L. 337-1 punkt 1 fjärde stycket i Code du travail?
2)
För det fall den första frågan besvaras jakande: Är inte fristerna på en vecka respektive två veckor alltför korta för att ge en gravid arbetstagare som sagts upp under graviditeten möjlighet att få sin sak prövad i domstol?
3)
Ska artikel 2 i [direktiv 76/207] tolkas så, att den inte utgör hinder för att den nationella lagstiftaren nekar en gravid arbetstagare som sagts upp under graviditeten rätten att väcka sådan skadeståndstalan på grund av rättsstridig uppsägning, som enligt artikel L. 124-11 [punkterna 1 och 2] i Code du travail står andra uppsagda arbetstagare till buds? ”
Prövning av tolkningsfrågorna
Det framgår av de handlingar som överlämnats till domstolen att den hänskjutande domstolen med sina tre frågor i huvudsak önskar få klarhet i huruvida direktiv 92/85 och/eller direktiv 76/207, och specifikt förbudet mot uppsägning av arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar som fastställs i artikel 10 i direktiv 92/85, utgör hinder för nationella bestämmelser, såsom artikel L.337-1 i Code du travail, som inskränker de rättsmedel som står sådana arbetstagare till buds till talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst, för vilken uppställs sådana frister som de som är tillämpliga i målet vid den nationella domstolen och som, i synnerhet, utesluter möjligheten att väcka skadeståndstalan.
De två första tolkningsfrågorna rör den prejudicerande frågan huruvida förfarandebestämmelser av det slag som anges i artikel L.337.1 uppfyller kraven i artiklarna 10 och 12 i direktiv 92/85 och i synnerhet huruvida de gör det möjligt för varje kvinnlig arbetstagare som anser sig ha lidit skada till följd av att de skyldigheter som följer av artikel 10 inte har iakttagits att få sin sak prövad i domstol. Svaret på dessa två tolkningsfrågor är av betydelse för svaret på den tredje tolkningsfrågan, som väsentligen rör frågan huruvida begränsningen av tillgängliga rättsmedel till talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst i händelse av uppsägning under graviditeten kan utgöra diskriminering i den mening som avses i direktiv 76/207.
Yttranden som har inkommit till domstolen
Virginie Pontin har anfört att gravida arbetstagares rätt att få sin sak prövad, såsom den kommer till uttryck i den luxemburgska lagstiftningen, inte motsvarar de krav som fastställs genom direktiv 92/85 för att garantera ett faktiskt och effektivt skydd av dessa arbetstagares rättigheter. Såvitt gäller direktiv 76/207 har hon anfört att det inte finns några rimliga skäl för att särbehandla en gravid kvinna i fråga om uppsägning genom att frånta henne rätten att väcka skadeståndstalan, och att sådan särbehandling utgör diskriminering av gravida kvinnor i förhållande till andra uppsagda arbetstagare.
T-Comalux har anfört att direktiv 92/85 inte utgör hinder för sådana frister som enveckasfristen och tvåveckorsfristen. Bolaget anser vidare att direktiv 76/207 inte hindrar att en nationell lagstiftare nekar en gravid arbetstagare möjligheten att väcka skadeståndstalan under graviditeten. En gravid arbetstagare som sägs upp under graviditeten och som på grund av sitt tillstånd omfattas av skyddslagstiftning är nämligen inte utsatt för diskriminering, utan åtnjuter tvärtom ett särskilt skydd genom att hon har möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring av uppsägningen.
Den luxemburgska regeringen har gjort gällande att föreliggande begäran om förhandsavgörande grundar sig på en felaktig tolkning av den nationella lagstiftning som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken en arbetstagare som låter enveckasfristen och tvåveckorsfristen löpa ut inte längre har möjlighet att väcka talan avseende uppsägningen. Enligt den luxemburgska regeringen har emellertid en arbetstagare som inte använder sig av denna speciella rättighet, eller inte har möjlighet att använda sig av den på grund av att de tidsfrister som ställs upp i nämnda lagstiftning löpt ut, möjlighet att väcka skadeståndstalan. Mot denna bakgrund är de frister som ställs upp för väckande av talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst inte att betrakta som för korta.
Den italienska regeringen anser att sådana frister som enveckasfristen och tvåveckorsfristen måste betraktas som för korta för att möjliggöra för en gravid arbetstagare, som sägs upp under graviditeten, att göra sina rättigheter gällande i domstol. Den italienska regeringen menar dessutom att direktiv 76/207 utgör hinder mot att en nationell lagstiftare inför bestämmelser som diskriminerar gravida arbetstagare som sägs upp under graviditeten genom att neka dem möjligheten att väcka skadeståndstalan trots att denna möjlighet står andra uppsagda arbetstagare till buds.
Europeiska gemenskapernas kommission anser att artiklarna 10 och 12 i direktiv 92/85 i princip inte utgör hinder för att det i en nationell lagstiftning ställs upp i förväg fastställda tidsfrister för väckande av talan som grundar sig på gemenskapsrätten, dock under förutsättning att likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen iakttas. Kommissionen har därvid gjort gällande att tvåveckorsfristen, på grund av att den är så kort, inte är förenlig med dessa principer och att den av detta skäl står i strid med artiklarna 10 och 12. Vidare menar kommissionen att direktiv 76/207 utgör hinder för att i nationell lagstiftning neka gravida arbetstagare som sägs upp under graviditeten möjligheten att väcka skadeståndstalan på grund av rättsstridig uppsägning då denna möjlighet står andra uppsagda arbetstagare till buds.
Domstolens svar
Den första och den andra frågan
Det ska inledningsvis påpekas att till skillnad från tvåveckorsfristen synes inte enveckasfristen utgöra en frist inom vilken talan ska väckas vid domstol. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva om så är fallet. Den första och den andra frågan rör emellertid principen om effektivt domstolsskydd av rättigheter som tillerkänns enskilda genom gemenskapsrätten, såsom den kommer till uttryck i artiklarna 10.3 och 12 i direktiv 92/85. Det är således i förhållande till en sådan frist som tvåveckorsfristen som tillämpningen av denna princip, under sådana omständigheter som är för handen i målet vid den nationella domstolen, ska prövas. För det fall den hänskjutande domstolen skulle komma fram till att även enveckasfristen utgör en frist vars utgång kan påverka utövandet av den enskildes rättigheter negativt, åligger det den att i relevanta delar tillämpa vad som sägs i förevarande dom om tvåveckorsfristen.
Det ska även erinras om att det i samband med fördelningen av behörighet mellan gemenskapsdomstolarna och de nationella domstolarna åligger domstolen att beakta den faktiska och rättsliga bakgrunden till tolkningsfrågorna, såsom den framställts i beslutet om hänskjutande (se, bland annat, dom av den 4 december 2008 i mål
C-330/07, Jobra, REG 2008, s. I-9099
, punkt 17 och där angiven rättspraxis). Oaktat de invändningar som framförts av den luxemburgska regeringen mot den tolkning av den nationella rätten som valts av den hänskjutande domstolen, ska förevarande begäran om förhandsavgörande alltså prövas med beaktande av nämnda domstols tolkning (se, analogt, dom av den 9 november 2006 i mål
C-346/05, Chateignier, REG 2006, s. I-10951
, punkt 22, och av den 23 april 2009 i de förenade målen
C-378/07–C-380/07, Angelidaki m.fl., REG 2009, s. I-3071
, punkt 51). Sålunda ska domstolens svar på den första och den andra frågan utgå från premissen att enligt luxemburgsk rätt har en arbetstagare som sägs upp under graviditeten inte tillgång till några andra rättsmedel än väckande av talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst.
Härvid ska det först och främst erinras om att medlemsstaterna, enligt artikel 10.1 i direktiv 92/85, ska vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra att de arbetstagare som avses i denna bestämmelse sägs upp under tiden från början av graviditeten till utgången av den mammaledighet som avses i artikel 8.1 i detta direktiv, om inte detta sker i undantagsfall av skäl som inte sammanhänger med deras tillstånd och som enligt nationell lagstiftning eller praxis utgör tillräcklig grund för uppsägning och, i förekommande fall, den behöriga myndigheten har lämnat sitt medgivande.
I enlighet med artikel 12 i direktiv 92/85 är medlemsstaterna även skyldiga att i sina nationella rättssystem införa de bestämmelser som är nödvändiga för att ge alla personer som anser att deras rättigheter åsidosatts genom att de skyldigheter som följer av detta direktiv, däribland de som följer av artikel 10, inte har iakttagits möjlighet att få sin sak prövad i domstol. I artikel 10. 3 i samma direktiv anges särskilt att medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att skydda arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar från följderna av uppsägningar som är otillåtna enligt punkt 1 i samma artikel (se dom av den 11 oktober 2007 i mål
C-460/06, Paquay, REG 2007, s. I-8511
, punkt 47).
Dessa bestämmelser, särskilt artikel 12 i direktiv 92/85, utgör ett specifikt uttryck i detta direktiv för principen om ett effektivt domstolsskydd av enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten.
Det följer vidare av rättspraxis att även om medlemsstaterna inte är skyldiga att vidta en bestämd åtgärd ska likväl den valda åtgärden vara ägnad att säkerställa ett faktiskt och effektivt domstolsskydd, ha en faktisk avskräckande verkan i förhållande till arbetsgivaren och stå i rimlig proportion till skadan (se domen i det ovannämnda målet Paquay, punkterna 45 och 49).
Vad gäller principen om ett effektivt domstolsskydd av rättigheter som tillerkänns enskilda enligt gemenskapsrätten följer det av fast rättspraxis att de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten varken får vara mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som grundar sig på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen) (se, bland annat, dom av den 15 april 2008 i mål
C-268/06, Impact, REG 2008, s. I-2483
, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
Dessa krav på likvärdighet och effektivitet uttrycker medlemsstaternas allmänna skyldighet att säkerställa ett domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten. De gäller såväl utnämningen av domstolar som är behöriga att pröva talan som grundar sig på gemenskapsrätten som fastställandet av processuella regler (se domen i det ovannämnda målet Impact, punkterna 47 och 48).
Iakttagandet av likvärdighetsprincipen förutsätter att den aktuella nationella bestämmelsen tillämpas på samma sätt på talan som grundar sig på åsidosättande av gemenskapsrätten som på talan som grundar sig på åsidosättande av nationell rätt när föremålet och grunden för talan är likartade (se dom av den 1 december 1998 i mål
C-326/96, Levez, REG 1998, s. I-7835
, punkt 41). Denna princip ska emellertid inte tolkas så, att den ålägger en medlemsstat en skyldighet att utvidga sitt mest fördelaktiga nationella system till att omfatta samtliga fall av talan i arbetsrättsliga mål (se domen i det ovannämnda målet Levez, punkt 42). Det ankommer på den nationella domstolen, som är ensam om att ha direkt kunskap om de nationella processuella reglerna, att kontrollera huruvida de processuella regler som i den nationella rätten är avsedda att säkerställa skyddet av medborgarnas rättigheter enligt gemenskapsrätten är förenliga med likvärdighetsprincipen, och undersöka såväl föremålet för talan som de väsentliga beståndsdelarna i en sådan på nationell rätt grundad talan som påstås vara likartad (se domen i det ovannämnda målet Levez, punkterna 39 och 43, liksom dom av den 16 maj 2000 i mål
C-78/98, Preston m.fl., REG 2000, s. I-3201
, punkt 49). I detta avseende ska den nationella domstolen pröva likheten mellan de olika typerna av talan vad avser deras föremål, grund och väsentliga beståndsdelar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Preston m.fl., punkt 57).
Det följer av rättspraxis att den nationella domstolen vid bedömningen av huruvida olika processuella regler är likvärdiga, på ett objektivt och abstrakt sätt, ska pröva om reglerna i fråga liknar varandra med beaktande av reglernas funktion i förfarandet som helhet, hur förfarandet är utformat och reglernas särskilda kännetecken (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Preston m.fl., punkterna 61 och 63).
Det följer av domstolens rättspraxis att när det gäller effektivitetsprincipen ska sådana fall där fråga uppkommer huruvida en nationell processuell bestämmelse gör det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som enskilda har enligt gemenskapens rättsordning på samma sätt bedömas med beaktande av bestämmelsens funktion i förfarandet vid de olika nationella domstolarna som helhet samt med beaktande av hur förfarandet är utformat och dess särdrag. I förekommande fall ska grundläggande principer i det nationella domstolsväsendet, såsom skyddet av rätten till försvar, rättssäkerhetsprincipen och iakttagandet av förfarandets riktiga förlopp, beaktas (se dom av den 21 februari 2008 i mål
C-426/05, Tele2 Telecommunication, REG 2008, s. I-685
, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har således bekräftat att det är förenligt med gemenskapsrätten att det av rättssäkerhetshänsyn fastställs rimliga frister för talans väckande, eftersom sådana frister inte innebär att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (se dom av den 24 september 2002 i mål
C-255/00, Grundig Italiana, REG 2002, s. I-8003
, punkt 34, och av den 12 februari 2008 i mål
C-2/06, Kempter, REG 2008, s. I-411
, punkt 58 och där angiven rättspraxis). När det gäller preskriptionsfrister har domstolen också slagit fast att det ankommer på medlemsstaterna att, med avseende på nationell lagstiftning som omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde, fastställa frister som, bland annat, speglar den betydelse ett beslut kommer att ha för de berörda, förfarandenas och den tillämpliga lagstiftningens grad av komplexitet, antalet personer som kan komma att beröras av beslutet samt andra allmänna eller enskilda intressen som ska beaktas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 december 2008 i mål
C-349/07, Sopropé, REG 2008, s. I-10369
, punkt 40).
Det ska till sist påpekas att det enligt domstolens fasta rättspraxis inte är domstolens uppgift att uttala sig om tolkningen av nationell rätt. Detta ankommer uteslutande på den hänskjutande domstolen, vilken i förevarande fall måste ta ställning till huruvida de relevanta nationella bestämmelserna uppfyller kraven på likvärdighet och effektivitet (se domen i det ovannämnda målet Angelidaki m.fl., punkt 163). Domstolen kan emellertid när den avger ett förhandsavgörande i förekommande fall bidra med preciseringar som kan tjäna som vägledning för den nationella domstolen vid dess bedömning (se dom av den 7 september 2006 i mål
C-53/04, Marrosu och Sardino, REG 2006, s. I-7213
, punkt 54, och i mål C-180/04, Vassallo, REG 2006, s. I-7251, punkt 39, samt beslut av den 12 juni 2008 i mål C-364/07, Vassilakis m.fl, punkt 143).
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som den hänskjutande domstolens första och andra frågor ska besvaras.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att artikel L.337-1 i Code du travail antogs på grundval av artikel 10 i direktiv 92/85, jämförd med artikel 12 i detta direktiv.
Såsom påpekats av såväl den italienska regeringen som kommissionen, och såsom följer av punkt 42 i förevarande dom, utgör artiklarna 10 och 12 i direktiv 92/85 i princip inte något hinder för att en nationell lagstiftare föreskriver att en specifik form av rättsligt förfarande, för vilket det i förväg uppställts fastställda tidsfrister, ska vara tillämpligt för uppsagda arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar.
Eftersom medlemsstaterna är skyldiga att i varje enskilt fall säkerställa ett effektivt skydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet Impact, punkt 45 och där angiven rättspraxis), måste emellertid utformningen av ett sådant rättsligt förfarande uppfylla de krav som framgår av den rättspraxis som anges i punkterna 39–48 i förevarande dom.
Denna slutsats påverkas inte av den argumentation som har framförts av T-Comalux vid förhandlingen, enligt vilken talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst tillämpas så gott som automatiskt oberoende av om arbetsgivaren har begått något fel eller inte, till skillnad från en skadeståndstalan, som står till buds när uppsägningen är att anse som ”rättsstridig” i den mening som avses i den nationella lagstiftningen, eller den talan som står till buds för den som blivit uppsagd på grund av giftermål (nedan kallad talan i anledning av uppsägning på grund av giftermål). I motsats till vad bolaget synes göra gällande innebär nämligen inte den omständigheten att en medlemsstat, vid genomförandet av artiklarna 10 och 12 i direktiv 92/85, beslutar sig för att inte använda sig av möjligheten i artikel 10.1 i direktivet att föreskriva undantag från principen om förbud mot uppsägning av arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar på grund av skäl som inte sammanhänger med deras tillstånd att de processuella regler som gäller för ett rättsmedel som den aktuella medlemsstaten särskilt har inrättat för gravida arbetstagare inte omfattas av de krav som följer av principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten.
Såvitt avser frågan huruvida likvärdighetsprincipen har iakttagits i förevarande fall, framgår det av beslutet om hänskjutande att de två former av talan i arbetsrättsliga mål som tas upp av den hänskjutande domstolen, nämligen dels skadeståndstalan, dels talan i anledning av uppsägning på grund av giftermål, vid första anblicken verkar vara jämförbara med talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst. Såsom framgår av punkt 45 i förevarande dom ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida så är fallet med hänsyn till deras föremål, grund och väsentliga beståndsdelar.
Om det visar sig att en eller flera av de former av talan som anges i beslutet om hänskjutande, eller andra nationella former av talan som inte tagits upp vid domstolen, liknar talan om ogiltighet och återinsättande i tjänst, ankommer det återigen på den hänskjutande domstolen att pröva om de processuella regler som gäller för dessa taleformer är mer förmånliga.
Det ska i detta hänseende tas hänsyn till den omständigheten att det tycks krävas att talan om ogiltighet och återinsättande i tjänst anhängiggörs vid en specifik instans, nämligen hos ”ordföranden för arbetsdomstolen”. Det framgår av punkt 24 i förevarande dom att detta krav tycks tolkas bokstavligt och ytterst restriktivt. Såsom framgår av bakgrunden till tvisten vid den nationella domstolen, kan ett sådant krav få ogynnsamma följder för de enskilda som berörs, särskilt med hänsyn till att fristen för väckande av talan är mycket kort, vilket gör det svårt att få rådgivning av, eller anlita, ett juridiskt ombud.
Vad gäller hypotesen enligt vilken skadeståndstalan och talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst är att anse som likartade, ska det erinras om att den preskriptionsfrist på två veckor som gäller vid den senare formen av talan är väsentligt kortare än den preskriptionsfrist på tre månader som gäller vid skadeståndstalan. Vad gäller den talan som är tillämplig vid uppsägning på grund av giftermål framgår det inte av de handlingar som överlämnats till domstolen vilken preskriptionsfrist som gäller för väckande av talan vid nationell domstol. Det ska emellertid påpekas att enligt artikel L.337-6 i Code du travail har en kvinnlig arbetstagare två månader på sig att begära att anställningsförhållandet ska fortsätta. Om hon inom denna frist inte har gjort gällande att uppsägningen är ogiltig och begärt att anställningsförhållandet ska fortsätta, har hon rätt till avgångsvederlag och kan dessutom väcka skadeståndstalan.
Mot bakgrund av de omständigheter som kommit till domstolens kännedom synes sådana processuella regler som dem som gäller för talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst som anges i artikel L.337-1.1 fjärde stycket i Code du travail, vid en första anblick, inte uppfylla kravet på likvärdighet. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att pröva denna fråga, med beaktande av den rättspraxis som anges i punkterna 43, 45 och 46 i förevarande dom.
Vad gäller effektivitetsprincipen kan, enligt domstolen och vidare såsom den italienska regeringen och kommissionen har påpekat och som framgår av punkterna 47 och 48 i förevarande dom, en relativt kort preskriptionsfrist för en olagligen uppsagd arbetstagares väckande av talan avseende återinsättande i tjänst inom det berörda företaget i princip betraktas som legitim. Såsom T-Comalux och den luxemburgska regeringen har gjort gällande kan det med hänsyn till rättssäkerheten, för såväl den gravida arbetstagaren som sägs upp som arbetsgivaren, finnas skäl att tidsbegränsa möjligheten att väcka en sådan talan, särskilt med hänsyn till de följder som ett återinsättande i tjänst medför för alla berörda parter på grund av att återinsättandet kommer till stånd först när en längre tid förflutit.
Med hänsyn särskilt till rättssäkerhetsprincipen utgör således inte effektivitetsprincipens krav i princip något hinder för att det uppställs en kortare preskriptionsfrist för en uppsagd gravid kvinnas väckande av talan om återinsättande i tjänst inom företaget än för väckande av skadeståndstalan.
Domstolen anser likväl, såsom framgår av punkt 58 i förevarande dom, att den preskriptionsfrist på två veckor som gäller för talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst måste betraktas som särskilt kort, särskilt med hänsyn till den situation som en kvinna i början av graviditeten befinner sig i.
Det framgår dessutom av handlingarna i målet att flera dagar av tvåveckorsfristen kan förflyta innan den gravida kvinnan mottar skrivelsen med uppsägningen och på så sätt underrättas om denna. Enligt ett yttrande från ett förbund för privatanställda arbetstagare rörande förslaget till den lag varigenom artikel L.337-1 infördes i Code du travail, vilket återges i beslutet om hänskjutande, börjar nämligen tvåveckorsfristen, enligt de luxemburgska domstolarnas rättspraxis, att löpa från det att skrivelsen med uppsägningen lämnats till posten.
Den luxemburgska regeringen har visserligen gjort gällande att enligt artikel 1 i lag av den 22 december 1986 om återställande av försutten tid i samband med frister för talans väckande (loi du 22 décembre 1986 relative au relevé de la déchéance résultant de l’expiration d’un délai imparti pour agir en justice) (Mémorial A 1986, s. 2745) börjar inte en preskriptionsfrist löpa om arbetstagaren har saknat möjlighet att vidta åtgärder.
Även om denna bestämmelse var av sådant slag att den begränsade verkningarna av luxemburgsk rättspraxis avseende lämnandet av en skrivelse med besked om uppsägning till posten, vilket det i förevarande fall ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva, skulle det emellertid vara svårt för en arbetstagare som sägs upp under sin graviditet att, även inom en frist på två veckor, skaffa sig lämplig rådgivning och, i förekommande fall, avfatta ansökan och väcka talan.
Då kravet att talan ska anhängiggöras hos ”arbetsdomstolens ordförande” tycks tolkas ytterst restriktivt, vilket påpekas i punkt 57 i förevarande dom, har en gravid arbetstagare som av någon anledning låtit femtondagarsfristen löpa ut inte heller längre möjlighet att väcka talan för att få sina krav till följd av uppsägningen prövade i domstol.
Mot denna bakgrund anser domstolen att sådana villkor som de som anges i artikel L.337-1.1 Code du travail avseende talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst inte tycks vara förenliga med effektivitetsprincipen, eftersom de ger upphov till processuella olägenheter som kan göra det orimligt svårt att utöva de rättigheter som tillerkänns gravida kvinnor enligt artikel 10 i direktiv 92/85. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att pröva om så är fallet.
Såsom följer av punkterna 43 och 44 i förevarande dom skulle den lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen inte anses vara förenlig med kravet på effektivt domstolsskydd av enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten, i synnerhet inte enligt artikel 12 i direktiv 92/85, för det fall den nationella domstolen kom fram till att denna lagstiftning inte uppfyller kraven enligt likvärdighetsprincipen och/eller effektivitetsprincipen.
Av vad som anförts följer att den första och den andra tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande: Artiklarna 10 och 12 i direktiv 92/85 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att det i en medlemsstats lagstiftning föreskrivs ett särskilt rättsmedel avseende förbudet i artikel 10 mot uppsägning av arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar, och att det föreskrivs särskilda processuella regler för att använda detta rättsmedel, under förutsättning att de processuella reglerna inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som grundar sig på nationell rätt (likvärdighetsprincipen), och att de inte gör det i praktiken omöjligt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen). En preskriptionsfrist på två veckor, såsom den i artikel L.337-1. första punkten fjärde stycket i Code du travail, förefaller inte uppfylla detta krav. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att pröva denna fråga.
Den tredje tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin tredje tolkningsfråga för att få klarhet i huruvida artikel 2 i direktiv 76/207 utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning, såsom den som införts genom artikel L.337-1 i Code du travail, enligt vilken arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar och som sägs upp under graviditeten nekas möjligheten att väcka skadeståndstalan trots att denna möjlighet står alla andra uppsagda arbetstagare till buds.
Det ska härvid erinras om att enligt artikel 2.7 tredje stycket i direktiv 76/207, införd genom artikel 1.2 i direktiv 2002/73, ska mindre förmånlig behandling av en kvinna som har samband med graviditet anses utgöra diskriminering enligt detta direktiv.
Vidare har det inte gjorts gällande i förevarande begäran om förhandsavgörande att skadeståndstalan inte skulle vara förenlig med principen om ett effektivt domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten.
Enligt den hänskjutande domstolen är emellertid talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst den enda form av talan som står till buds för en gravid kvinna som sägs upp under graviditeten. Hon kan inte använda sig av någon annan form av talan i arbetsrättsliga mål, såsom skadeståndstalan.
Om det således skulle visa sig, efter det att den hänskjutande domstolen prövat frågan på grundval av domstolens svar på den första och den andra frågan, att talan om ogiltigförklaring och återinsättande i tjänst inte iakttar de krav som följer av effektivitetsprincipen innebär detta ett åsidosättande av kravet på ett effektivt domstolsskydd, som bland annat slås fast i artikel 12 i direktiv 92/85. Ett sådant åsidosättande utgör ”mindre förmånlig behandling av en kvinna som har samband med graviditet”, i den mening som avses i artikel 2.7 tredje stycket i direktiv 76/207, och utgör således diskriminering enligt detta direktiv.
Om den hänskjutande domstolen sålunda fastställde ett sådant åsidosättande av likabehandlingsprincipen, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 76/207, skulle det åligga denna domstol att i den utsträckning som det är möjligt tolka de nationella behörighetsbestämmelserna på ett sådant sätt att de bidrog till att uppnå målet att säkerställa ett effektivt domstolsskydd för de rättigheter som gravida kvinnor kan ha enligt gemenskapsrätten (se, analogt, dom av den 15 maj 1986 i mål
222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651
, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 8, s. 597, och av den 22 september 1998 i mål
C-185/97, Coote, REG 1998, s. I-5199
, punkt 18, samt domen i det ovannämnda målet Impact, punkt 54).
Av vad som anförts följer att den tredje tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande: Artikel 2 i direktiv 76/207, jämförd med artikel 3 i samma direktiv, ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning, såsom artikel L.337-1 i Code du travail om det i artikel 10 i direktiv 92/85 föreskrivna skyddet i händelse av uppsägning av arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar, som innebär att en gravid arbetstagare som har sagts upp under graviditeten inte har möjlighet att vid domstol väcka skadeståndstalan, trots att denna möjlighet står andra uppsagda arbetstagare till buds, när en sådan begränsning av tillgängliga rättsmedel utgör en mindre förmånlig behandling av en kvinna som har samband med graviditet. Så är i synnerhet fallet om de processuella regler som gäller för den enda form av talan som står gravida arbetstagare till buds vid uppsägning inte är förenliga med principen om ett effektivt domstolsskydd av enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Artiklarna 10 och 12 i rådets direktiv 92/85/EEG av den 19 oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att det i en medlemsstats lagstiftning föreskrivs ett särskilt rättsmedel avseende förbudet i artikel 10 mot uppsägning av arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar, och att det föreskrivs särskilda processuella regler för att använda detta rättsmedel, under förutsättning att de processuella reglerna inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som grundar sig på nationell rätt (likvärdighetsprincipen), och att de inte gör det i praktiken omöjligt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen). En preskriptionsfrist på två veckor, såsom den i artikel L.337-1 första punkten fjärde stycket i Luxemburgs Code du travail, förefaller inte uppfylla detta krav. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att pröva denna fråga.

2)
Artikel 2 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/73/EG av den 23 september 2002, jämförd med artikel 3 i samma direktiv i ändrad lydelse, ska tolkas så, att den utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning, såsom artikel L.337-1 i Luxemburgs Code du travail om det i artikel 10 i direktiv 92/85 föreskrivna skyddet i händelse av uppsägning av arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar, som innebär att en gravid arbetstagare som har sagts upp under graviditeten inte har möjlighet att vid domstol väcka skadeståndstalan, trots att denna möjlighet står andra uppsagda arbetstagare till buds, när en sådan begränsning av tillgängliga rättsmedel utgör en mindre förmånlig behandling av en kvinna som har samband med graviditet. Så är i synnerhet fallet om de processuella regler som gäller för den enda form av talan som står gravida arbetstagare till buds vid uppsägning inte är förenliga med principen om ett effektivt domstolsskydd av enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.