CELEX: 61983CJ0264(01)
Tjenestemænd
renter af lønefterbetaling

Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 28. november 1983, har R. Délhez og andre tjenestemænd ved Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, placeret ved Kommissionens tjenestesteder i Bruxelles, Geel, Petten, Luxembourg og Ispra, anlagt sag med påstand om annullation af deres lønsedler for december 1982 vedrørende efterbetaling af løn i medfør af Rådets forordning nr. 3139/82 af 22. november 1982 (
EFT L 331 af 26.11.1982, s. 1
), samt om fornødent annullation af Kommissionens udtrykkelige afgørelse af 29. juni 1983, hvorved sagsøgernes klager i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, blev afvist. Påstanden om annullation er begrundet med, at lønefterbetalingerne for perioden 1. juli 1980 til 30. november 1982 ikke var forhøjet med morarenter beregnet efter de gældende regler på de respektive tjenestesteder eller efter en anden ensartet metode, som Domstolen måtte finde hensigtsmæssig. Endvidere påstås Kommissionen tilpligtet at betale sagsøgerne erstatning som følge af den i mellemtiden skete forringelse af købekraften.
Den 20. januar 1981 vedtog Rådet i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 65 forordning nr. 187/81 om tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber samt om justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (
EFT L 21, s. 18
); herved fulgte Rådet ikke Kommissionens forslag af 9. december 1980.
Under henvisning til denne forordning vedtog Rådet den 10. februar 1981 forordning nr. 397/81 om fastsættelse af løntabeller samt af øvrige lønelementer (
EFT L 46, s. 1
).
Den 16. marts 1981 anlagde Kommmissionen sag med påstand om annullation af førnævnte forordning nr. 187/81 samt af artiklerne 1, afsnit a), 2, afsnit a) og afsnit b), og artikel 11, første afsnit, i forordning nr. 397/81.
Ved dom af 6. oktober 1982 (Kommissionen mod Rådet,
59/81, Sml. s. 3329
) annullerede Domstolen forordning nr. 187/81 samt de ovennævnte bestemmelser i forordning nr. 397/81.
Med henblik på at opfylde dommen vedtog Rådet på grundlag af Kommissionens forslag af 29. oktober 1982 forordning nr. 3139/82 af 22. november 1982.
I medfør af forordningen opgjorde og udbetalte Kommissionen derefter lønefterbetalingerne for perioden 1. juli 1980 til 30. november 1982.
Fra december 1982 og indtil midten af marts 1983 indgav hver enkelt af sagsøgerne i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, en enslydende klage med krav om, at der blev taget hensyn til forringelsen af købekraften igennem den periode, der omfattes af lønefterbetalingerne i medfør af Rådets forordning nr. 3139/82; sagsøgerne krævede endvidere morarenter, som efter deres opfattelse skulle være betalt sammen med de skete lønefterbetalinger.
Den 29. juni 1983 afviste Kommissionen udtrykkeligt klagerne, og sagsøgerne har herefter anlagt nærværende sag.
Ved dom, afsagt af Domstolens tredje afdeling den 4. juli 1985, blev sagen dels afvist i forhold til de sagsøgere, der havde indgivet stævning for sent, dels afvist i forhold til alle sagsøgerne, for så vidt angik påstanden om erstatning; i øvrigt blev sagen henvist til Domstolens plenum med henblik på pådømmelse af sagsøgernes øvrige påstande.
Sagsøgerne har anført, at forordning nr. 3139/82, hvorved tjenestemændenes vederlag og justeringskoefficienterne blev tilpasset med tilbagevirkende gyldighed fra 1. juni 1980, blev vedtaget med en betydelig forsinkelse. Som følge af denne forsinkelse burde det i forordningen have været bestemt, at lønefterbetalingerne skulle forhøjes med morarenter. Sagsøgerne har gjort gældende, at forordning nr. 3139/82 i mangel af sådan bestemmelse er ulovlig, og at de anfægtede lønsedler følgelig er ulovlige, for så vidt som de ikke indeholder morarenter.
Til støtte for den opfattelse, at der i tilfælde af forsinkelse skal betales morarenter af lønefterbetalingerne, har sagsøgerne for det første henvist til tjenestemandsvedtægtens artikel 62, hvorefter tjenestemanden på grundlag af sin udnævnelse har ret til det vederlag, der svarer til hans lønklasse og -trin, og ikke kan give afkald på denne ret, samt henvist til artikel 16, stk. 1, i vedtægtens bilag VII, hvorefter vederlaget udbetales den 15. i hver måned for den løbende måned. Efter sagsøgernes opfattelse følger det af disse bestemmelse i forening, at forordning nr. 3139/82 skulle have hjemlet morarenter, eftersom forordningen havde fastslået, at der skulle betales visse beløb pr. 1. januar 1981.
Sagsøgerne har endvidere anført, at undladelsen af at træffe bestemmelse om morarenter er i strid med ordningen i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, hvorefter der skal ske en årlig undersøgelse af lønningsniveauet for tjenestemændene og de øvrige ansatte i Fællesskaberne på grundlag af kriterier, der fremgår af de metoder, som Rådet fastsætter efter forslag fra Kommissionen. Domstolen har gentagne gange fastslået, at disse kriterier er bindende, når de er vedtaget. Såfremt der ved anvendelsen af kriterierne viser sig at være sket en stigning, udtrykt i procent, skal Rådet tage hensyn hertil og gennemføre en tilpasning af lønningerne, som principielt skal bestå i en forhøjelse. Efter sagsøgernes opfattelse følger det af det anførte, at dersom proceduren gennemføres med forsinkelse — og der er i den foreliggende sag tale om en betydelig forsinkelse — bør det i forordningen om tilpasning af vederlagene bestemmes, at der skal betales morarenter som tillæg til de beløb, der udgør lønefterbetalingerne.
Sagsøgerne har anført, at undladelsen af at fastsætte en bestemmelse om betaling af morarenter dernæst er i strid med ligebehandlingsprincippet, som efter Domstolens praksis gælder ved anvendelsen af tjenestemandsvedtægtens artikel 64 om indførelse af justeringskoefficienterne, samt med artikel 65, stk. 2, hvorefter disse koefficienter tilpasses i tilfælde af en væsentlig ændring i leveomkostningerne; ved disse bestemmelser sikres det nemlig, at tjenestemændenes og de øvrige ansattes løn til enhver tid bevarer købekraften uanset tjenestemandens tjenestested. Efter sagsøgernes opfattelse kan dette mål kun nås, såfremt der betales morarenter i tilfælde af en betydelig forsinkelse med betalingen af lønefterbetalinger som i den foreliggende sag.
Kommissionen har anført, at tjenestemandsvedtægtens artikel 62 alene i generelle vendinger fastslår tjenestemandens ret til vederlag, hvorimod bestemmelsen ikke omfatter spørgsmålet om vederlagets størrelse, der reguleres i andre bestemmelser i vedtægten. I henhold til vedtægtens artikel 65, stk. 1, fastsætter Rådet i øvrigt frit de midler og fremgangsmåder, der findes bedst egnet med henblik på gennemførelsen af en lønpolitik; bestemmelsen hjemler ingen automatisk pristalsregulering, men en procedure for tilpasningen, og den tillægger herved Rådet et vidt skøn. For så vidt angår vedtægtens artikel 65, stk. 2, har Kommissionen anført, at den alene finder anvendelse i tilfælde af betydelige skævheder (»væsentlig ændring i leveomkostningerne«), samt at bestemmelsen henskyder til Rådet, om foranstaltningerne vedrørende tilpasning af justeringskoefficienterne skal gives tilbagevirkende gyldighed.
Det bemærkes, at de af sagsøgerne påberåbte bestemmelser i tjenestemandsvedtægtens artikel 62 og i artikel 16 i vedtægtens bilag VII alene fastlægger tidspunktet for betaling af lønninger i henhold til gældende forordning. Bestemmelserne hjemler ingen renter, såfremt de forordninger, der med tilbagevirkende gyldighed fastsætter lønnen for tjenestemænd og andre ansatte, træder i kraft med forsinkelse. Tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, fastlægger alene en årlig undersøgelsesprocedure med henblik på tilpasning af tjenestemændenes vederlag; undersøgelsen, der indledes i september, strækker sig normalt over nogle måneder og afsluttes med en forordning, der nødvendigvis får tilbagevirkende gyldighed fra 1. juli s.a. Selv om forordningen under disse omstændigheder nødvendigvis får tilbagevirkende gyldighed, skal der ikke i henhold til nævnte artikel ved forordningen træffes bestemmelse om betaling af morarenter, hverken i det tilfælde hvor proceduren forløber normalt og afsluttes med udstedelsen af forordningen, eller når den gennemføres med forsinkelse. Artikel 65, stk. 2, giver heller ikke — selv når bestemmelsen ses i lyset af princippet om ligebehandling — støtte for et krav om, at morarenter skal være foreskrevet i den situation, at justeringskoefficienterne tilpasses med tilbagevirkende gyldighed, idet den nævnte bestemmelse alene fastsætter, at justeringskoefficienterne, jfr. artikel 64, kan ændres i tilfælde af en væsentlig ændring af leveomkostningerne.
Det følger af det anførte, at anbringenderne om, at forordning nr. 3139/82 er ulovlig som stridende mod tjenestemandsvedtægtens artikler 62, 64 og 65, må forkastes.
Sagsøgerne har endvidere anført, at Kommissionen bør betale morarenter efter en almindelig retsgrundsætning i medlemsstaternes ret, der er anerkendt af Domstolen, og hvorefter der skal betales morarenter ved enhver forsinkelse med erlæggelsen af en pengeydelse. Sagsøgerne har anført, at selv om det antages, at forordningen ikke skal hjemle morarenter, for så vidt den vedtages inden udløbet af den almindelige frist i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, påhviler det Kommissionen at betale morarenter, såfremt forordningen er udstedt efter udløbet af den almindelige frist og med en betydelig forsinkelse; dette er netop tilfældet i denne sag, hvor forordning nr. 3139/82 blev vedtaget med næsten to års forsinkelse.
Kommissionen har ikke bestridt, at der gælder en grundsætning om morarenter, men den har anført, at medmindre renter i henhold til særlig lovbestemmelse påløber automatisk, er retten til morarenter betinget af forudgående påkrav herom. Denne betingelse er ikke opfyldt i den foreliggende sag, eftersom sagsøgerne ikke fremsatte et sådant krav, før hovedstolen blev betalt, dvs. før efterbetalingen af de pågældende lønbeløb fandt sted.
Det bemærkes i så henseende, at der under alle omstændigheder kun skal betales morarenter, dersom hovedstolen lyder på et bestemt beløb, eller beløbet i det mindste kan bestemmes på grundlag af objektivt fastlagte kriterier. I den foreliggende sag blev en fordring på et bestemt beløb, henholdsvis på et beløb der kunne bestemmes, først hjemlet ved ikrafttrædelsen af forordning nr. 3139/82.
Der tilkommer nemlig Rådet et skøn, når det med hjemmel i tjenestemandsvedtægtens artikel 65 tilpasser vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte samt fastsætter justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner; den beløbsmæssige størrelse af disse tilpasninger etc. er derfor ganske uvis, indtil Rådet udøver de nævnte beføjelser og vedtager den omhandlede forordning. Ved den tidligere nævnte dom af 6. oktober 1982 fastslog Domstolen, at Rådet ved udøvelsen af sit skøn skal tage hensyn til visse faktorer; men Domstolen fastsatte — modsat sagsøgernes opfattelse — ikke de beløb, der faktisk tilkom tjenestemændene og de øvrige ansatte i henhold til vedtægtens artikel 65, ligeså lidt som den angav de objektive faktorer, der finder anvendelse ved den fornødne nærmere fastsættelse af disse beløb.
Det kan dernæst heller ikke tiltrædes, når det fra sagsøgernes side er hævdet, at forordning nr. 3139/82, som blev udstedt med tilbagevirkende gyldighed, dermed selv hjemlede den enkelte tjenestemand en fordring lydende på et bestemt beløb pr. de respektive lønforfaldsdatoer i henhold til vedtægten. Før ikrafttrædelsen af forordning nr. 3139/82 var hovedstolen nemlig ikke beløbsmæssigt fastsat, og for så vidt angår tiden efter ikrafttrædelsen, har sagsøgerne ikke hævdet, at der er udvist nogen forsinkelse med betalingen af de beløb, som forordningen hjemler krav på.
Det spørgsmål kunne i øvrigt rejses, om der kunne kræves morarenter, såfremt selve den beløbsmæssige fastsættelse af løntilgodehavendet var sket med en uundskyldelig forsinkelse. I den foreliggende sag vedtog Rådet imidlertid tilstrækkeligt hurtigt, nemlig den 22. november 1982, forordning nr. 3139/82 med henblik på at opfylde Domstolens førnævnte dom af 6. oktober 1982.
Det følger af det anførte, at der ikke skal betales morarenter i nærværende sag. Sagsøgerne kan følgelig ikke gives medhold i søgsmålet, som ved den tidligere nævnte dom, afsagt af Domstolens tredje afdeling den 4. juli 1985, blev henvist til pådømmelse i Domstolens plenum. Kommissionen for De europæiske Fællesskaber bør derfor frifindes i det hele.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til procesreglementets artikel 70 bærer institutionerne dog deres egne omkostninger i sager anlagt af Fællesskabets ansatte.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN

1)
Sagsøgte frifindes.

2)
Hver part bærer sine omkostninger.

Koopmans
Bahlmann
Joliét
Bosco
Kakouris
O'Higgins
Schockweiler
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 30. september 1986.
P. Heim
Justitssekretær
Fungerende præsident
T. Koopmans
Afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: Fransk.