CELEX: 61998TJ0166
Megsemmisítés iránti kereset
Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset
Kártérítési kereset

Jogi háttér
1       Az 1982. július 27‑i 2144/82/EGK tanácsi rendelettel (HL L 227., 1. o.) módosított, a borpiac közös szervezéséről szóló, 1979.
február 5‑i 337/79/EGK tanácsi rendelet (HL L 54., 1. o.) 11. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az asztali borok és az
asztali bor készítésére alkalmas borok megelőző lepárlására van lehetőség minden borászati évben.
2       A 2144/82 rendelet hatodik preambulumbekezdése szerint az érintett termelők jövedelmének emelése érdekében szükségesnek látszik,
hogy számukra bizonyos feltételek mellett az asztali bor garantált minimálárát biztosítsák, és e célból elő kell írni azt
a lehetőséget a termelőnek, hogy a saját terméséből származó asztali bort a garantált minimáláron adhassa el lepárlásra, vagy
más megfelelő intézkedés igénybevételéről dönthessen.
3       1982. szeptember 15‑én a Bizottság elfogadta az 1982/1983‑as borászati évre vonatkozó megelőző lepárlással kapcsolatos rendelkezésekről
szóló 2499/82/EGK rendeletet (HL L 267., 16. o.).
4       Ezen rendelet 1. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy azok a termelők, akik borukat szeretnék a 337/79 rendelet 11. cikke
szerint lepároltatni, kötelesek szállítási szerződést kötni valamely elfogadott lepárlóval, és kötelesek azt bemutatni a nemzeti
intervenciós hivatalnak. Ugyanezen rendelet 1. cikkének módosított (3) bekezdése értelmében ezek a szerződések csak akkor
lépnek hatályba az említett rendelet szerint, ha annak azon tagállam intervenciós hivatala, ahol a bor a szerződés megkötésekor
megtalálható volt, 1983. március 20‑ig azokat jóváhagyja.
5       A 2499/82 rendelet módosított 21. cikkének (1) bekezdése a tagállamok kötelezettségévé teszi, hogy a Bizottság számára legkésőbb
1983. április 15‑ig jelentsék a jóváhagyott lepárlási szerződésekben szereplő bormennyiséget.
6       A 2499/82 rendelet 4. cikke értelmében a bort az arra vonatkozó szerződés vagy nyilatkozat jóváhagyásáig nem lehet lepárolni.
7       Ugyanezen rendelet 5. cikkének (1) bekezdése rögzíti a lepárlásra szállított bor vételi minimálárát.
8       A 2499/82 rendelet nyolcadik preambulumbekezdése szerint a lepárlásra szánt termékek ára általában nem teszi lehetővé azok
szabadpiaci feltételekkel történő szállítását. Következésképpen a rendelet egy, az intervenciós hivatal által adott támogatás
formájában megvalósuló kompenzációs eljárásról rendelkezik, amely támogatás összegét a rendelet 6. cikkének első és második
bekezdése határozza meg.
9       E rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése értelmében rendelkezni kell arról, hogy a termelőknek biztosított minimálár főszabály
szerint olyan határidővel kerüljön nekik kifizetésre, hogy az abból származó nyereség összehasonlítható legyen azzal a nyereséggel,
amelyet a kereskedelmi szállítás tett volna lehetővé. Ilyen körülmények között elengedhetetlen az, hogy a szóban forgó lepárlásokért
járó támogatás minél előbb kifizetésre kerüljön, miközben egy megfelelő biztosítékadási rendszer garantálja az ügyletek megfelelő
lefolyását. Annak érdekében, hogy az intézkedés teljes mértékben elérje a célját a tagállamokban, rendelkezni kellett a támogatásoknak
és az előlegeknek a különböző tagállamok igazgatási rendszereihez igazodó kifizetéséről is.
10     A 2499/82 rendelet 8. cikke előírja, hogy a bor vételi minimálárának kifizetése és a támogatás intervenciós hivatal általi
folyósítása céljából a tagállamok – választásuk szerint – alkalmazhatják a rendelet 9., illetve a 10. cikkében leírt eljárások
valamelyikét. Az Olasz Köztársaság úgy határozott, hogy területén a 9. cikkben leírt eljárást alkalmazza.
11     A 2499/82 rendelet 9. cikke az alábbiak szerint fogalmaz:
„1. Az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerinti vételi minimálárat a lepárló legkésőbb kilencven nappal azután köteles
a termelőnek megfizetni, hogy [a bor teljes mennyisége vagy adott esetben, minden bortétel] a lepárlóüzembe megérkezett.
2. Az intervenciós hivatal legkésőbb kilencven nappal azután fizeti ki a lepárlónak a 6. cikk szerinti támogatást, hogy az
megfelelő igazolással szolgált abban a tekintetben, hogy a szerződésben szereplő teljes bormennyiség lepárlása megtörtént.
[...]
A lepárló köteles az intervenciós hivatalnak igazolni, hogy kifizette az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerinti
vételi minimálárat az (1) bekezdésben meghatározott határidőn belül. [...] Ha erre vonatkozó igazolást a lepárló az első albekezdésben
írt igazolás bemutatásától számított százhúsz napon belül nem tud szolgáltatni, akkor a kifizetett összeget köteles az intervenciós
hivatalnak visszafizetni [...]”.
12     Ugyanezen rendelet 10. cikke az alábbiak szerint fogalmaz:
„ 1. Legkésőbb harminc nappal azután, hogy [a bor teljes mennyisége vagy adott esetben, minden bortétel] a lepárlóüzembe megérkezett,
a lepárló köteles megfizetni a termelőnek legalább az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerinti vételi minimálár
és a 6. cikk (1) bekezdése szerinti támogatás különbözetét.
2. Legkésőbb harminc nappal a szerződésben szereplő teljes bormennyiség lepárlására vonatkozó igazolás bemutatását követően
az intervenciós hivatal köteles kifizetni a termelőnek a 6. cikk szerinti támogatást [...].”
13     A 2499/82 rendelet módosított 11. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„ 1. A 9. cikk szerinti esetben a lepárló, vagy a 10. cikk szerinti esetben a termelő kérheti, hogy a 6. cikk (1) bekezdése
szerinti támogatással megegyező összeg kerüljön előleg címén számára átutalásra, feltéve hogy az említett összeg 110%‑ának
megfelelő összegről szóló biztosítékot nyújt az intervenciós hivatal számára.
2. A biztosítékot olyan intézmény által nyújtott garancia formájában lehet rendelkezésre bocsátani, amely intézmény megfelel
az azon tagállam által előírt követelményeknek, amelyhez az intervenciós hivatal tartozik.
3. Az előleg legkésőbb kilencven nappal a biztosítéknyújtásról szóló igazolás rendelkezésre bocsátását követően kerül kifizetésre,
és minden esetben a szerződés vagy a nyilatkozat jóváhagyásának időpontja után.
4. A 13. cikkben foglaltak fenntartása mellett, az (1) bekezdés szerinti biztosítékot csak akkor lehet feloldani, ha legkésőbb
1983. február 29‑ig bemutatásra kerül az arra vonatkozó igazolás, hogy
–       a szerződésben szereplő teljes bormennyiség lepárlása megtörtént,
–       és amennyiben előleg került kifizetésre a lepárlónak, akkor ő a termelőnek megfizette az 5. cikk (1) bekezdésének első albekezdése
szerinti vételi minimálárat [...].
Ugyanakkor ha az első albekezdés szerinti igazolások a megadott határidőt követően, de 1984. június 1‑je előtt kerülnek bemutatásra,
a feloldható összeg a biztosíték 80%‑ának felel meg, a különbözet pedig elvész.
Ha a fenti igazolások nem kerülnek bemutatásra 1984. június 1‑je előtt, akkor a biztosíték teljes összege elvész.”
14     A 2499/82 rendelet 13. cikke szerint, ha egy váratlan esemény vagy
vis maior
bekövetkezése miatt a bor teljes mennyisége vagy annak egy része nem kerül lepárlásra, a lepárló vagy a termelő késedelem
nélkül köteles erről tájékoztatni az intervenciós hivatalt. Ebben az esetben az intervenciós hivatal csak a ténylegesen lepárolt
bormennyiség után fizeti ki a 6. cikk szerinti támogatást.
15     A közös agrárpolitika alapján nyújtott, majd elveszített biztosítékok, letétek és garanciák jóváírásáról szóló, 1978. február
20‑i 352/78/EGK tanácsi rendelet (HL L 50., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 3. kötet, 197. o.) 2. cikkének (1) bekezdése
értelmében bármely elveszített biztosítékot a tagállamok kifizető hatóságainak vagy szerveinek teljes egészében az Európai
Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) költségeinek csökkentésére kell felhasználniuk.

Az alapeljárás tényállása
16     A felperesek, azaz a borászati szövetkezetek Szardínián (Olaszország) működő bortermelők. Az 1982/1983‑as borászati év megelőző
lepárlására vonatkozóan bor szállítására vonatkozó szerződést kötöttek egy elfogadott lepárlóval, a Distilleria Agricola Industriale
de Terralbával (a továbbiakban: DAI). Ezeket a szerződéseket a 2499/82 rendelet 1. cikke rendelkezéseinek megfelelően az Azienda
di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (olasz intervenciós hivatal, a továbbiakban: AIMA) jóváhagyta.
17     A számlákból – amelyek kifejezetten említik az „AIMA‑támogatás”‑nak („premio AIMA” vagy „premio comunitario, a carico della
AIMA”) a 2499/82 rendeletben rögzített és az 1982/1983 borászati  évben a megelőző lepárlás céljából szállított, a felperesek
által termelt borért a DAI által fizetendő vételi minimálárban foglalt összegét – az következik, hogy a Cantina sociale di
Dolianova által szállított borért fizetendő közösségi támogatás összege 169 328 945 olasz lírának (ITL) felel meg a 247 801 380 ITL
összegű, hozzáadottérték‑adót (HÉA) is tartalmazó vételi minimálár esetén (1983. április 18‑i számla), 102 145 631 ITL‑nek
felel meg a 149 483 181 ITL összegű, HÉÁ‑t is tartalmazó vételi minimálár esetén a Cantina Trexenta által szállított bor esetén
(1983. április 30‑i számla), 346 391 958 ITL‑nek felel meg az 506 921 061 ITL összegű, HÉÁ‑t is tartalmazó vételi minimáláron
belül a Cantina sociale Marmilla által szállított bor esetén (1983. február 28‑i számla), 215 084 906 ITL összegnek felel
meg a 316 505 762 ITL összegű, HÉÁ‑t is tartalmazó vételi minimáláron belül a Cantina sociale Santa Maria La Palma által szállított
bor esetén (1983. március 30‑i és 1983. április 20‑i számlák), és 33 908 702 ITL‑nek felel meg az 54 812 419 ITL összegű,
HÉÁ‑t is tartalmazó vételi minimáláron belül a Cantina sociale del Vermentino által szállított bor esetén (1983. május 10‑i
számla).
18     A felperesek által adott és a Bizottság által sem vitatott felvilágosítás szerint a bor leszállítása 1983. január és március
között történt, és a lepárlásra a 2499/82 rendelet 4. cikkének rendelkezéseiben előírt határidőn belül került sor. A rendelet
9. cikkének (1) bekezdésében a bor vételi minimálárának lepárló általi kifizetésére előírt határidő 1983 júniusában járt le,
mivel az utolsó szállítások 1983. március hónapban történtek.
19     1983. június 22‑én a DAI kérte az AIMA‑t, hogy a 2499/82 rendelet 11. cikke értelmében előlegezze meg a termelők, többek között
a felperesek által leszállított és már lepárolt borért fizetendő közösségi támogatást. Ennek érdekében a DAI a rendeletben
előírt, a támogatás összegének 110%‑ával megegyező összegű biztosítékot képzett az Assicuratrice Edile SpA (a továbbiakban:
az Assedile) által kibocsátott kötvény formájában az AIMA javára. A biztosíték összege 1 169 040 262 ITL volt.
20     1983. augusztus 10‑én az AIMA a 2499/82 rendelet 11. cikkében foglaltaknak megfelelően közösségi támogatás előlege címen kifizetett
a DAI‑nak 1 062 763 876 ITL összeget.
21     Pénzügyi nehézségek miatt a DAI részben vagy egyáltalán nem fizette ki a termelőket, köztük a felpereseket sem, akik a lepárlásra
szánt bort szállították neki.
22     1983. október 17‑én a DAI kezdeményezte maga ellen az olasz jogszabályok által a csődhelyzetre előírt vagyonfelügyelő kirendelésére
irányuló eljárás lefolytatását. A megkeresett bíróság, különösen a Tribunale d’Oristano (Olaszország) helyt adott a fenti
kérelemnek, és így a DAI teljes egészében felfüggesztette a kifizetéseket, beleértve azokat is, amelyekkel a neki a bort szállító
termelőknek tartozott.
23     Amint az AIMA az eljárás megindításáról értesült, kérte a DAI‑tól a közösségi támogatás azon összegek levonásával történő
visszatérítését, amelyeket a fent említett termelőknek jogszerűen kifizetett, arra hivatkozva, hogy a DAI nem mutatott be
a 2499/82 rendelet 9. cikkének (2) bekezdésében előírt határidőn belül arra vonatkozó igazolást, hogy a többi termelőnek kifizette
– legkésőbb 90 nappal a lepárlóba való szállítást követően – a bor vételi minimálárát, amint azt a rendelet 9. cikkének (1) bekezdése
előírja. A támogatás DAI általi visszatérítésének hiányában az AIMA az Assedile‑től kérte, hogy fizesse ki neki a biztosíték
összegét.
24     A DAI kérelmére a Pretore de Terralba (Olaszország) 1984. július 26‑án ideiglenes intézkedés iránti kérelem tárgyában hozott
végzésével megtiltotta az Assedile‑nek, hogy kifizesse a biztosítékot az AIMA számára. Engedélyezett továbbá a DAI számára
egy 60 napos határidőt arra, hogy az ügy érdemében eljárást kezdeményezzen.
25     1984 szeptemberében a DAI eljárást kezdeményezett a római Tribunale de civile (Olaszország) előtt. Azt kérte, hogy az említett
bíróság elsődlegesen állapítsa meg, hogy a termelők a biztosíték végső jogosultjai a nekik fizetendő összeg erejéig, és másodsorban
annak megállapítását kérte, hogy az AIMA a jogait legfeljebb azon fennmaradó összeg vonatkozásában gyakorolhatja, amit a DAI
még nem fizetett ki a termelőknek. Kiemelte, hogy jelen esetben az AIMA által átutalt előleg összegének körülbelül a felét
fizette ki a termelőknek, ugyanakkor – amint azt a bíróság is megemlíti az 1989. január 27‑i ítéletében – a bíróság előtt
nem igazolta, hogy ezeket a kifizetéseket a 2499/82 rendeletben előírt határidőben teljesítette (lásd a lenti 30. pontban).
Indítványozta továbbá, hogy az alkalmazandó közösségi jogszabályok értelmezése kapcsán előzetes döntéshozatal iránti kérdésekkel
forduljanak a Bírósághoz. Álláspontja szerint semmilyen mulasztás nem róható fel neki, mivel számára lehetetlen volt az összes
kifizetés teljesítése. Fenntartotta azt a véleményét, hogy a biztosíték célja annak garantálása volt, hogy a termelőknek a
vételi minimálár a leszállított termék arányában kifizetésre kerüljön abban az esetben is, ha a lepárló nem teljesíti a kötelezettségeit.
Megállapította, hogy a hatályos közösségi jogi rendelkezések szerint, ha a támogatás visszafizetésre kerülne az AIMA‑nak,
akkor annak azt a hatáskörrel rendelkező közösségi hatóság részére kellene továbbfizetnie. A termelők mint a támogatást alanyi
jogon élvezők esélyeit ezért egy harmadik személy (vagyis egy a DAI‑tól különböző személy) cselekménye veszélyeztetné.
26     Az Assedile és az AIMA alperesekként jártak el, míg az érintett termelők– azaz a jelen ügy felperesei, egy másik borászati
szövetkezet, valamint egy borászati szövetkezetekből álló konzorcium – beavatkozókként jártak el a perben.
27     A római Tribunale de civile 1989. január 27‑i ítéletéből kitűnik, hogy az AIMA szerint abból a tizenkét borvásárlási szerződésből,
amit a DAI kötött, és amelyek a 2499/82 rendelet 1. cikkének megfelelően jóváhagyásra kerültek, a DAI a közösségi rendeletben
jelzett határidőn belül csak három termelőnek kifizetett vételi minimálárról tudott igazolást bemutatni, összesen 111 602 075 ITL
értékben. Az AIMA előadta, hogy ezen három termelő kivételével a DAI nem fizette ki a termelőknek a vételi minimálárat, semmivel
sem igazolta, hogy a kifizetéseket a 2499/82 rendelet 9. cikkének (1) bekezdésében előírt határidőben teljesítette, és végül
az erre vonatkozó igazolást nem bocsátotta az említett rendelet 9. cikkének (2) bekezdése szerinti határidőben rendelkezésre.
Az AIMA kiemelte, hogy ebben a vonatkozásban „a biztosíték a már hivatkozott rendelet 11. cikke értelmében teljes egészében
elvész, következésképpen a kifizetetlen termelők csak a lepárlóval szemben érvényesíthetik jogaikat […]”. Ennélfogva az AIMA
viszontkeresetet terjesztett elő, amelyben kérte, hogy a bíróság kötelezze az Assedile‑t arra, hogy fizessen meg neki 1 047 084 185 ITL
összegben a biztosítékot, valamint annak kamatait.
28     A római Tribunale de civile előtt folyó perben beavatkozóként eljáró felek csatlakoztak a DAI álláspontjához (lásd a fent
említett 25. pontot). Fenntartották azt a véleményt, hogy az Assedile‑nél letett biztosíték összege őket illeti meg a leszállított
bor arányban. Ezért a római Tribunale de civile‑től annak megállapítását kérték, hogy az Assedile köteles nekik megfizetni
a DAI által meg nem fizetett követelésük összegét, valamint a pénz újraértékelésével és a kamatokkal növelt összeget, valamint
másodlagosan azt, hogy az AIMA köteles az említett összegek megfizetésére. A felperesek számítása szerint a 2499/82 rendelet
rendelkezéseinek megfelelően jóváhagyott szerződésekből eredő kifizetetlen követelések összege egyenként 106 571 589 ITL a
Cantina sociale di Dolianova esetén, 79 483 181 ITL a Cantina Trexenta esetén, 506 921 061 ITL a Cantina sociale Marmilla
esetén, 192 954 189 ITL a Cantina sociale Santa Maria La Palma esetén és 54 812 419 ITL a Cantina sociale del Vermentino esetén.
29     Mindeközben az oristanói bíróság 1986. február 27‑i ítéletével megállapította a DAI csődjét.
30     A római Tribunale de civile 1989. január 27‑i ítéletében megállapította, hogy:
„Végső soron a […] 2499/82 rendelet a támogatásra való jogosultságot arra tekintettel adja meg, hogy a szigorúan rögzített
határidőket és feltételeket betartják, így ezen határidők és feltételek be nem tartása a megelőlegezett támogatás összegének
teljes vagy részleges visszafizetési kötelezettségét vonja maga után.
Az [Olasz Köztársaság által] elfogadott eljárás [azaz a 2499/82 rendelet 9. cikke szerinti eljárás] szerint a lepárlók a támogatás
címzettjei, míg a szőlő‑ és bortermelők annak a végső címzettjei.
A fentiekből következik, hogy a szóban forgó rendeletet könnyű értelmezni, és nem szükséges előzetes döntéshozatal érdekében
a Bíróságnak kérdést előterjeszteni.
[...]
Az Assedile és az AIMA közötti kapcsolatot illetően [az Assedile által kibocsátott kötvény] előírja a biztosítás általános
szerződési feltételei 2. cikkében, hogy az Assedile a biztosított összeg erejéig (azaz 1 169 040 262 ITL összegig) garantálja
az AIMA‑nak azon összegek megtérítését, ami neki esetleg a másik szerződő fél [a DAI] részéről jár az AIMA által kifizetett
előleg teljes vagy részleges visszafizetése céljából, abban az esetben, ha a lepárlásért járó rendkívüli támogatásra való
jogosultság hiánya állapítható meg az előlegfizetési kérelemben vagy a lepárlásról szóló szerződésben szereplő teljes mennyiség
vagy annak egy része vonatkozásában.
A 3. cikk előírja, hogy az AIMA‑nak a jogtalanul kifizetett összeg visszafizetésére vonatkozó kérelmével a DAI‑hoz kell fordulnia,
aki köteles a vitatott összeget 15 napon belül megfizetni. Ha a megadott határidőben a kérelemnek a DAI nem tesz eleget, akkor
az AIMA kérheti az említett összeg megfizetését a társaságtól [Assedile], aki köteles annak kifizetését a kérelem kézhezvételétől
számított 15 napos határidőn belül bármilyen kifogás előterjesztése nélkül megfizetni.
A 4. cikk értelmében a kifizetett összeg erejéig a másik szerződő fél és jogutódjaival szemben a társaság [Assedile] lép az
AIMA helyébe annak minden jogosultsága, kötelezettsége és jogcselekménye tekintetében.
Az idézett szerződéses feltételek világosak és könnyen értelmezhetők: egyértelműen megállapítható, hogy a biztosíték kedvezményezettje
az AIMA, és nem más személyek, mint például a termelők, és ezért ők semmilyen jogosultsággal nem rendelkeznek a biztosíték
összegét illetően az Assedile‑lel szemben.
Továbbá a 3. cikk megfogalmazásából egyértelműen kitűnik, hogy a biztosítéknyújtó nem terjeszthet elő kifogásokat a kedvezményezettel
szemben, mivel a társaság [Assedile] köteles a követeléssel élő kedvezményezett részéről érkezett fizetési kérelem kézhezvételétől
számított tizenöt napon belül teljesíteni a kifizetést.
Ha feltételezzük is, hogy a lepárlásért járó támogatásra való jogosultság (teljes vagy részleges) hiányának megállapítása
megelőz bármilyen visszatérítést, az akkor sem kétséges, hogy ez a jog megszűnik amiatt, hogy a DAI mint kérelmező nem tartotta
be a közösségi rendelet által előírt határidőket és feltételeket.
Ugyanis megállapítható, hogy a kérelmező lepárló kötelezettségszegése három különböző címen is megállapítható: 1) 110 795 870 ITL
kivételével nem fizette ki a minimálárat a termelőknek (amint az megállapítható abból, hogy az iratokban nem található a kifizetés
igazolása); 2) a bornak a lepárlóba való szállítását követő kilencven napon belül nem fizette ki a termelőknek a támogatást
(a határidő 1983 júniusában járt le), és végül 3) nem igazolta 1984. június 1‑je előtt, hogy teljesítette a kifizetéseket.
Ezen kötelezettségszegésnek az a következménye, hogy a biztosíték teljes összege elvész.
Továbbá a bíróság nem tudja elfogadni a nem teljesített kifizetések indokaként a lepárló által előterjesztett bizonyítékokat
(a kifizetések teljesítésének lehetetlensége, mivel vagyonfelügyelőt rendeltek ki a céghez, valamint a hitelezők egyenlősége
elvének tiszteletben tartása), mivel az említett kifizetések teljesítésének határideje (1983. június) és a támogatások visszatérítésének
határideje (1983. július) korábbi annál az időpontnál, amikor a lepárló a vagyonfelügyelő kirendelésére vonatkozó eljárást
kezdeményezte (1983. október).
[...]
Következésképpen, az idézett közösségi rendelkezések értelmében az AIMA‑nak visszajár az előlegként kifizetett támogatás összegének
110%‑a, csökkentve a támogatás azon összegével, amelynek tényleges kifizetését igazolta a DAI, vagyis összesen 1 047 084 185 ITL
(azon szerződéses összeg 10%‑kal emelt összege, amelynek kifizetését nem igazolták ─ azaz 1 046 277 980 ITL ─, amelyhez hozzáadódik
az igazoltan kifizetett támogatás összege és az előlegként kifizetett támogatás összege közötti különbség, ami 806 205 ITL).
Meg kell jegyezni, hogy a DAI soha nem vitatta ezt az összeget: jóllehet azt állította, hogy a megkapott támogatásnak körülbelül
a felét fenntartotta a termelők számára, arra soha nem hivatkozott, és
a fortiori
nem is bizonyította azt, hogy ezt a támogatást a 2499/82 rendeletben előírt határidőben megfizette volna.
[...]
Szükséges azt is megállapítani, hogy a kérelmező lepárló jogosulatlanul hivatkozott arra a tényre, hogy a pinceszövetkezetek,
amelyektől átvette a termésüket, nehézségekbe ütköztek követeléseik érvényesítése során, hiszen ő maga teremtett ilyen feltételeket
a kötelezettségszegésével, tekintve, hogy azonnal csődeljárást kezdeményezett maga ellen, amint megkapta a termelőknek továbbfizetendő
közösségi támogatást.
A pinceszövetkezetek – akárcsak a biztosíték nyújtója, ha úgy dönt, hogy jogutódként jár el – követeléseiket a többi hitelezővel
együtt a csődeljárás keretében elégíthetik ki, tiszteletben tartva a hitelezők egyenlőségének elvét.”
31     1989. szeptember 27‑én a felperesek közül négyen – a Cantina sociale del Vermentino kivételével – fellebbezést terjesztettek
elő az ítélet ellen a római fellebbviteli bíróság előtt. 1991. november 19‑i ítéletével a fellebbviteli bíróság elfogadhatatlannak
ítélte a fellebbezést, abból az okból, hogy a felperesek a keresetlevélről nem értesítették szabályszerűen a DAI vagyonfelügyelőjét
(„la curatela fallimentare”), de még magát az akkor csődben lévő DAI‑t sem, majd nem ismételték meg helyesen az értesítést
az ügy vizsgálatával megbízott bíró („il consigliere istruttore”) által megállapított határidőn belül.
32     Időközben, 1990. január 16‑án az Assedile kifizette az AIMA‑nak járó összeget.
33     Az olasz semmítőszék 1994. november 28‑i ítéletével elutasította a fent említett négy felperes által a fellebbviteli bíróság
ítélete ellen előterjesztett fellebbezést. Fellebbezésük alátámasztásaként a felperesek azt emelték ki, hogy a római Tribunale
de civile fenti ítélete ellen előterjesztett fellebbezéssel az ítélet téves jellegének megállapítását kérik, de nem a DAI,
hanem kizárólag az AIMA és az Assedile tekintetében.
34     Az öt felperes szabályszerűen bejelentette a DAI által kezdeményezett csődeljárás keretében a DAI‑val szembeni követeléseit.
35     Az 1996. január 22‑i levelükkel a felperesek az AIMA‑tól kérték, hogy vállalja át a DAI‑val szemben fennálló követeléseiket,
tekintve, hogy az AIMA jogalap nélkül gazdagodott a biztosíték elvesztése által.
36     Az AIMA elutasította ezt az igényt, arra hivatkozva, hogy a biztosíték őt illeti meg, és hogy a termelők nem kezdeményeztek
vele szemben semmilyen közvetlen keresetet a DAI‑val szembeni követeléseik megfizetése érdekében.
37     1996. február 16‑án a felperesek keresetet terjesztettek elő a cagliari Tribunale de civile (Olaszország) előtt az AIMA ellen
jogalap nélküli gazdagodás jogcímén.
38     1996. november 13‑án a felperesek panaszt tettek a Bizottságnál, amelyben a közösségi jogszabályok – különös tekintettel a
2499/82 rendeletre – AIMA általi állítólagos megsértését sérelmezték, és azt kérték a Bizottságtól, hogy az AIMA‑t és az Olasz
Köztársaságot szólítsa fel azon összeg megtérítésére, amit az 1982/1983‑as borászati évben közösségi támogatás címén nem kaptak
meg.
39     1997. június 25‑i levelével a Bizottság tájékoztatta a felpereseket, hogy az Assedile 1990. január 16‑án kifizette az AIMA‑nak
a biztosíték kamatokkal növelt összegét. Hozzátette, hogy a 352/78 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerint bármely elveszített
biztosítékot az érintett intervenciós hivatalnak teljes egészében az EMOGA költségeinek csökkentésére kell felhasználnia,
azaz az ilyen tételeket az EMOGA javára kell könyvelni. Megállapította, hogy szolgálatai megindítják a szükséges vizsgálatokat,
különösen az AIMA‑nál, annak érdekében, hogy megállapítsák az AIMA által megszerzett biztosíték összegének tényleges rendeltetését.
40     Az AIMA‑nál lefolytatott vizsgálatot követően a Bizottság 1997. december 8‑i levelével értesítette a felpereseket, hogy az
AIMA őt arról tájékoztatta, hogy ő az Assedile számláján 1990. január 16‑án kibocsátott fizetési utalvány („il vaglia”) 1 047 084 185 ITL
szerinti összegét 1991. február 21‑én vette fel, és ezt az összeget – „ami körülbelül a biztosíték összegének felel meg” –
az 1991‑es üzleti évben az EMOGA javára könyvelte el.
41     Az 1998. január 23‑i levéllel, amely 1998. február 5‑én érkezett a Bizottsághoz, a felperesek azt kérték az intézménytől,
hogy fizesse ki nekik a DAI‑val szemben fennálló követelésükkel megegyező összeget, azzal az indokkal, hogy az AIMA által
kapott biztosíték az EMOGA‑hoz került. Kiemelték, hogy a bortermelőket támogató 2499/82 rendelet célkitűzéséből következik,
hogy őket kell a rendelet által előírt támogatás tényleges és egyetlen jogosultjának tekinteni. Az érintett tagállamoknak
adott választási lehetőség az intervenciós hivatalok által a támogatás kifizetése vonatkozó azon eljárások között, amelyeket
ezen rendelet 9., illetve 10. cikke szabályoz, nem veszélyeztetheti az említett célkitűzést. Különösen a fent említett rendelet
9. cikke szerinti eljárásban a lepárló által letett biztosíték a megelőző lepárlási eljárás szabályszerűségének a maga teljességében
való garantálására irányul, különös tekintettel a termelőknek járó támogatás szabályos kifizetésére. Ettől eltérő értelmezés
az EK‑Szerződés 6. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 12. cikk) szerinti egyenlő bánásmód elvének megsértését jelentené.
Ezt az elemzést megerősítik a Bizottság egymás után hozott rendeletei is, amelyek a következő borászati évek megelőző lepárlásaira
vonatkozó szabályokat állapítják meg, és amelyek kifejezetten előírják, hogy ha a lepárló nem fizeti meg a termelőnek a vételi
minimálárat, akkor ez utóbbi közvetlenül az intervenciós hivataltól kérheti a támogatás megfizetését.
42     Az 1998. július 31‑i levelével, amelyet a Bizottság Mezőgazdasági Főigazgatóságának főigazgatója írt alá, és amely 1998. augusztus
14‑én érkezett meg a felperesekhez (a továbbiakban: a vitatott levél), a Bizottság elutasította a fenti kérelmet. Előadta,
hogy jelen esetben a lepárlónak járó támogatás kifizetésére vonatkozó eljárásban a támogatás első sorban a lepárlót illette
meg, azért, hogy a bor magas vételi árát ki tudja pótolni. A biztosítékot az AIMA javára nyújtották, és a termelők semmilyen
jogon nem tarthatnak igényt annak összegére. Az érintett tagállamnak a 2499/82 rendelet 9. cikke szerinti eljárás és a támogatás
összegének közvetlenül a termelők részére történő, a rendelet 10. cikkében szabályozott eljárás közötti választási lehetősége
nem vezethet a két rendelkezés egyforma értelmezéséhez, miszerint mindig a termelők lesznek a támogatás jogosultjai. Mindazonáltal
a Bizottság fenntartotta, hogy az eljárások közötti különbség nem ellentétes az egyenlő bánásmód elvével, mivel azt tényleges
különbségek indokolják (különböző igazgatási rendszerek és tagállamonként különböző számú termelők, ami egyes tagállamokban
igazolja a támogatás összegének a lepárlók részére történő központosított kifizetését). A Bizottság kiemelte, hogy 1989. január
27‑i jogerős ítéletében a Római Tribunale civile nem ismerte el a felpereseknek a biztosítékon fennálló hitelezői jogosultságát.
Arra a következtetésre jutott, hogy mivel a felperesek nem rendelkeztek semmilyen jogcímmel az AIMA által beszedett biztosíték
összegét illetően, ilyen jogcím nem keletkezhet akkor sem, ha ez az összeg visszafizetésre kerül a Bizottságnak. Kiegészítésként
a Bizottság megállapította, hogy a felperesek és a DAI közötti szerződések AIMA általi elfogadása nem módosította e szerződések
magánjogi jellegét olyan irányba, hogy a Bizottságnak a felperesekkel szemben fennálló állítólagos kötelezettsége szerződésen
kívülivé vált volna. Következésképpen – a Bíróság alapokmánya 46. cikke értelmében – a Közösség elleni minden kereset elévült,
mivel a biztosíték összege 1990. január 16‑án kifizetésre került az AIMA‑nak, és az 1991‑es üzleti évben visszakerült az EMOGA‑hoz.
43     Mindazonáltal, a felpereseknek a Bíróság kérdéseire adott írásbeli válasza szerint a cagliari Tribunale civile előtt jogalap
nélküli gazdagodás címén indított eljárás felfüggesztésre került, annak érdekében, hogy a felek peren kívüli egyezséget kössenek
a perköltségek viseléséről, tekintettel a fenti 40. pontban említett bizottsági vizsgálat eredményére. Ugyanis, amint azt
a vizsgálat is feltárta, az AIMA – ellentétben azzal, amit az említett eljárás megkezdése előtt és az eljárás alatt állított –
kifizette az EMOGA részére a biztosíték összegét, ezért ez az eljárás a felperesek szerint elvesztette jogalapját, mivel már
nem állt fenn az AIMA részéről a jogalap nélküli gazdagodás ténye.
44     Végül a Bíróság egyik kérdésére adott írásbeli válaszban a felperesek jelezték, hogy a csődeljárás a 2000. év során lezárult,
és a vagyonfelosztásban az olasz polgári törvénykönyv 2751. a) cikke 5a) bekezdésének és 2776. cikkének megfelelően elsőbbségi
hitelezőként vettek részt, tekintettel a mezőgazdasági szövetkezeti jogállásukra. A vagyonfelosztás során megkapták a DAI‑val
szemben fennálló, elismert követelésük 39%‑ának megfelelő összeget. A vagyonfelosztás végén a ki nem elégített követelés összege
72 797 022 ITL volt a Cantina sociale di Dolianova esetében, 54 412 685 ITL volt a Cantina Trexenta esetében, 350 554 208 ITL
volt a Cantina sociale Marmilla esetében, 133 888 664 ITL a Cantina sociale Santa Maria La Palma esetében és 37 212 737 ITL
volt a Cantina sociale del Vermentino esetében.

Az eljárás és a felek kereseti kérelmei
45     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 1998. október 12‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek megindították a jelen eljárást.
46     Az ellenkérelem benyújtását követően a Bíróság 1999. február 25‑i levelével felhívta a felpereseket, hogy válaszukat összpontosítsák
a kereset elfogadhatóságának kérdésére. A felperesek eleget tettek a felhívásnak.
47     A felperesek azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       „az EK‑Szerződés 173. és/vagy 175. cikke alkalmazásával állapítsa meg a Bizottság 1998. július 31‑i határozatának […] jogellenességét,
valamint minden olyan jogi aktusnak a jogellenességét, amelyre a határozat hivatkozik, vagy ami azt bármilyen formában megalapozza,
ahhoz igazodik, vagy azzal kapcsolatos […];”
–       „állapítsa meg, hogy a [felperesek] jogosultak arra a közösségi támogatásra, amelyet a DAI a csődje miatt nem fizetett ki
nekik a megfelelő időben, és aminek az összegét visszakapta az AIMA […], majd átadta azt az EMOGA‑nak […];”
–       „jogalap nélküli gazdagodás címén és/vagy az EK‑Szerződés 178. cikke szerinti kártérítés fizetése címén kötelezze a Bizottságot
kártérítés megfizetésére [a felpereseknek, olyan összegben, ami egyenlő a DAI által ki nem fizetett, a keresetben pontosított
követelésük összegével], az 1992. január 1‑jétől, de legalább 1998. január 23‑tól, vagyis a fizetési felszólítás Bizottságnak
való megküldése dátumától számított törvényes kamatokkal együtt […];”
–       „kötelezze az alperest a költségek viselésére”.
48     A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak;
–       másodlagosan, nyilvánítsa a keresetet megalapozatlannak;
–       kötelezze a felpereseket a költségek viselésére.
49     Az előadó bíró előadása alapján az Elsőfokú Bíróság (második tanács) úgy határozott, hogy az eljárás szóbeli szakaszát előzetes
bizonyításfelvétel nélkül megnyitja.
50     A felek szóbeli előterjesztéseit és a Bíróság kérdéseire adott válaszait a Bíróság a 2000. szeptember 14‑i tárgyaláson hallgatta
meg.
51     Ezen a meghallgatáson a felperesek elálltak a kereseti kérelmük második pontjában foglaltaktól.
52     A 2000. szeptember 14‑i tárgyalás végén a második tanács elnöke berekesztette a szóbeli eljárást, és három hónapra felfüggesztette
az eljárást annak érdekében, hogy a felek újra gondolják át az ügyet.
53     A Bizottság 2000. december 14‑i levelével értesítette a Bíróságot, hogy nem sikerült az ügy peren kívüli rendezését lehetővé
tevő megoldást találni.
54     A Bíróság 2001. szeptember 18‑i határozatával ismét megnyitotta az eljárás szóbeli szakaszát, azzal a céllal, hogy számos
írásbeli kérdést tegyen föl a feleknek az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 64. cikke szerinti pervezető intézkedések
keretében. A Bizottság a Bíróság Hivatalához 2001. november 16‑án érkezett beadványában válaszolt ezekre a kérdésekre. A felperesek
a Bizottság válaszaira adott észrevételeiket a Bíróság Hivatalához 2003. június 27‑én érkezett beadványukban terjesztették
elő.
55     Eközben a Bíróság második tanácsának összetétele megváltozott, mivel a Bíróság egyik tagjának lejárt a megbízatása.
56     A Bíróság (második tanács) beidézte a feleket egy második tárgyalásra, és felhívta a felpereseket, hogy újabb kérdésekre válaszoljanak
írásban a tárgyalás időpontja előtt. A felperesek a Bíróság Hivatalához 2004. január 5‑én érkezett beadványukkal eleget tettek
ennek a felhívásnak.
57     A felek előterjesztéseit és a kérdésekre adott válaszait a 2004. február 10‑i tárgyaláson hallgatta meg a Bíróság.

A jogkérdésről
A –
A megsemmisítés iránti kereset és az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset elfogadhatóságáról

A felek érvei
58     A Bizottság elsősorban azt az álláspontot képviseli, hogy az EK‑Szerződés 173. cikkére (jelenleg, módosítást követően EK 230. cikk)
alapozott megsemmisítés iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel az 1998. július 31‑i vitatott levél nem minősül határozatnak.
A Bizottság ebben a levélben nem utasította el a kért összeg kifizetését, hanem csak azt jelezte, hogy nem jogosult eljárni,
vagy döntést hozni a kért kifizetést illetően. Ez a jogosultság azokat a nemzeti intervenciós hivatalokat illeti meg, amelyekre
a 2499/82 rendelet szerinti támogatások kifizetése hárul.
59     A vitatott levél egyetlen határozati eleme az ügy minősítésére vonatkozik. Egy kizárólag belső és igazgatási jellegű határozatról
van szó, amit nem sérelmezhetnek a felperesek.
60     Másodsorban a Bizottság azt hangsúlyozza, hogy az EK‑Szerződés 175. cikkére (jelenleg, módosítást követően EK 232. cikk) alapozott
kérelem szintén elfogadhatatlan, mivel a felperesek előzetesen nem kérték fel őt arra, hogy eljárjon. Még ha az 1998. január
23‑i levelet lehetne is az eljárásra való felkérésként értelmezni – amit a Bizottság vitat –, a jelen intézményi mulasztás
megállapítása iránti kereset akkor is későn került előterjesztésre. Ugyanis – a felperesek állításaival ellentétben – az eljárásra
való felkérés jelenti az eljárás megindításának határideje szempontjából a kezdő időpontot.
61     A felperesek elsősorban azt az álláspontot képviselik, hogy a megsemmisítés iránti kérelmük elfogadható. A vitatott levél
tartalma alapján határozatnak minősül, egyfelől abban a vonatkozásban, hogy elutasítja a felek 1998. január 23‑i kérelmét,
és másfelől az ügyet minősíti. A felperesek hangsúlyozzák, hogy az 1998. január 23‑i kérelmük világos, jogilag és tényekkel
is alátámasztott, valamint megcáfolhatatlan. Továbbá hosszú bizonyítási eljárás előzte meg. A vitatott levélben a Bizottság
az említett bizonyítási eljárást követően elutasította a kérelmet, az elutasítást jogi és ténybeli indokokra alapozva.
62     Mindazonáltal, még ha – ellentétben a felperesek állításával – a vitatott levél nem is tekinthető tényleges határozatnak,
a megsemmisítés iránti kérelem akkor is elfogadható, abban az esetben, ha az nem kizárólag a levél ellen irányul, hanem egyúttal
„minden olyan jogi aktus ellen is, amelyre [ez a levél] hivatkozik, vagy ami azt bármilyen formában megalapozza, ahhoz igazodik,
vagy azzal kapcsolatos”. Ily módon megállapítható, hogy a kérelem „azon állítólagos negatív intézkedések ellen irányul, amelyek
a szövetkezetek által korábban, hasonló indokokkal kezdeményezett kérelmükre adott elutasító válaszból adódnak”. A kérelmet
az eljárási szabályzat 44. cikke (1) §‑a c) alpontja rendelkezéseinek megfelelően kellett előterjeszteni, amely kizárólag
azt írja elő, hogy a keresetnek tartalmaznia kell „a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését”.
63     Másodsorban a felperesek úgy vélik, hogy az EK‑Szerződés 175. cikkére alapozott, „a Bizottságtól kért megengedő intézkedés
elfogadásának” elutasítása ellen indított keresetük szintén elfogadható. Hangsúlyozzák, hogy az eljárásra előzetesen felkért
közösségi intézmény állásfoglalásának hiánya miatti két hónapos keresetindítási határidő attól az időponttól kezdve számítandó,
amikortól az intézmény tétlensége jelentkezik. A felperesek szerint a jelen ügyben a Bizottság tétlensége a Bizottságnak az
1998. január 23‑i levélben megfogalmazott kérelmet elutasító, 1998. július 31‑i levelét követően jelentkezett. Ezt megelőzően
a helyzet nem volt világos. Ugyanis a fent említett kérelemnek a Bizottsághoz való érkezését követő hónapokban a felperesek
ügyvédjével folytatott telefonbeszélgetések során a Mezőgazdasági Főigazgatóság egyik tisztviselője arról biztosította őt,
hogy az ügyet a Bizottság szolgálatai vizsgálják, és még 1998 nyarának vége előtt döntést hoznak. A felperesek indítványozták,
hogy a Bíróság adott esetben idézze meg Petrucci urat tanúként, annak érdekében, hogy ellenőrizze az állítólagos tényeket.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságáról
64     A megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságának megítélése érdekében először is a vitatott levél jellegét kell megvizsgálni.
Ugyanis az nem elegendő, hogy a közösségi intézmény levelet küldjön a címzettnek az utóbbi által fogalmazott kérelemre válaszul
ahhoz, hogy a levelet a Szerződés 173. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 230. cikk) szerinti határozatnak lehessen tekinteni.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint csak azok az intézkedések minősülnek a Szerződés 173. cikke szerinti megsemmisítés
iránti keresettel megtámadható jogi aktusoknak, amelyek olyan kötelező joghatásokat váltanak ki, amely joghatások a felperes
érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva annak jogi helyzetét (a Bíróság C‑257/90. sz., Italsolar kontra Bizottság ügyben
1993. január 14‑én hozott ítélete [EBHT 1993., I‑9. o.] 21. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑5/96. sz., Sveriges Betodlares és
Henrikson kontra Bizottság ügyben 1996. október 4‑én hozott végzése [EBHT 1996., II‑1299. o.] 26. pontja és a T‑22/98. sz.,
Scottish Soft Fruit Growers kontra Bizottság ügyben 1998. december 11‑én hozott végzése [EBHT 1998., II‑4219. o.] 34. pontja).
65     A jelen ügyben azt kell legelőször megvizsgálni, hogy a vitatott levél abban a jogi összefüggésben, amelyben megírták, alkalmas‑e
arra, hogy ilyen hatálya legyen, figyelemmel arra, hogy elutasította a felperesek arra irányuló kérelmét, hogy a Bizottság
közvetlenül nekik fizesse meg a 2499/82 rendelet által előírt közösségi támogatás azon összegét, amelyet az 1982/1983‑as borászati
évben az megelőző lepárlás céljából leszállított borért nem kaptak meg (lásd a fenti 41. és 42. pontot).
66     Ebben a vonatkozásban mindenekelőtt azt kell megemlíteni, hogy a Közösség és a tagállamok közötti kapcsolatokat meghatározó
szabályok szerint a tagállamok feladata az, hogy ellentétes közösségi rendelkezés hiányában biztosítsák területükön a közösségi
szabályozás végrehajtását, különösen a közös mezőgazdasági politika keretében. Még pontosabban, a piacok közös szervezésére
vonatkozó közösségi rendelkezések alkalmazása az erre a célra kijelölt nemzeti szervek hatáskörébe tartozik. A Bizottság szolgálatainak
egyáltalán nem tartozik a hatáskörébe, hogy az említett rendelkezések alkalmazására vonatkozó határozatokat hozzanak (az Elsőfokú
Bíróság T‑492/93. sz. és T‑492/93. R. sz., Nutral kontra Bizottság ügyben 1993. október 21‑én hozott végzése [EBHT 1993.,
II‑1023. o.] 26. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑54/96. sz., Oleifici Italiani és Fratelli Rubino kontra Bizottság ügyben
1998. szeptember 15‑én hozott ítélete [EBHT 1998., II‑3377. o.] 51. pontja).
67     Jelen esetben a 2499/82 rendeletből következik, hogy ha a megelőző lepárlás pénzügyi terheit végső soron a Közösségnek kell
állnia, akkor a nemzeti intervenciós hivatalok (jelen esetben az AIMA) feladata, hogy területükön a megelőző lepárlás végrehajtását
az említett rendelet rendelkezéseinek megfelelően biztosítsák.
68     Különösen a 2499/82 rendelet értelmében a nemzeti szervek
–       ellenőrzik és jóváhagyják a bortermelők és a lepárlók között megkötött szerződéseket (a rendelet 1. cikkének (3) bekezdése
és 3. cikke),
–       kifizetik a közösségi támogatást, vagy bizonyos feltételek mellett, előlegként kifizetik a támogatásnak megfelelő összeget
(a rendelet 6. cikke, 9. cikkének (2) bekezdése és 11. cikke),
–       beszedik a támogatás vagy adott esetben a támogatásra adott előleg jogalap nélkül kifizetett összegét (a rendelet 9. cikkének
(2) bekezdése és 11. cikkének (3) bekezdése).
69     Azonban a 2499/82 rendelet nem biztosít semmilyen hatáskört a Bizottságnak ahhoz, hogy beavatkozzon a nemzeti intervenciós
hivatalok által felügyelt megelőző lepárlási eljárás végrehajtásába. Ugyanis ebből a rendeletből az következik, hogy a Bizottság
kizárólag az említett nemzeti hatóságok által végzett ügyletekkel kapcsolatban járhat el, annyiban, amennyiben az említett
rendelet 21. cikke a tagállamok kötelezettségévé teszi, hogy az előírt határidőn belül tájékoztassák a Bizottságot az elfogadott
lepárlókkal kötött szerződésekben szereplő bormennyiségről, a lepárolt bormennyiségről és az átvett termék mennyiségéről,
valamint azokról az esetekről, amikor a lepárló nem teljesítette a kötelezettségeit, és az ennek következtében hozott intézkedésekről.
70     Ilyen jogi háttér mellett a Bizottságnak egyáltalán nincs hatásköre arra, hogy helyt adjon egy olyan kérelemnek, amelyet a
felperesek a jelen ügyben terjesztettek elő, vagyis ami arra irányult, hogy a Bizottság a bortermelőknek állítólagosan járó
támogatást a 2499/82 rendelet értelmében fizesse ki.
71     Ebből az következik, hogy a kérelemnek a vitatott levélben történt elutasítása és az ügy ezzel járó minősítése nem olyan természetű
volt, ami a felperesek jogi helyzetét módosította volna. A levélnek ezért nincs határozati jellege, és így nem minősül a Szerződés
173. cikke értelmében megtámadható jogi aktusnak amiatt, hogy elutasítja a felperesek által kért közösségi támogatás kifizetését.
72     Mindazonáltal meg kell vizsgálni a vitatott levél megsemmisítése iránti kérelem elfogadhatóságát más oldalról is, mivel a
levelet úgy is lehet értelmezni, mint ami elutasítja a felperesek arra irányuló hallgatólagos kérelmét, hogy a 2499/82 rendelet
rendelkezéseit módosítsa, azzal a céllal, hogy azt összeegyeztesse az általa is hivatkozott egyenlő bánásmód elvével.
73     Ugyanis a Bizottság levele nem korlátozódik az AIMA által a 2499/82 rendelet megfelelő rendelkezéseinek alkalmazásával fizetendő
közösségi támogatás kifizetési rendszerével – különösen a lepárlók által a támogatás összegének előzetes kifizetése érdekében
letett biztosítéknak a lepárlók kötelezettségszegése esetén a nemzeti intervenciós hivatal általi beszedésével – kapcsolatos
magyarázat adására.
74     A vitatott levél magában foglalja a Bizottság állásfoglalását is, ami az egyenlő bánásmód elvének a 2499/82 rendelet 9. cikke
szerinti támogatáskifizetési rendszerrel való összeegyeztethetőségére vonatkozik.
75     Ebben a vonatkozásban a Bíróság megállapítja, hogy ha egyfelől a felperesek 1998. január 23‑i levelét olyan kérelemként értelmeznénk,
ami arra irányul, hogy a Bizottság visszamenőlegesen módosítsa a 2499/82 rendeletet, azért, hogy így biztosítsa a közösségi
támogatásnak az érintett termelők részére való kifizetését – ami mindazonáltal nem következik kifejezetten a felperesi levél
megfogalmazásából –, és másfelől, ha a vitatott levelet ezért úgy értelmeznénk, mint ami elutasítja az említett kérelmet,
a vitatott levél elleni megsemmisítés iránti kérelem akkor sem lenne elfogadható, mert a felpereseknek nem volt kereshetőségi
joguk.
76     Ugyanis az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely természetes vagy jogi személy által indított kereset, ami a Bizottság
valamely jogi aktusa visszamenőleges hatállyal történő kijavításának elutasítása ellen irányul, elfogadhatatlan, ha a kért
kijavítást általános hatályú rendelet formájában kellene elfogadni (a fent hivatkozott Sveriges Betodlares és Henrikson kontra
Bizottság ügyben hozott végzés 28. pontja és a fent hivatkozott Scottish Soft Fruit Growers kontra Bizottság ügyben hozott
végzés 41. pontja).
77     Márpedig a jelen ügyben a 2499/82 rendelet általános hatállyal bír, mivel a Közösség valamennyi bortermelőjét és lepárlóját
érinti, valamint általános jelleggel és absztrakt módon fejezi ki az 1982/1983‑as borászati évre vonatkozó megelőző lepárlással
kapcsolatos rendelkezéseket. Ilyen körülmények között a rendelet módosítása kizárólag általános hatályú rendeletként lenne
elfogadható.
78     A fenti okok összessége miatt a vitatott levél ellen indított megsemmisítés iránti kereset elfogadhatatlan.
79     Mivel a felperesek kereseti kérelme minden olyan jogi aktus megsemmisítésére is irányul, amelyre a vitatott levél hivatkozik,
vagy amely azt bármilyen formában megalapozza, azzal összefügg, vagy ahhoz kapcsolódik, elegendő azt megállapítani, hogy ezeknek
a kérelmeknek pontosan nem határozta meg a tárgyát, és ezért ezek is elfogadhatatlanok az eljárási szabályzat 44. cikkének
(1) §‑a c) alpontja értelmében, amint arra a Bizottság is hivatkozik.
80     Ebből az következik, hogy a megsemmisítés iránti kereset a maga egészében elfogadhatatlan.
Az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset elfogadhatóságáról
81     Másodsorban, ami a jogellenes intézményi mulasztást illeti, ami abban nyilvánult meg, hogy a Bizottság nem fogadott el határozatot
a felpereseket illető közösségi támogatás megadásáról, elegendő arra emlékeztetni, hogy – amint az a fenti 70. pontban már
megállapításra került – a Bizottságnak nincs hatásköre ilyen határozat meghozatalára. Az EK‑Szerződés 175. cikkére (jelenleg
EK 232. cikk) alapozott intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset ezért elfogadhatatlan, mivel ilyen mulasztás szankcionálására
irányul akkor, amikor a Bizottságnak nem róható fel, hogy a Szerződés 175. cikke harmadik bekezdése értelmében az ajánláson
és a véleményen kívül más jogi aktust nem intézett a felperesekhez (lásd például a fent hivatkozott Italsolar kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 30. pontját). Továbbá, elfogadva azt, hogy a felperesek 1998. január 23‑i levele, amely a Bizottsághoz
1998. február 5‑én érkezett, egyértelmű felhívást tartalmazott a felpereseket illető közösségi támogatás megadására vonatkozó
határozat elfogadását illetően, a jelen, 1998. október 12‑én indított kereset akkor is elkésett, amint azt a Bizottság is
előadja. Ugyanis a Szerződés 175. cikkének második bekezdése értelmében a Bizottságnak 1998. április 5‑e előtt állást kellett
volna foglalnia, és az intézményi mulasztás megállapítása iránti keresetet legkésőbb 1998. június 15‑ig elő kellett volna
terjeszteni, figyelemmel a határidőknek a távolság miatti meghosszabbítására.
82     Továbbá, ki kell azt emelni, hogy még ha a jelen kereset értelmezhető lenne is úgy, hogy a hivatkozott intézményi mulasztás
a Bizottság arra vonatkozó állítólagos elutasításában nyilvánul meg, hogy a 2499/82 rendeletet visszamenőleges hatállyal módosító
rendeletet fogadjon el, amelynek célja, hogy biztosítsa az érintett termelőknek a közösségi támogatás kifizetését, ez a kereset
ebben az esetben is elfogadhatatlan lenne. Ugyanis a jelen esetben a felperesek 1998. január 23‑i levele nem értelmezhető
úgy, mint a Szerződés 175. cikkének második bekezdése szerinti eljárásra való felkérés, mivel a felperesek nem kérték a Bizottságtól
kifejezetten, hogy módosítsa a 2499/82 rendeletet, az általuk hivatkozott elveknek történő megfelelés érdekében. Továbbá,
azok a magánszemélyek, akik nem jogosultak arra, hogy jogszabályi aktus jogszerűségét vitassák, nem jogosultak arra sem, hogy
a Bírósághoz intézményi mulasztás megállapítása iránti keresetet terjesszenek elő, azután, hogy valamely közösségi intézményt
felhívták a jogszabályi aktus kibocsátására (a 97/86., 99/86., 193/86. és 215/86. sz., Asteris és társai kontra Bizottság
ügyben 1988. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 1988., 2181. o.] 17. pontja). Márpedig a 2499/82 rendelet módosításához általános
hatályú jogi aktus elfogadására lett volna szükség, amint az már megállapításra került (lásd a fenti 77. pontot).
83     Ebből az következik, hogy az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset elfogadhatatlan.
B –
A kártérítési keresetről és a jogalap nélküli gazdagodással érintett összeg visszafizetése iránti kérelemről

A jogalap nélküli gazdagodással érintett összeg visszafizetése iránti kérelem elfogadhatóságáról
84     A felperes másodlagos kereseti kérelmeit, amelyek arra irányulnak, hogy a Bíróság kötelezze a Bizottságot a szóban forgó közösségi
támogatás felpereseknek történő megfizetésére jogalap nélküli gazdagodás címén, egyszerre el kell utasítani mint elfogadhatatlant,
mivel a Szerződés az általa felsorolt jogorvoslatok között nem tartalmazza jogalap nélküli gazdagodás címén kereset indítását.
Ebből azonban nem lehet következtetést levonni a jogalap nélküli gazdagodást megtiltó elv megsértéséből származó jogalap esetleges
megalapozottságát illetően, mivel az említett másodlagos kereseti kérelmek értelmezhetők úgy, mintha felperesek erre az elvre
különösen kártérítési keresetük alátámasztása érdekében hivatkoznának (lásd lentebb a 159–164. pontot).

A kártérítési kereset elfogadhatóságáról
A felek érvei
85     A Bizottság három elfogadhatatlansági okot sorol fel a jelen kártérítési keresettel kapcsolatban. Először is a közös agrárpolitikában
alkalmazott támogatási intézkedések igazgatása tekintetében nem áll fenn semmilyen közvetlen kapcsolat a Bizottság és a gazdasági
szereplők között. Jelen esetben hiányzik a Bizottságnak felróható olyan magatartás, ami miatt az EK‑Szerződés 215. cikkének
második bekezdése (jelenleg az EK 288. cikk második bekezdés) szerinti feltételek – amelyek mellett a Bírósághoz keresetet
lehetne benyújtani – fennállnának (a 132/77. sz., Exportation des sucres kontra Bizottság ügyben 1978. május 10‑én hozott
ítélet [EBHT 1978., 1061. o.]; a 12/79. sz., Wagner Agrarhandel kontra Bizottság ügyben 1979. december 12‑én hozott ítélet
[EBHT 1979., 3657. o.] és a 133/79. sz., Sucrimex és Westzucker kontra Bizottság ügyben 1980. március 27‑én hozott ítélet
[EBHT 1980., 1299. o.]).
86     Ebben a vonatkozásban a Bizottság a Bíróság egyik írásbeli kérdésére adott válaszában hangsúlyozza, hogy a felperesek kártérítési
kérelmük alátámasztása érdekében nem hivatkoztak a 2499/82 rendelet jogellenességére. Kizárólag ezen rendelet vonatkozó rendelkezéseinek
az olasz hatóságok és a Bizottságnak az 1998. július 31‑i levelében fenntartott értelmezését vitatták, először a nemzeti bíróságok,
majd az Elsőfokú Bíróság előtt.
87     Másodszor, a felperesek a nemzeti bíróság előtt hatékony jogvédelemben részesülhetnek. Különösen a 281/82. sz., Unifrex kontra
Bizottság ügyben 1984. április 12‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 1969. o.) 11. pontjának megfelelően a felpereseknek az intervenciós
hivatal ellen kellett volna pénz megfizetésére irányuló keresetet indítaniuk a nemzeti bíróság előtt.
88     Jelen esetben a cagliari Tribunale civile előtt folyamatban levő, az AIMA ellen jogalap nélküli gazdagodás címén indított
eljárás keretében a felperesek indítványozhatták volna a nemzeti bíróságnál, hogy az EK‑Szerződés 177. cikke (jelenleg EK 234. cikk)
alapján terjesszen elő előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést, annak érdekében, hogy a Bíróság megvizsgálja a szóban
forgó jogszabályi rendelkezések érvényességét.
89     A 2004. február 10‑i tárgyaláson a Bíróság kérdéseire adott válaszában a Bizottság kiemelte, hogy az olasz jogrendszer megfelelő
jogorvoslati lehetőségeket biztosított, amelyek révén az érintett termelők kérhették volna, hogy az AIMA‑t kötelezzék a 2499/82
rendelet szerinti közösségi támogatás összegének megfizetésére. A felperesek kereseti kérelme nem volt sikeres a római Tribunale
civile előtt, mivel ez az eljárás a DAI által az AIMA javára letett biztosítékra vonatkozott, és így nem érintette a felperesek
által hivatkozott közösségi támogatásra vonatkozó alanyi jog kérdését. Mindazonáltal a felpereseknek az AIMA‑val fennálló
kvázi szerződéses kapcsolatukra tekintettel ezen szervezet ellen pénz megfizetésére irányuló keresetet kellett volna kezdeményezniük
a jogalap nélküli gazdagodás címén a Cagliari Tribunale civile előtt indított kereset helyett. A nemzeti bíróság előtti, a
2499/82 rendelet állítólagos jogellenességére alapozott pénz megfizetésére irányuló keresetet meg kellett volna indítania
a csődeljárás befejezése nélkül is. Végül az a körülmény, hogy a biztosíték összege visszakerült a Bizottsághoz – amely tényre
a felperesek mint a jelen szerződésen kívüli felelősség miatti kereset elfogadhatóságának alátámasztására hivatkoznak –, nem
csökkentette volna a pénz megfizetésére irányuló kereset eredményességét. Ugyanis ez a körülmény nem lett volna akadálya annak,
hogy az olasz bíróság az AIMA‑t a közösségi támogatás összegének a felperesek részére történő megfizetésére kötelezze, azt
követően, hogy a 2499/82 rendelet vonatkozó rendelkezései érvényessége megállapítására előzetes döntéshozatal iránti kérdést
terjesztettek elő, feltéve hogy a Bíróság ezek közül egyes rendelkezések jogellenességét állapítaná meg. A Bizottság ebben
a vonatkozásban hivatkozott a T‑244/00. sz., Coillte Teoranta kontra Bizottság ügyben 2001. április 25‑én hozott ítéletre
(EBHT 2001., II‑1275. o.).
90     Harmadszor, a Bizottság úgy véli, hogy a kártérítés iránti kereseti kérelem a Bíróság alapokmányának 46. cikke – ami az ugyanezen
alapokmány 53. cikke értelmében az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásra alkalmazandó – értelmében is elfogadhatatlan, amely szerint
a szerződésen kívüli felelősség címén indított eljárások elévülnek az eljárás megindítására okot adó körülmény felmerülését
követő öt év elteltével.
91     Az elévülési idő akkor kezdődött, amikor a felperesek tudomást szereztek a sérelem bekövetkezéséről. Jelen esetben ez a tény
a közösségi jogszabály téves alkalmazásában vagy a jogszabály jogellenességében nyilvánult meg, és ezért a felperesek arról
legkésőbb az alkalmazás időpontjában tudomást szereztek. Az elévülést sem a római Tribunale civile 1989. január 27‑i ítélete,
sem a római fellebbviteli bíróság és az olasz semmitőszék későbbi ítéletei nem szakították meg.
92     Ebben a vonatkozásban az alperes arra emlékeztet, hogy a felperesek által hivatkozott sérelem a DAI‑nak szállított bor árának
meg nem fizetésében áll, amely árat legkésőbb 1983 júniusában kellett volna részükre megfizetni. A kártérítési kérelem ezért
azon tényekkel áll összefüggésben, amelyek 1983‑ban jelentkeztek. Tekintve, hogy a keresetet csak 1998. október 12‑én nyújtották
be, ez a kérelem elévült.
93     Ha elismerjük azt – amit a Bizottság vitat –, hogy az elévülési idő abban az időpontban kezdődik, amikor úgy tűnik, hogy a
nemzeti bíróságok előtti eljárások nem vezetnek eredményre, akkor a Római Tribunale civile 1989. január 27‑i ítélethirdetésének
napját kell kiemelni. Ugyanis a felperesek ügyében hozott egyetlen érdemi ítéletről van szó. A római fellebbviteli bíróság
„elutasította” az ezen ítélet ellen előterjesztett fellebbezést, mivel azt alakilag nem a megkövetelt módon terjesztették
elő, és az olasz semmítőszék helybenhagyta ezt az ítéletet. A Bizottság a felperesek által vétett eljárási szabálytalanságot
a kereset késedelmes, az elévülési idő lejárta utáni benyújtásához hasonlítja. A szerződésen kívüli felelősség megállapítása
iránti eljárás ezért 1994 januárjában évült el.
94     Ami a felperesek arra vonatkozó állítását illeti, hogy az elszenvedett kár kiváltó oka a biztosíték összegének az AIMA által
az EMOGA javára történő könyvelése volt, a Bizottság arra hivatkozik, hogy a biztosíték a DAI és az AIMA közötti viszonyokra
vonatkozik, és nem a felperesek és a DAI közötti viszonyra. Továbbá a biztosítékra vonatkozó könyvelési ügylet az EMOGA és
az AIMA közötti viszonyokat érintette, de nem bírt semmilyen jelentőséggel a felpereseknek a Bizottsággal szembeni esetleges
jogait illetően.
95     Még ha el is fogadnánk azt az állítást, hogy a biztosíték összegének az EMOGA javára történt könyvelése a Bizottságnak felróható
jogellenes magatartás, a kártérítés iránti kérelem akkor is elévült volna. Ugyanis a felpereseknek már korábban tudniuk kellett
volna erről a könyvelésről, mivel erről a közösségi szabályozás kifejezetten rendelkezik. Továbbá a Bizottság a 2004. február
10‑i tárgyaláson kifejtette, hogy a Római Tribunale civile 1989. január 27‑i ítéletéből következően a DAI arra figyelmeztetett,
hogy az AIMA‑nak a hatáskörrel rendelkező közösségi szerv számára kell megfizetnie a biztosíték összegét.
96     A felperesek a maguk részéről úgy vélekednek, hogy a jelen szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset nem
évült el az alapokmány 46. cikke alapján.
97     Arra hivatkoznak, hogy semmilyen elévülés nem akadályozhatja meg igénye érvényesítésében azt a károsultat, aki a kár kiváltó
okáról csak későn szerezhetett tudomást, és így nem rendelkezett ésszerű idővel arra, hogy keresetét az elévülési idő lejárta
előtt előterjessze (a Bíróság 145/83. sz., Adams kontra Bizottság ügyben 1985. november 7‑én hozott ítélete [EBHT 1985., 3539. o.]
50. pontja).
98     Jelen esetben a felperesek csak a Bizottság 1998. július 31‑i levele kézhezvételét követően szerezhettek arról tudomást, hogy
az AIMA a biztosíték összegét részben kifizette a Bizottságnak. A felperesek ettől az időponttól kezdve kérték a Bizottságot,
hogy a Szerződés 178. és 215. cikke (jelenleg EK 235., illetve 288. cikk) alapján fizesse ki nekik a közösségi támogatás szóban
forgó összegét jogalap nélküli gazdagodás vagy az elszenvedett kárért járó kártérítés címén.
99     Ellentétben a Bizottság állításával, a felperesek nem tudhatták, hogy a hivatkozott támogatás az EMOGA javára kerül könyvelésre.
Csak a felperesek kérelme következtében az AIMA‑nál végzett vizsgálat után értesült maga a Bizottság is erről a kifizetésről.
Továbbá, még ha a biztosíték összegének a Bizottság számára való megfizetésének kötelezettsége a közösségi szabályozásból
ered is, amelynek mindazonáltal nem könnyű az értelmezése, azt akkor sem biztosították– tekintettel az AIMA magatartására –,
hogy ezt a kötelezettséget jelen esetben betartsák. A Bíróság kérdéseire adott írásbeli válaszaikban és a 2004. február 10‑i
tárgyalás során a felperesek hangsúlyozták ezzel kapcsolatban, hogy az AIMA soha nem nyilatkozott úgy, hogy a biztosítékot
a Bizottságnak fogja kifizetni. Ezzel szemben azt állította a Cagliari Tribunale civile előtti eljárás megindítása előtt,
majd az eljárás során, hogy jogosult a biztosíték összegét visszatartani.
100   Mindenesetre, még ha azt feltételezzük is, hogy a kártérítési igényt keletkeztető esemény 1991. december 31‑én következett
be, azaz amikor az AIMA kifizette a biztosíték összegét az EMOGA‑nak, az ötéves elévülési idő akkor is megszakadt, vagy az
1996. január 22‑i levéllel, amelyben a felperesek kérték az AIMA‑t, hogy fizesse meg nekik a szóban forgó támogatásnak megfelelő
összeget, vagy az 1996. november 13‑i levéllel, amellyel a felperesek panaszt terjesztettek a Bizottság elé azért, hogy megkapják
ezt az összeget.
A Elsőfokú Bíróság álláspontja
101    A kártérítési kereset Bizottság által hivatkozott három elfogadhatatlansági okát meg kell vizsgálni, elsőként a kifogásolt
magatartás Bizottsággal szembeni felróhatóságának hiányát, másodszor a hatékony nemzeti jogorvoslati lehetőség fennállását,
harmadszor a keresetnek a Bíróság alapokmánya 46. cikke alapján történő elévülését.
1.     A kifogásolt magatartás Bizottsággal szembeni felróhatóságának hiányára vonatkozó kifogásról
102   Mivel a jelen kártérítési kereset közösségi szabályozás alkalmazásával kapcsolatos, aminek a végrehajtása – amint az már megállapításra
került – a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok feladata (lásd a fenti 67. pontot), az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően
meg kell azt vizsgálni, hogy a felperes által a keresete alátámasztása érdekében hivatkozott jogellenesség valamely közösségi
intézménytől ered‑e, és nem valamely nemzeti szervnek róható‑e fel (a fent hivatkozott Exportation des sucres kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 27. pontja; a Sucrimex és Westzucker kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 16. és 22–25. pontja, és a
175/84. sz., Krohn kontra Bizottság ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet 19. pontja).
103   E célból először pontosan azonosítani kell a jelen ügy jogi és ténybeli összefüggéseiben azt a magatartást, amelyet a felperesek
a Bizottsággal szemben kifogásolnak, és amely őket arra indította, hogy – másodlagosan – a jelen keresetet az EK‑Szerződés
178. cikke alkalmazásában előterjesszék.
104   Bár a jelen ügy kivételes jogi és ténybeli összefüggéseiben valamely elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő joggal
nem számíthatott arra, hogy a lepárló fizetésképtelensége esetén eleshet a termelőknek járó támogatás megfizetésére vonatkozó
biztosítéktól (lásd lentebb a 136–145. pontot), a rendelet elemzése rávilágít arra, hogy az e rendelet 9. cikkében szabályozott,
a termelőknek járó támogatás közvetett, a lepárlón keresztül történő kifizetése keretében a termelők nem rendelkeztek semmilyen
jogosultsággal a lepárló által kizárólag a nemzeti intervenciós hivatal mint kedvezményezett javára, a támogatás összegének
előlegként történő kifizetése céljából letett biztosíték tekintetében, mivel a lepárló nem fizette ki a rendelet előírásainak
megfelelően leszállított és lepárolt bor vételi minimálárát.
105   Továbbá, a 2499/82 rendelet 9. cikke szerinti eljárásban a termelők nem voltak jogosultak arra, hogy a hivatkozott közösségi
támogatási összegből közvetlenül részesüljenek, még a lepárló fizetésképtelensége esetén sem, amint arra lényegében a Bizottság
is hivatkozott az 1998. július 31‑i levelében. E tekintetben a Bizottság továbbá azt állította a levelében, hogy az említett
rendelet 9., illetve 10. cikke által szabályozott rendszer közötti különbség nem ellentétes az egyenlő bánásmód elvével.
106   Azonban ki kell emelni, hogy egyrészről a felperesek a 2499/82 rendelet rendelkezéseinek megfelelően teljesítették mindazon
kötelezettségeiket, amelyek a DAI‑val kötött, az AIMA által jóváhagyott szerződéseikből erednek, másrészről a felperesek által
leszállított bormennyiség lepárlásra került a rendelet által előírt határidőn belül. A DAI pedig, pénzügyi nehézségeit követően,
nem fizette meg a felpereseknek a 2499/82 rendelet által előírt vételi minimálárat és az abban foglalt közösségi támogatást,
illetve csak részben fizette meg azt.
107   Ebben az összefüggésben a felperesek másodlagosan a vételi minimálár teljes vagy részleges ki nem fizetéséből ered káruk megtérítését
kérik, amely – amint azt mindazonáltal a Bizottság is jelezte az 1998. július 31‑i levelében – az említett rendelet vonatkozó
rendelkezései által előírt közvetett közösségi támogatási rendszer hiányosságára vezethető vissza.
108   Ugyanis, még ha igaz is az, hogy a nemzeti bíróság előtt és a Bizottsággal folytatott levelezésükben a felperesek a 2499/82
rendelet vonatkozó rendelkezéseinek AIMA általi értelmezését  anélkül vitatták, hogy kifejezetten ezen rendelkezések szabályszerűségét
kifogásolták volna, akkor sincsenek abban korlátozva, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt ezeket a kifogásokat előterjesszék. Kereseti
kérelmükben a felperesek másodlagos jelleggel azt is kiemelték, hogy ha feltételezhető az, hogy a 2499/82 rendelet a különböző
tagállamok termelői között bánásmódbeli különbségeket tett – attól függően, hogy melyik közösségi támogatási kifizetési rendszert
választotta a tagállam, amely a fent említett rendelet 8. cikke értelmében a rendelet 9., illetve 10. cikkében szabályozott
különböző rendszerek alkalmazása között választhatott –, akkor az egyenlő bánásmód elvét jelentős mértékben megsértették.
109   A Bíróság a fentiekből azt állapította meg, hogy a Bizottsággal szemben kifogásolt magatartás lényegében abban áll, hogy a
9. cikk szerinti támogatáskifizetési rendszerben – amely ezen a ponton különbözik a 10. cikk szerinti rendszertől – a 2499/82
rendelet nem biztosította, különösen a lepárló csődje esetére, az érintett termelőknek a vételi minimálárban foglalt támogatás
kifizetését az említett lepárlónak leszállított és a rendelet szabályozásának megfelelően lepárolt borért.
110   A hivatkozott jogellenesség ezért a Bizottságnak mint a 2499/82 rendelet kibocsátójának tudható be.
111   Ugyanis a Bizottság érvelése sem vezethet más megítéléshez – amely érvelés szerint a 2499/82 rendelet 9. cikkében előírt rendszer
alkalmazása az Olasz Köztársaságnak az említett rendelet 8. cikke szerinti választásából ered –, mivel a hivatkozott jogellenesség
magát a rendeletet érinti, és nem az érintett tagállam magatartását, amely kizárólag az említett rendelet megfelelően alkalmazására
szorítkozott.
112   Pontosabban, a felperesek nem vitatják a 2499/82 rendelet 9. cikkében szabályozott rendszer jogszerűségét abban a tekintetben,
hogy a termelők részére a támogatás közvetett, a lepárló közvetítésével történő kifizetését írja elő. Ellenben vitatják a
fent említett rendelet vonatkozó rendelkezései által előírt rendszer végrehajtási szabályait, annyiban, hogy ezek a szabályok
nem biztosítják a támogatás termelők részére történő kifizetését a lepárló fizetésképtelensége esetén. Márpedig, ha egy tagállam
a támogatás közvetett kifizetési rendszerét választja, amelynek elvét jelen esetben nem vitatták, a hatáskörrel rendelkező
nemzeti hatóságok nem rendelkeznek semmilyen mérlegelési jogkörrel a 2499/82 rendelet végrehajtása céljából hozandó intézkedéseket
illetően akkor, ha a lepárló nem fizette ki a termelőnek járó támogatást. Jelen esetben a hivatkozott jogellenesség tehát
közvetlenül ezen rendelet feltételezett hiányosságából ered, és nem abból, hogy az Olasz Köztársaság a támogatás közvetett
kifizetési rendszerét választotta.
113   Ebből az következik, hogy a kifogásolt magatartás Közösséggel szembeni, jelen esetben konkrétan a Bizottsággal szembeni felróhatóságának
hiányára vonatkozó kifogást el kell utasítani.
2.     A hatékony nemzeti jogorvoslati lehetőség fennállására vonatkozó kifogásról
114   Ebben a vonatkozásban azt kell bevezetésképpen kiemelni, hogy a felperesek a kártérítésre irányuló kereseti kérelmükben a
DAI‑val szemben fennálló, ki nem fizetett követelésük – keresetükben pontosított – összegével megegyező kártérítés megfizetését
kérik, növelve a késedelmi kamat összegével. Ellenőrizni kell ezért azt, hogy a jelen kártérítési kereset ne minősüljön eljárásjoggal
való visszaélésnek a nemzeti bíróságok előtti jogorvoslati lehetőségek, illetve más közösségi jogorvoslatok vonatkozásában.
115   A megalapozott ítélkezési gyakorlat szerint a Szerződés 178. cikke és 215. cikkének második bekezdése szerinti kártérítési
keresetet a Szerződés által létrehozott magánszemélyekre vonatkozó bírói jogvédelmi rendszer egészét tekintve kell értékelni.
Ebből az következik, hogy ha egy személy úgy véli, hogy őt valamely általa jogellenesnek tartott közösségi rendelkezés szabályszerű
alkalmazása sérti, és a hivatkozott kárt keletkeztető esemény kizárólag a Közösségnek róható fel, akkor ilyen kártérítési
kereset elfogadhatóságának még mindig lehet – bizonyos esetekben – feltétele a nemzeti jogorvoslati lehetőségek kimerítése.
Ehhez a nemzeti jogorvoslatoknak hatékonyan biztosítaniuk kell az érintett személyek jogainak védelmét, és alkalmasnak kell
lenniük a hivatkozott kár megtérítésének biztosítására (lásd ebben a vonatkozásban a Bíróság 197/80–200/80. sz., 243/80. sz,
245/80. sz. és 247/80. sz., Ludwigshafener Walzmühle és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben 1981. december 17‑én hozott
ítéletének [EBHT 1981., 3211. o.] 8. és 9. pontját; a fent hivatkozott Krohn kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 27.
és 28. pontját; a 81/86. sz., De Boer Buizen kontra Tanács és Bizottság ügyben 1987. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1987.,
3677. o.] 9. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑195/00. sz., Travelex Global and Financial Services és Interpayment Services
kontra Bizottság ügyben 2003. április 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑1677. o.] 87. pontját).
116   Különösen, a Szerződés 178. cikkére és 215. cikkének második bekezdésére alapozott kártérítési kereset elfogadhatóságát nem
lehet a nemzeti jogorvoslatok kimerítése feltételének alárendelni, ha – feltéve, hogy az EK‑Szerződés 177. cikke alkalmazásával
megkeresett Bíróság a kifogásolt közösségi jogszabályt előzetes döntéshozatali iránti eljárás keretében hozott ítéletében
érvénytelennek nyilvánítja – a nemzeti bíróságok ennek ellenére nem képesek helyt adni a pénz megfizetése iránti, vagy más,
ennek megfelelő keresetnek a közösségi jogalkotó előzetes beavatkozása nélkül, tekintettel arra, hogy nincs olyan közösségi
rendelkezés, amely felhatalmazná a hatáskörrel rendelkező nemzeti szerveket a kért összeg megfizetésére. Ezt az elemzést az
ítélkezési gyakorlat is megerősítette kifejezetten, illetve hallgatólagosan is (lásd ebben az értelemben a Bíróság 5/71. sz.,
Zuckerfabrik Schoeppenstedt kontra Tanács ügyben 1971. december 2‑én hozott ítéletét [EBHT 1971., 975. o.]; a 74/74. sz.,
CNTA kontra Bizottság ügyben 1975. május 14‑én hozott ítéletet [EBHT 1975., 533. o.]; a 64/76. és 113/76., 167/78. és 239/78.,
27/79., 28/79. és 45/79. sz., Dumortier és társai kontra Tanács ügyben 1979. október 4‑én hozott ítéletek [EBHT 1975., 3091. o.]
6. pontját; a 261/78. és 262/78. sz., Interquell Stärke‑Chemie kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [EBHT 1979.,
3045. o.] 6. pontját; a fent hivatkozott Unifrex kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 12. pontját, és a fent hivatkozott
De Boer kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet 10. pontját).
117   Ugyanis az imént említett feltevés alapján a feltételezett károsultak jogérvényesítése kifejezetten nehéz a nemzeti bíróságok
előtt. Ezért nemcsak a gondos igazságszolgáltatás és a pergazdaságosság követelményével, hanem a hatékony nemzeti jogorvoslat
hiányával kapcsolatos feltétellel (lásd a fenti 115. pontot) is ellentétes lenne, ha az érintett személyeket arra köteleznék,
hogy a nemzeti jogorvoslati lehetőségeket merítsék ki, és várják meg, hogy jogerős döntés szülessen a kérelmükben azután,
hogy az érintett közösségi intézmények a Bíróság előzetes döntéshozatali kérdésben hozott ítélete végrehajtásaként, adott
esetben, módosítják vagy kiegészítik az alkalmazandó közösségi rendelkezéseket, amelyek érvénytelenségét esetlegesen a Bíróság
megállapította (lásd ebben az értelemben a Bíróság 43/72. sz., Merkur Aussenhandels kontra Bizottság ügyben 1973. október
24‑én hozott ítélete [EBHT 1973., 1055. o.] 6. pontját, a 117/76. és 16/77. sz., Ruckdeschel és társai ügyben 1977. október
19‑én hozott ítélet [EBHT 1977., 1753. o.] 13. pontját és megfelelően a Bíróság C‑397/98. és C‑410/98. sz., Metallgesellschaft
és társai ügyben 2001. március 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1727. o.] 106. pontját).
118   A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a Bizottság állításával ellentétben a felperesek nem részesültek hatékony jogvédelemben
a nemzeti bíróság előtt. A felperesi igény esetleges megalapozottságának előzetes megítélése nélkül megállapítható, hogy a
jelen ügy jogi összefüggésében a nemzeti bíróság semmiképpen nem lenne jogosult arra, hogy az AIMA‑t a szóban forgó közösségi
támogatás összegének a felperesek javára való megfizetésére kötelezze, kivéve ha a 2499/82 rendeletet esetlegesen visszamenőleges
hatállyal helyesbítenék, amely adott esetben – amint az már megállapításra került – a rendelet Bizottság általi elfogadását
követelné meg (lásd a fenti 77. pontot). Ugyanis, még ha a Bíróság meg is állapítaná adott esetben az előzetes döntéshozatali
kérdésben hozott ítéletében a hivatkozott rendelet egyes rendelkezéseinek érvénytelenségét, akkor is csak a közösségi jogalkotó
beavatkozása tenné lehetővé olyan jogalap elfogadását, ami az ilyen kifizetésre feljogosít, ahogy azt a Bizottság is elismerte
ellenkérelmében.
119   Ebben a vonatkozásban a Bizottság érvelése, amelyet egy megsemmisítési keresetre, nem pedig egy kártérítési keresetre vonatkozó,
a már hivatkozott Coillte Teoranta kontra Bizottság ügyben hozott végzésre alapozott, nem releváns.
120   Ebből az következik, hogy a hatékony nemzeti jogorvoslatok fennállására vonatkozó kifogást el kell utasítani.
121   Mindazonáltal a jogorvoslatok megkülönböztetésére alapozott gondolatmenetben azt is hangsúlyozni kell – amint azt mindazonáltal
a felperesek is megerősítették válaszukban –, hogy a kártérítési kereset másodlagos jellegű a megsemmisítés iránti keresethez
és az intézményi mulasztás megállapítása iránti keresethez képest, amelyeket a felperesek szintén az említett összeg kifizetése
céljából terjesztettek elő, és amelyeket a Bíróság elfogadhatatlannak talált (lásd a fenti 80. és 83. pontot).
122   Ebben a vonatkozásban a Bíróság megemlíti azt, hogy a töretlen ítélkezési gyakorlat szerint a Szerződés 175. cikkére és 215. cikkének
második bekezdésére alapozott kártérítési kereset önálló, a jogorvoslati rendszerben sajátos szerepet betöltő kereset, amelynek
alkalmazása sajátos tárgyának megfelelő feltételektől függ. Ugyanis, kizárólag a felperes vonatkozásában valamely közösségi
intézmény által okozott kár megtérítésére irányul, nem pedig meghatározott intézkedés megsemmisítésére vagy az érintett intézmény
mulasztásának megállapítására. Ezért ellentétes lenne ezen kereset önállóságával, valamint a Szerződés által létrehozott jogorvoslatok
rendszerének hatékonyságával, ha azt állapítanák meg, hogy a kártérítési kereset azért elfogadhatatlan, mert – legalábbis
a felperesek vonatkozásában – a megsemmisítés iránti kereset vagy az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset eredményéhez
hasonló eredményhez vezethet. Kizárólag abban az esetben tekinthető a kártérítési kereset eljárással való visszaélésnek, ha
a kártérítési kereset valójában a felpereseknek címzett végleges hatályú egyedi határozat visszavonására irányul, oly módon,
hogy a megsemmisítés iránti keresettel azonos a tárgya és hatása (lásd ebben a vonatkozásban a Bíróság 4/69. sz., Lütticke
kontra Bizottság ügyben 1971. április 28‑án hozott ítélete [EBHT 1971., 325. o.] 6. pontját; a fent hivatkozott Zuckerfabrik
Schöppenstedt kontra Tanács ügyben hozott ítélet 3–5. pontját; a fent hivatkozott Krohn kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
26., 32. és 33. pontját, valamint a fent hivatkozott Interquell Stärke‑Chemie kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet
7. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑491/93. sz., Richco kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember 24‑én hozott ítélete
[EBHT 1996., II‑1131. o.] 64–66. pontját; lásd továbbá ebben a vonatkozásban az EJEB, 26677/97. sz. keresetlevél, a SA Dangeville
kontra Franciaország ügyben 2002. április 16-án hozott ítélet [Ítéletek és Határozatok Tára
,
2002–III] 47. és 61. §‑ait).
123   Azonban a jelen ügyben nem erről van szó, mivel a Bizottságnak nincs hatásköre, hogy az említett támogatás kérdésében egyedi
határozatot hozzon, amint az a megelőző fejtegetésekből is következik (lásd a fenti 70. és 71. pontot).
124   A fenti okokból együttesen következik, hogy jelen kártérítési keresetet nem lehet eljárásjoggal való visszaélésnek tekinteni.
3.     A kártérítési kereset elévülésére vonatkozó kifogásról
–       Bevezető megállapítások
125   A Bíróság alapokmányának 46. cikke szerint a Közösségek ellen szerződésen kívüli felelősség tárgyában indított keresetek öt
évvel a keresetindításra okot adó körülmény felmerülése után elévülnek. Az elévülést megszakítja a közösségi bíróság előtti
kereset előterjesztése vagy a károsult által a Közösség hatáskörrel rendelkező intézményéhez címzett előzetes kérelem előterjesztése,
ez utóbbi esetben azonban csak akkor szakad meg, ha a kérelmet a Bíróság alapokmányának 46. cikkében hivatkozott cikkekben
rögzített határidőn belül – vagyis az EK‑Szerződés 173. cikke alapján két hónapon belül, az EK‑Szerződés 175. cikke alapján
pedig négy hónapon belül – kereset előterjesztése követi (az Elsőfokú Bíróság T‑167/94. sz., Nölle kontra Tanács és Bizottság
ügyben 1995. szeptember 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑2589. o.] 30. pontja és a T‑76/94. sz., Jansma kontra Tanács
és Bizottság ügyben 2001. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑243. o.] 81. pontja).
126   A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság – még mielőtt az elévülési idő kezdetét meghatározná – fontosnak tartja egyből annak megállapítását,
hogy a felperesek állításaival ellentétben ezt az időt semmiképpen sem szakította meg a felperesek AIMA‑nak írt 1996. január
22‑i levele, sem a Bizottságnak írt 1996. november 13‑i levele. Ugyanis nyilvánvaló az, egyfelől, hogy ezen levelek egyike
sem minősül a Bizottsághoz címzett kártérítési kérelemnek. Az 1996. november 13‑i levél panaszt fogalmazott meg a 2499/82
rendelet AIMA általi állítólagos helytelen értelmezésével kapcsolatban. Nem vitatta azonban a rendelet jogosságát, vagy általánosságban
magának a Bizottságnak a magatartását (lásd a fenti 38. pontot).
127   Másfelől, a felperesek semmiképpen sem használhatták fel az említett leveleket a Bíróság alapokmánya 46. cikke szerinti elévülés
megszakítása céljából, mivel egyik levelet sem követte keresetindítás az Elsőfokú Bíróság előtt az említett cikkben meghatározott
határidőn belül (lásd a fenti 125. pontot).
128   Ezen előzetes megállapítások után meg kell határozni a jelen kártérítési kereset elévülési idejének kezdetét.
–       Tényleges kár fennállása
129   A Bíróság alapokmánya 46. cikke szerinti elévülési idő múlása nem kezdődik el azelőtt, hogy minden olyan feltétel ne állna
fenn, amelytől a kártérítési kötelezettség függ. Ezek a feltételek a következők: a közösségi intézmények jogellenes magatartása,
a hivatkozott kár ténylegessége, és okozati összefüggés fennállása ezen magatartás és a hivatkozott kár között (a Bíróság
256/80., 257/80., 265/80., 267/80. és 5/81. sz., Birra Wührer és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben 1982. január 27‑én
hozott ítélet [EBHT 1982., 85. o.] 10. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑20/94. sz., Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben
1997. április 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑595. o.] 107. pontja és a fent hivatkozott Jansma kontra Tanács és Bizottság
ügyben hozott ítélet 76. pontja). A tényleges kár fennállására vonatkozó feltétel akkor teljesül, ha a kár bekövetkezése közeli
és kellő bizonyossággal előre látható, még ha teljes pontossággal nem is számszerűsíthető (a Bíróság 281/84. sz., Zuckerfabrik
Bedburg kontra Tanács és Bizottság ügyben 1987. január 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 49. o.] 14. pontja).
130   Ebben a vonatkozásban arra kell emlékeztetni, hogy azokat az eseteket illetően, amikor a Közösség felelőssége normatív aktusból
ered – mint a jelen ügyben –, az elévülési idő nem kezdődhet el az említett aktus káros következményei bekövetkezése előtt,
és következésképpen azelőtt, hogy az érintettek tényleges kárt szenvedtek volna el (a fent hivatkozott Birra Wührer és társai
kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet 10. pontja).
131   Jelen esetben ezért a Bíróság úgy vélekedik, hogy az elévülési idő abban az időpontban kezdődött, amikor a közösségi támogatás
teljes vagy részleges ki nem fizetéséből adódó kárt a felperesek tényleg elszenvedték.
132   A felperesek sem vitatják, hogy a 2499/82 rendelet szerkezeti felépítése szerint – amint azt a Bizottság kiemeli –  a bor
vételi minimálárát a rendelet 9. cikkének (1) bekezdése előírásának megfelelően a DAI‑nak legkésőbb 1983. június végéig kellett
volna megfizetnie nekik. Ugyanis ezen rendelkezés értelmében ezt az árat a lepárló a termelő részére legkésőbb 90 nappal a
bornak a lepárlóba való megérkezését követően köteles kifizetni. Márpedig a jelen ügyben egyértelmű, hogy a bor utolsó szállítására
1983 márciusában került sor (lásd a fenti 18. pontot).
133   Mindazonáltal a jelen ügy egyedi körülményeire figyelemmel, a felperesek által 1983 júniusában elszenvedett kár, ami abból
adódott, hogy nem történt meg a vételi minimálár teljes vagy részleges kifizetése az előírt határidőben, nem tekinthető úgy,
mint ami által ezt az időpontot határozott, azaz közeli és előre látható jellegűnek lehetne tekinteni.
134   Ugyanis 1983. június 22‑én a DAI kérte az AIMA‑tól az említett közösségi támogatás összegének előlegként történő kifizetését,
és ebből a célból az említett szervezet javára a 2499/82 rendelet 11. cikkének megfelelően biztosítékot adott. Bár a felek
nem vitatják, hogy a DAI, miután 1983. augusztus 10‑én megkapta az előleget, egyes érintett termelőknek, különösen a felperesek
egy részének, kifizette a nekik járó összeg egy részét, amint ez a felperesek által a Bíróság kérdéseire adott adatokból is
következik, és amint azt mindazonáltal korábban a római Tribunale civile előtt a DAI is állította (lásd a fenti 16., 19.,
20., 25., 26. és 43. pontot).
135   Továbbá 1984 szeptemberében a DAI a római Tribunale civile előtt eljárást indított különösen annak megállapítása céljából,
hogy a biztosíték a vételi minimálár termelőknek történő kifizetésének biztosítására szolgált, arra az esetre, ha a lepárló
nem teljesíti kötelezettségeit. Az érintett termelők, köztük a felperesek beavatkoztak a perbe a DAI kereseti kérelmei támogatása
érdekében. Kereseti kérelmeiket a római Tribunale civile 1989. január 27‑i ítéletében elutasította (lásd a fenti 25., 26.,
28. és 30. pontot). Az ítélet ellen az öt felperes közül négy terjesztett elő fellebbezést, amelyet a római fellebbviteli
bíróság 1991. november 19‑i ítéletével elutasított, és amelyet az olasz semmítőszék 1994. november 28‑i ítéletével hatályában
fenntartott.
136   Márpedig a kár ténylegességének megállapításához figyelembe kell venni ezeket az eljárásokat, különös tekintettel arra, mi
történik a biztosítékkal. Ugyanis a nemzeti jogorvoslatok eredménytelensége ellenére, amelyet az Elsőfokú Bíróság fentebb
állapított meg (lásd a fenti 118. pontot), el kell azt ismerni, hogy az ügy kivételes körülményei között különösen nehéz volt
valamely elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő számára annak figyelembevétele, hogy a nemzeti bíróságok előtt nem
tudja elérni, hogy számára az adott támogatást kifizessék.
137   A jelen esetben hangsúlyozni kell, hogy a felpereseknek egyrészt az AIMA‑val, másrészt a Bizottsággal folytatott levélváltása,
valamint az olasz bíróságok előtt indított eljárások rávilágítanak arra, hogy a felperesek először a 2499/82 rendelet téves
alkalmazásának tulajdonították, hogy az AIMA elutasította az érintett támogatás részükre történő kifizetését (lásd a fenti
28., 35–38., 41. és 42. pontot).
138   E tekintetben meg kell említeni, hogy az AIMA hivatkozott elutasítása nem kifejezetten a 2499/82 rendelet rendelkezésein alapult,
hanem az említett rendelet egyik hiányosságán, mivel a rendelet a 9. cikkében szabályozott rendszer keretében nem írt elő
olyan eljárást, amely biztosítaná a lepárló fizetésképtelensége esetén az érintett termelőknek a támogatás kifizetését. Mindamellett
az említett rendelet 11. cikke a támogatásnak a lepárló részére történő megelőlegezését attól tette függővé, hogy a lepárló
a támogatás összegének 110%‑ával megegyező mértékű biztosítékot tegyen le az intervenciós hivatal javára. Ilyen körülmények
között az érdekeltek nem tudhatták, hogy az őket ért kár a 2499/82 rendelet olyan hiányosságából fakad, amely miatt káruk
megtérítését a nemzeti bíróságok előtt nem érhetik el, tekintettel arra, hogy – amint az fentebb megállapításra került – nincs
olyan jogalap, amely felhatalmazást adna a támogatásnak a termelők részére történő kifizetésére (lásd a fenti 118. pontot).
139   Továbbá meg kell állapítani, hogy az AIMA‑val fennálló kvázi szerződéses viszonyukban a felperesek joggal számíthattak arra,
hogy a nemzeti bíróság e szervet kötelezi a DAI által meg nem fizetett vételi minimálárban foglalt közösségi támogatás összegének
átutalására (lásd a fenti 89. pontot), amire a Bizottság is hivatkozott a tárgyaláson.
140   Ugyanis az ügy irataiból is megállapítható, hogy minden, a felperesek és a DAI között kötött, az AIMA által jóváhagyott szerződés
kifejezetten említette az EMOGA támogatás összegét, amelyet a 2499/82 rendeletben rögzített és a szerződésben kikötött vételi
minimálár magában foglalt.
141   Továbbá az nem vitás, hogy a felperesek eleget tettek valamennyi kötelezettségüknek, és hogy a megelőző lepárlás az említett
rendeletben előírt határidőben megtörtént.
142   Mindazonáltal a rendelet 9. cikkében előírt rendszerben különösen a lepárló csődje esetén a közösségi támogatásnak az érintett
termelőknek történő kifizetését biztosító eljárás hiánya összeegyeztethetetlen a megelőző lepárlás alapvető célkitűzései egyikével.
Ugyanis a megelőző lepárlás célja nemcsak a gyenge minőségű bor forgalomba hozatalának elkerülése, hanem – amint az a 2144/82
rendelet hatodik preambulumbekezdéséből is következik – a termelők jövedelmének emelése is az asztali bor „garantált minimálárának”
bizonyos feltételek melletti biztosításával. A 2499/82 rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése értelmében továbbá elő kellett
írni, hogy a termelőknek biztosított minimálár főszabály szerint olyan határidővel kerüljön nekik kifizetésre, hogy az abból
származó bevétel összehasonlítható legyen azzal a bevétellel, amit akkor kapnának, ha a kereskedelmi értékesítésről lenne
szó; ilyen körülmények között a preambulumbekezdés szerint szükségesnek látszott, hogy a támogatást minél előbb kifizessék,
miközben megfelelő biztosítékadási rendszer garantálja az ügyletek megfelelő lefolyását.
143   Ebben az összefüggésben az elővigyázatos és körültekintő termelő okkal számíthatott a hivatkozott támogatás kifizetésére.
Különösen mivel a lepárló a 2499/82 rendelet 11. cikke alkalmazásával biztosítékot tett le az ügylet szabályszerűségének biztosítására,
a lepárló fizetésképtelenségéből adódó kockázat jogilag igazoltnak tűnt a lepárlónak előlegként kifizetett támogatás összegét
illetően akkor, ha a termelők eleget tettek valamennyi kötelezettségüknek, és a bor lepárlása a rendelet előírásainak megfelelően
megtörtént.
144   Az asztali bor megelőző lepárlása vonatkozásában a 2499/82 rendelet fent említett hiányosságából eredő kivételes jelleget
mindazonáltal az a tény is megerősíti, hogy a 816/70/EGK rendelet 6b., 6c., 24a. és 24b. cikkében szabályozott borlepárlás
általános szabályainak megállapításáról szóló, 1976. július 20‑i 1931/76/EGK tanácsi rendeletben (HL L 211., 5. o.) szabályozott
rendszerben a közösségi támogatást közvetlenül az érintett termelőknek fizeti ki a nemzeti intervenciós hivatal. Ha igaz az,
hogy az 1931/76 rendeletet 1979. április 2‑től felváltó egyes lepárlási műveletek általános szabályairól szóló, 1979. február
5‑i 343/79/EGK tanácsi rendelet (HL L 54., 64. o) lehetővé tette a tagállamoknak, hogy a termelőknek járó támogatás egy részének
vagy az intervenciós hivatalon, vagy a lepárlón keresztül történő kifizetését írják elő (a második esetben az intervenciós
hivatal visszatéríti a támogatás összegét a lepárlónak, ha igazolja, hogy a szerződésben szereplő bor teljes mennyisége lepárlásra
került), akkor ez a rendelet a jelen ügyre alkalmazandó 2499/82 rendelet 9. cikkében előírt rendszerhez hasonló rendszert
nem vezetett be. Ugyanis a 343/79 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése úgy fogalmaz, hogy ha az említett igazolást rendelkezésre
bocsátják, akkor az intervenciós hivatal kifizeti a termelőnek a neki járó támogatás és a (2) bekezdésben szabályozott összeg
különbözetét. Ellentétben tehát a 2499/82 rendelet 9. cikkében szabályozott rendszerrel, a közösségi támogatás megadása végső
soron nem annak igazolásától függ, hogy a közösségi támogatást a lepárló a termelőnek előírt időn belül kifizette‑e.
145   A fenti okokból együttesen következik, hogy – figyelemmel a 2499/82 rendelet által szabályozott rendszer összetettségére és
az említett kivételes körülményekre – a felperesek csak az olasz bíróságok előtt indított, a biztosítékra vonatkozó eljárások
befejezésekor tudhatták meg, hogy nem kaphatják meg a szóban forgó támogatási összeget biztosíték formájában.
146   A jelen esetben, bár a biztosítékot az AIMA a római Tribunale civile ítéletének végrehatásaként 1991 februárjában beszedte,
és még ugyanebben az évben az EMOGA javára könyvelte (lásd a fenti 40. pontot), a biztosíték 2499/82 rendelet rendelkezései
szerinti kedvezményezettjét az olasz bíróság csak az olasz semmítőszék fent hivatkozott 1994. november 28‑i ítéletében határozta
meg egyértelműen. Ebben a vonatkozásban a Bizottság által hivatkozott azon körülményből, hogy a római fellebbviteli bíróság
a fellebbezési eljárást megszüntette amiatt, hogy a DAI‑t nem értesítették szabályszerűen a fellebbezésről, nem lehet arra
következtetni, hogy a biztosíték rendeltetését a Római Tribunale civile fent említett ítélete egyértelműen meghatározta, mivel
négyen a felperesek közül az előírt határidőn belül fellebbezést nyújtottak be az ítélet ellen, és erről szabályszerűen értesítették
az AIMA‑t és az Assedile‑t, és ez a négy felperes ezt követően szabályszerűen terjesztett elő semmisségi panaszt a fellebbviteli
bíróság ítélete ellen (lásd a fenti 31. és 33. pontot, és megfelelően Darmon főtanácsnoknak a C‑55/90. sz., Cato kontra Bizottság
ügyben 1992. április 8‑án hozott ítélethez 1991. június 18‑án fűzött indítványa [EBHT 1992., I‑2533., I‑2545. o.] 25–27. pontját
és 1992. február 4‑i indítványa [EBHT 1992., I‑2559. o.] 19. pontját). Ebből az következik, hogy a felperesek által elszenvedett
kárt nem lehetett 1994. november 28. előtt ténylegesnek tekinteni.
147   Ilyen körülmények között a Bíróság alapokmányának 46. cikkében előírt ötéves elévülési idő nem kezdődhetett meg ez utóbbi
időpont előtt, és így a jelen, 1998‑ban előterjesztett kártérítési kereset nem minősíthető késedelmesnek.
148   Ebből az következik, hogy a kereset elévülésére vonatkozó kifogást el kell utasítani.
149   Mindazonáltal pontosítani kell, hogy az olasz semmítőszék 1994. november 28‑i ítéletét követően a felperesek által elszenvedett
kár már ténylegesnek minősíthető, amennyiben azt már közelinek és előre láthatónak lehetett tekinteni annak ellenére, hogy
az összegét még nem lehetett pontosan meghatározni (lásd a fenti 129. és 130. pontokat). Ugyanis mivel a felperesek mezőgazdasági
szövetkezeti minőségükben elsőbbségi hitelezőknek minősültek – amint az a felpereseknek a Bíróság írásbeli kérdéseire adott,
a Bizottság által sem vitatott válaszaiból kitűnik –, nem volt kizárt, hogy a DAI‑val szemben fennálló kifizetetlen igényeik
egy részét a fent említett válaszok szerint csak 2000‑ben sorra kerülő csődeljárás keretében elégítsék ki.
150   A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a kártérítési kereset elfogadható.

A kártérítési kereset megalapozottságáról
A felek érvei
151   A felperesek kereseti kérelmük alátámasztása érdekében a 2499/82 rendelet szabálytalanságára hivatkoznak, először is azzal
az indokkal, hogy a felfedett hiányosság a termelők közötti, állampolgárság alapján történő egyenlőtlen bánásmódhoz vezet.
Ez a rendelet jelentős mértékben megsérti az EK‑Szerződés 6. cikke és 40. cikkének (3) bekezdése második albekezdése (jelenleg,
adott esetben módosítást követően, EK 12. cikk és az EK 34. cikk (2) bekezdésének második albekezdése) szerinti hátrányos
megkülönböztetés tilalma elvét, mivel a jelen ügy szerinti körülmények között az említett rendelet 9. cikke szerinti rendszer
alá tartozó termelőket a közösségi támogatás kedvezményezettjei közül kizárják. Továbbá, ebből a rendszerből az is következik,
hogy ugyanazt a támogatást kapná a termelő, ha az érintett tagállam a rendelet 10. cikke szerinti eljárást választja, mint
a lepárló, ha a tagállam a rendelet 9. cikke szerinti eljárás mellett dönt, ami nyilvánvaló ellentétben áll a rendelet által
kitűzött célokkal. Másodszor, a felperesek arra hivatkoznak, hogy a termelőknek szánt támogatások kifizetésére vonatkozó garancia
hiánya a jelen esetben a Közösség jogalap nélküli gazdagodásához vezetett.
152   Mindazonáltal, ami az elszenvedett kár megállapítását illeti, a felperesek a keresetben megjelölték a DAI‑val szemben fennálló
kifizetetlen követelésük összegét, amelyre már a római Tribunale civile előtt is hivatkoztak (lásd a fenti 28. pontot), és
amelyet a Bizottság nem vitatott. A 2004. február 10‑i tárgyaláson a Bíróság kérdésére adott válaszukban pontosították, hogy
a DAI csődeljárása keretében 2000‑ben lefolytatott vagyonfelosztás után az őket érintő kár nagysága kizárólag annak a résznek
felel meg, amit a vagyonfelosztás után, a DAI‑val szemben fennálló kielégítetlen követelésük összegén belül arányosan a közösségi
támogatás képez (lásd a fenti 44. pontot). Ezt a részt az AIMA által jóváhagyott szerződésekben említett támogatásnak a kikötött
vételi minimálárban szereplő arányában kell kiszámolni.
153   A Bizottság a maga részéről előadja, hogy a 2499/82 rendelet 9. cikkében szabályozott közösségi támogatási kifizetési rendszerben
a lepárlók voltak ennek a támogatásnak a közvetlen kedvezményezettjei. Ezzel szemben a rendelet 10. cikke szerinti rendszerben
a termelők a kedvezményezettek. Ez a különbségtétel – távol attól, hogy hátrányos megkülönböztetésnek minősüljön – kielégíti
azt a követelményt, hogy az előlegek és a támogatások kifizetésekor – amint azt a rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése
is jelzi – figyelembe kell venni az egyes tagállamok különböző igazgatási rendszereit.
A Elsőfokú Bíróság álláspontja
154   A Közösség szerződésen kívüli felelőssége az intézményei által okozott károkért, amelyet az EK‑Szerződés 215. cikkének második
albekezdése szabályoz, csak akkor alkalmazható, ha a következő feltételek összessége fennáll: az intézményeknek felróható
magatartás jogellenessége, a kár ténylegessége és a hivatkozott jogellenes magatartás és az elszenvedett kár közötti okozati
összefüggés megléte (a fent hivatkozott Ludwigshafener Walzmühle és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet
18. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T‑195/94. és T‑202/94. sz., Quiller és Heusmann kontra Tanács és Bizottság ügyben 1997.
december 9‑én hozott ítélet [EBHT 1997., II‑2247. o.] 48. pontja).
155   Az első feltételt illetően az ítélkezési gyakorlat azt követeli meg, hogy megállapítható legyen valamely, a magánszemélyek
számára jogosultságot keletkeztető jogszabály kellően egyértelmű megsértése (a Bíróság C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil
kontra Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑5291. o.] 42. pontja). Ami a sérelem kellően egyértelmű
mivoltának követelményét illeti, ez az ismérv akkor teljesül, ha az érintett közösségi intézmény nyilvánvalóan és súlyosan
áthágja mérlegelési jogköre gyakorlásának korlátait. Amennyiben ezen intézmény mérlegelési lehetősége nagyon szűkre szabott,
vagy nem is rendelkezik mérlegelési lehetőséggel, akkor már a közösségi jog egyszerű megsértése is elegendő lehet a kellően
egyértelmű sérelem megállapításához (a Bíróság C‑312/00. P. sz., Bizottság kontra Camar és Tico ügyben 2002. december 10‑én
hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑11355. o.] 54. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑198/95., T‑171/96., T‑230/97., T‑174/98. és
T‑225/99. sz., Comafrica és Dole Fresh Fruit Europe kontra Bizottság ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001.,
II‑1975. o.] 134. pontja).
156   A jelen ügyben a felperesek lényegében azt állítják, hogy a 2499/82 rendelet 9., illetve 10. cikkében szabályozott támogatás
kifizetési rendszerek közötti különbség diszkriminatív jellegű, mivel a 9. cikk szerinti rendszer során az érintett termelőknek
járó támogatás kifizetésére nincs biztosíték. Továbbá a felpereseknek járó támogatás teljes vagy részleges kifizetésének elmaradása
a Közösség jogalap nélküli gazdagodásához vezetett (lásd a fenti 84. pontot).
157   Elsőként a jogalap nélküli gazdagodás tilalma elvének megsértésére vonatkozó kifogást illetően kell azt hangsúlyozni, hogy
– amint azt már megítélték – a felperesek teljesítették valamennyi kötelezettségüket, és a DAI‑nak leszállított bor megelőző
lepárlása a 2499/82 rendeletben előírt határidőben megtörtént (lásd a fenti 141. pontot). A rendelet által kitűzött cél, azaz
a megelőző lepárlás, így teljeskörűen megvalósult.
158   Ugyanakkor a DAI fizetésképtelenségét követően a felperesek nem kapták meg a szolgáltatásuknak az AIMA‑val fennálló kvázi
szerződéses jogviszonyuk keretében előirányzott ellenértékét, azaz a DAI‑val kötött és az AIMA által jóváhagyott szerződésekben
kikötött EMOGA támogatás összegét – a DAI közvetítésével – nem fizették meg.
159   Ilyen körülmények között a Közösség a felpereseknek járó támogatás teljes kifizetésének elmaradásából eredően jogalap nélkül
gazdagodott, mivel a megelőző lepárlás jogszerűségének garantálása és a támogatás előlegként történő kifizetése céljából a
DAI által képzett és az AIMA által beszedett biztosítékot az AIMA az EMOGA javára könyvelte az 1991. üzleti év során.
160   Márpedig a jogalap nélküli gazdagodás tilalma a közösségi jog egyik alapelve (a Bíróság C‑259/87. sz., Görögország kontra
Bizottság ügyben 1990. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑2845. o., összefoglaló közzététele] 26. pontja és az
Elsőfokú Bíróság T‑171/99., Corus UK kontra Bizottság ügyben 2001. október 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2967. o.]
55. pontja, valamint a T‑44/01., T‑119/01. és T‑126/01. sz., Vieira és Vieira Argentina kontra Bizottság ügyben 2003. április
3‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑1209. o.] 86. pontja).
161   Ezért meg kell állapítani, hogy a 2499/82 rendelet 9. cikke szerinti közvetett támogatáskifizetési rendszer nyilvánvalóan
ellentétes a jogalap nélküli gazdagodás tilalmára irányuló alapelvvel, mivel ez a rendszer nem foglal magában semmilyen olyan
mechanizmust, amely alkalmas lenne annak biztosítására, hogy a lepárló fizetésképtelensége esetén – ha mindazonáltal a támogatás
kifizetésének minden más feltétele fennáll – a termelőknek a közösségi támogatást kifizessék.
162   Ebből az következik, hogy a 2499/82 rendelet a jogalap nélküli gazdagodást tiltó elvet – amelynek célja a magánszemélyek részére
jogok biztosítása – kellően egyértelműen megsérti.
163   Másodsorban, ami a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére vonatkozó kifogást illeti, az Elsőfokú Bíróság
bevezetésképpen azt állapította meg, hogy a 2499/82 rendelet 8. cikke szerinti választási lehetőség – ami egyfelől azon rendszer,
amelyben a támogatást a lepárló közvetítésével fizetik ki a termelőknek (9. cikk), másfelől azon rendszer, amelyben a támogatást
közvetlenül az intervenciós hivatal a termelőknek fizetik ki (10. cikk) –  közötti választást biztosítja, főszabály szerint
igazolható – ahogy azt a rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése is megjelöli – az 1982/1983‑as borászati évben a megelőző
lepárlásnak a Közösség egészében megvalósuló hatékonysága biztosításának szükségszerűsége, figyelembe véve a különböző tagállamok
igazgatási rendszereinek különbözőségét. A felperesek mindazonáltal alapvetően nem vitatják azt, hogy a termelőknek járó támogatásnak
közvetett módon történő kifizetési rendszere jogszerű volna.
164   A jelen esetben azt kell vizsgálni, hogy a szóban forgó rendelet által előírt támogatásnak közvetett módon történő kifizetési
rendszer szabályai nem vezetnek‑e a Közösség termelői közötti, a Szerződés 40. cikkének (3) bekezdése által tiltott hátrányos
megkülönböztetéshez, minthogy ezen szabályok hatásaként a 2499/82 rendelet 9. cikke által előírt közvetett támogatási rendszert
választó tagállamokban letelepedett termelők a közösségi támogatás kapcsolatban olyan kockázatot vállalnak, amelyet az említett
rendelet 10. cikke szerinti rendszert választó tagállamban honos termelőknek nem kell viselniük.
165   Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a Szerződés 40. cikkének (3) bekezdése szerinti hátrányos megkülönböztetés
tilalma nem más, mint az egyenlőség elvének speciális megfogalmazása, ami a közösségi jog alapelveinek része. Ez az elv arra
vonatkozik, hogy a hasonló helyzeteket ne kezeljék eltérően, kivéve ha a megkülönböztetés objektíve igazolható (a Bíróság
C‑267/88. és C‑285/88. sz., Wuidart és társai ügyben 1990. február 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑435. o.] 13. pontja).
166   Mindazonáltal ezen tilalom érvényesítési feltételeinek bírósági felülvizsgálatát illetően ki kell fejteni, hogy a közösségi
jogalkotó a közös agrárpolitika területén széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amely a Szerződés 40. és 43. cikke által
ráruházott politikai felelősségnek felel meg (jelenleg EK 34. és EK 37. cikk) (a fent hivatkozott Wuidart és társai ügyben
hozott ítélet 14. pontja).
167   A jelen ügyben a fent említett rendelet célkitűzéséből következik, hogy bármelyik legyen is a választott támogatáskifizetési
rendszer, annak a termelők a címzettjei (lásd a fenti 142. pontot). Ha igaz az, hogy a 2499/82 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése
alapján az intervenciós hivatal köteles a támogatást a lepárlónak kifizetni, akkor az is biztos, hogy ez a kifizetés csak
azt követően történhet meg, hogy a lepárló az ugyanezen cikk (1) bekezdése szerinti határidőben kifizette a termelőnek a támogatás
összegét is magában foglaló vételi minimálárat. Ebben a rendszerben a lepárló valójában a közvetítő szerepet tölti be a garantált
vételi minimálárban foglalt közösségi támogatás kifizetése során.
168   Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a 2499/82 rendelet 9. cikkében szabályozott rendszerben az
érintett termelőknek járó közösségi támogatásnak különösen a lepárló csődje esetére vonatkozó fizetési garanciájának hiánya
nem terjed ki olyan szállítási szerződések végrehajtásával együtt járó szokásos kereskedelmi kockázatra, mint amilyen szerződéseket
a jelen ügyben a lepárlók és a termelők között megkötöttek, és különösen nem a vevő fizetésképtelensége esetén a kikötött
ár meg nem fizetésének kockázatára.
169   Ebben a vonatkozásban hangsúlyozni kell, hogy a 2499/82 rendelet 1., 3. és 4. cikke szerinti, a lepárlók és a termelők közötti
szerződések – figyelemmel arra a jogszabályi háttérre, amelybe ezek a szerződések illeszkednek – nem tekinthetők szokásos
kereskedelmi szerződéseknek, mivel az ezekben kikötött ár a közösségi támogatás összegét is magában foglalja. Ugyanis azzal,
hogy a 2499/82 rendelet az EMOGA Garancia Részlegéhez tartozó támogatást a gazdasági szereplők meghatározott csoportjának
pontosan előírt feltételek mellett előirányozta, főszabály szerint – ha a támogatás megadásának feltételei fennállnak – kizárt
minden gazdasági vagy kereskedelmi kockázatot, amely a támogatás kifizetését korlátozná.
170   Ebben az összefüggésben a termelők és a lepárlók között kötött és az intervenciós hivatal által jóváhagyott szerződésekben
rögzített vételi minimálárban foglalt közösségi támogatás összegének kifejezett említése megerősíti azt, hogy főszabály szerint
kizárható a vételi árnak a támogatás összegével megegyező mértékű ki nem fizetésére vonatkozó kockázat. Ezzel ellentétben
hangsúlyozni kell, hogy a vételi minimálárnak a közösségi támogatással nem fedezett része továbbra is azok közé a kockázatok
közé tartozik, amelyek együtt járnak a kereskedelmi szerződésekkel.
171   Ugyanakkor a gyakorlatban – mivel a rendelet 9. cikke szerinti rendszernek megfelelően nincs olyan biztosítékadási rendszer,
amely különösen a lepárló csődje esetén garantálná a közösségi támogatás termelőknek történő kifizetését – a közösségi támogatás
termelőknek történő tényleges kifizetése szintén tisztán olyan kereskedelmi eshetőségnek minősül, amelyek alkalmas arra, hogy
kifizetésének feltételeit megváltoztassa.
172   Márpedig az a körülmény, hogy a lepárláshoz nyújtott támogatási rendszert olyan módon alakították ki, hogy az e célból rendelkezésre
álló közösségi pénzügyi eszközök, még mielőtt a kedvezményezetthez eljutottak volna, eltűnhettek volna a köztes kereskedelmi
kapcsolatokban, nyilvánvalóan ellentétes a rendszer célkitűzésével és közjogi jellegével. Ha igaz az, hogy a támogatás megelőlegezése
esetére előirányzott biztosíték alkalmas volt, adott esetben, a Közösség pénzügyi érdekei védelmére, akkor bizonyos, hogy
a jelen ügy szerinti feltételek mellett a rendszer egyik célkitűzése, vagyis az érintett termelők jövedelmének emelése, nyilvánvalóan
nem teljesült. Ebben a vonatkozásban ki kell emelni, hogy a Bizottság érve – miszerint a közös agrárpolitika keretében általános
az, hogy egy támogatás jogi kedvezményezettje  megelőzi a gazdasági kedvezményezettet, aki a mezőgazdasági termelő – nem olyan
jellegű, ami a fenti mérlegelést érintené, mivel a rendelet 9., illetve 10. cikke szerinti eljárások közötti választást egyáltalán
nem azért vezették be, hogy a tagállamok kedvük szerint választhassák meg a támogatás kedvezményezettjét, hanem kizárólag
az egyes végrehajtási módoknak a tagállamok igazgatási rendszereihez való hozzáigazítása megkönnyítése érdekében (a 2499/82
rendelet tizenegyedik preambulumbekezdése).
173   Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a 2499/82 rendeletben lévő – konkrétan az érintett termelőknek a közösségi támogatásra
vonatkozó kifizetés biztosítékát illető – hiányosság tagállamok szerint eltérő bánásmódhoz vezetett, holott ez a támogatás
főszabály szerint az alkalmazandó közösségi szabályozás értelmében járt nekik.
174   Egy ilyen különbség csak akkor lenne összeegyeztethető a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvével, ha azt a vizsgált helyzetek
eltérése objektíve igazolná. Márpedig megállapítható, hogy a jelen ügyben nem ez a helyzet. Különösen mivel a kifogásolt bánásmódbeli
különbség nem a megelőző lepárlási támogatás kifizetésének feltételeire vonatkozik, hanem kizárólag ezen kifizetés igazgatási
szabályaira, ezért az nem magyarázható a bortermelők, vagy még általánosabban a borágazat helyzetének a különböző tagállamokban
meglévő különbségeivel.
175   Továbbá, a Bizottság állításaival ellentétben, ez a bánásmódbeli különbség nem igazolható olyan gyakorlati szempontokkal sem,
miszerint az egyes tagállamok különböző igazgatási rendszereire figyelemmel kell lenni. Ugyanis a 2499/82 rendelet 9. cikkében
szabályozott rendszerhez – amelynek keretében az érintett termelőknek a lepárlók közvetítésével fizetik ki a támogatást –
tökéletesen illeszkedne egy olyan mechanizmus, amely a lepárló fizetésképtelensége esetén anélkül biztosítja a támogatásnak
a termelőknek történő kifizetését, hogy a rendszer hatékonyságát veszélyeztetné. Így a Bizottságra hárult az olyan intézkedések
kellő időben történő elfogadása, amelyeket a legalkalmasabbnak talált a fent említett rendelet hiányosságának orvoslására.
Ebben a vonatkozásban a Bizottság érve – mely szerint a hivatkozott bánásmódbeli különbség igazolható azzal, hogy a 2499/82
rendelet 10. cikke szerinti támogatáskifizetési rendszer több igazgatási jellegű korlátozással járna az érintett termelőkkel
szemben, mint a rendelet 9. cikke szerinti rendszer – nem részletes, és nem is megalapozott. Ugyanis a felperesek kifogásai
nem az ellen az elv ellen irányulnak, hogy a támogatás összege a termelőknek a lepárlón keresztül kerüljön kifizetésre, hanem
a rendszer hiányos jellege ellen, amely abban nyilvánul meg, hogy a lepárló fizetésképtelensége esetén nem garantálja a támogatás
kifizetését a tényleges kedvezményezetteknek. Márpedig a biztosíték hiánya alkalmas arra, hogy az érintett termelőket külső
okokból megfossza attól a támogatástól, amelyre joggal tarthattak igényt, és nem egyezik meg azokkal a feltételekkel, amelyeket
a 2499/82 rendelet 10. cikke ír elő annak igazolására, hogy a támogatást az intervenciós hivatalok közvetlenül kifizetik a
termelőknek. Ami azt az érvet illeti, amely szerint a Bizottság az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdéseire adott válaszában hozott
fel – mely szerint a 2499/82 rendelet 10. cikke szerinti rendszerben az érintett termelőket szintén kiteszik azon kockázatnak,
hogy nem kapják meg a közösségi támogatást, ha a lepárló nem teljesíti arra vonatkozó kötelezettségét, hogy a bort az előírt
határidőben lepárolja –, meg kell állapítani, hogy egyfelől ez a kockázat a termelők összességére vonatkozik, bármelyik rendszert
válassza is az érintett tagállam, és másfelől, ez nem áll semmilyen kapcsolatban a lepárló fizetésképtelenségének kockázatával,
amely az egyedüli kérdés a jelen esetben, mivel egyértelmű, hogy a felperesek által leszállított bor lepárlása az előírt határidőben
megtörtént.
176   Ilyen körülmények között, azzal, hogy a 2499/82 rendelet szerkezetében a rendelet 9. cikke szerinti támogatáskifizetési rendszerhez
a Bizottság nem írt elő olyan eljárást, ami a lepárló fizetésképtelensége esetén biztosítaná az érintett termelők számára
a támogatás kifizetését, a Bizottság nyilvánvalóan és súlyosan  túllépte mérlegelési jogköre korlátait. megsértette döntési
mérlegelési jogköre korlátait. Ebből az következik, hogy a 2499/82 rendelet kellően egyértelműen megsérti a hátrányos megkülönböztetés
tilalma elvét is, amelynek célja a magánszemélyek részére jogok biztosítása (a fent hivatkozott Dumortier és társai kontra
Tanács ügyben hozott ítélet 11. pontja).
177   El kell utasítani továbbá a Bizottság azon feltevését is, amely szerint a felperesek nem bizonyították a felpereseknek járó
támogatás teljes vagy részleges kifizetésének elmaradásából származó kár és a Bizottság magatartása közötti okozati összefüggés
fennállását, azzal az indokkal, hogy nem bizonyították a DAI által fizetendő támogatás elmaradása – ami a Bizottság szerint
a kárt keletkeztető tény – és az említett intézmény magatartása közötti okozati összefüggés fennállását. Ebben a vonatkozásban
emlékeztetni kell arra, hogy a felperesek joggal hangsúlyozzák ki azt, hogy az őket ért kár, amelyet a Bizottság sem vitat,
abból ered, hogy ez az intézmény elmulasztotta egy olyan eljárás beépítését a 2499/82 rendelet 9. cikke szerinti rendszerbe,
ami a lepárló fizetésképtelensége esetén is garantálja az érintett termelőknek a támogatás kifizetését (lásd a fenti 111.
és 112. pontot). Ugyanis a DAI csődje után a felpereseknek járó támogatás kifizetésének teljes vagy részleges elmaradása közvetlenül
a 2499/82 rendelet hiányosságából fakad. Ebből az következik, hogy a kár és a Bizottság kifogásolt magatartása közötti okozati
összefüggés fennállása világosan megállapítható.
178   Ezen előzmények fényében a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság felelősségét megalapozó feltételek, vagyis
a kifogásolt magatartás jogellenessége, a kár ténylegessége, valamint a magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés,
fennállnak.
179   Mivel a felperesek által elszenvedett kár összege, figyelemmel a felek érveire, nem határozható meg az eljárás ezen szakaszában,
közbenső ítélettel kell megállapítani, hogy a Bizottság köteles megtéríteni a felperesek abból adódó kárát, hogy a közösségi
támogatásnak – amelyre a 2499/82 rendelet alkalmazásában joggal tartottak igényt – a DAI‑val szemben fennálló kifizetetlen
követelésük összegében foglalt részének teljes vagy részleges kifizetése elmaradt.
180   Az Elsőfokú Bíróság ezért felhívja a feleket, hogy a jelen ítéletre tekintettel, a jelen ítélet kihirdetésétől számított négy
hónapon belül, kössenek egyezséget az elszenvedett kárért járó kártérítés összegéről. Közös megegyezés hiányában a felek ugyanezen
határidőn belül az Elsőfokú Bíróság elé terjesztik összegszerű indítványaikat.

A költségekről
181   Tekintettel az előző pontban kifejtettekre, az Elsőfokú Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság kötelezi a Bizottságot a felperesek Distilleria Agricola Industriale de Terralba csődjét követően, olyan
mechanizmus hiánya miatt keletkezett kárának megtérítésére, mely az 1982/1983‑as borászati évben a megelőző lepárlásra vonatkozó
rendelkezések megállapításáról szóló 2499/82/EGK rendelet 9. cikke által bevezetett szabályok szerint biztosítani képes a
közösségi támogatás e rendeletben előírt kifizetését az érintett termelőknek.
2)
Jelen ítélet kihirdetésétől számított négy hónapon belül a felek az Elsőfokú Bíróság elé terjesztik a kártérítés közös megegyezéssel
kialakított összegét.
3)
Közös megegyezés hiányában a felek ugyanezen határidőn belül az Elsőfokú Bíróság elé terjesztik összegszerű indítványaikat.
Pirrung
Meij
Forwood
Kihirdetve Luxemburgban, a 2004. november 23‑i nyilvános ülésen.
H. Jung

J. Pirrung
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
Az alapeljárás tényállása
Az eljárás és a felek kereseti kérelmei
A jogkérdésről
A –  A megsemmisítés iránti kereset és az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset elfogadhatóságáról
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságáról
Az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset elfogadhatóságáról
B –  A kártérítési keresetről és a jogalap nélküli gazdagodással érintett összeg visszafizetése iránti kérelemről
A jogalap nélküli gazdagodással érintett összeg visszafizetése iránti kérelem elfogadhatóságáról
A kártérítési kereset elfogadhatóságáról
A felek érvei
A Elsőfokú Bíróság álláspontja
1.  A kifogásolt magatartás Bizottsággal szembeni felróhatóságának hiányára vonatkozó kifogásról
2.  A hatékony nemzeti jogorvoslati lehetőség fennállására vonatkozó kifogásról
3.  A kártérítési kereset elévülésére vonatkozó kifogásról
A kártérítési kereset megalapozottságáról
A felek érvei
A Elsőfokú Bíróság álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: olasz.