CELEX: 62005CJ0019
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Bendrijų nuosavi ištekliai
Dėl nacionalinių muitinės institucijų klaidos neišieškoti teisiškai privalomi sumokėti muitai
Finansinė valstybių narių atsakomybė

Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad neperdavusi Komisijos dispozicijai 18687475 DKK nuosavų išteklių sumos ir delspinigių, apskaičiuotų nuo 2000 m. liepos 27 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent EB 10 straipsnį bei 1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (
OL L 293, p. 9
) 2 ir 8 straipsnius.
Teisinis pagrindas
Nuosavų išteklių sistema
Iš Sprendimo 94/728, kuris pakeitė 1988 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (
OL L 185, p. 24
), 2 straipsnio 1 dalies matyti, kad į Bendrijų biudžetą įtraukiamus nuosavus išteklius sudaro:
—
„tradiciniai“ ištekliai (2 straipsnio 1 dalies a ir b punktai), kuriuos sudaro:
—
išlyginamieji mokesčiai, premijos, papildomos arba kompensacinės sumos, papildomos sumos arba koeficientai bei kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis ne narėmis pagal bendrąją žemės ūkio politiką,
—
bendruose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis, kurios nėra narės,
—
„pridėtinės vertės mokesčio“ ištekliai (2 straipsnio 1 dalies c punktas), kurie susidaro taikant vienodą tarifą visų valstybių narių pridėtinės vertės mokesčio apskaičiavimo bazei,
—
„bendrojo nacionalinio produkto“ arba „papildomi“ ištekliai (2 straipsnio 1 dalies d punktas), kurie susidaro taikant vienodą tarifą, kuris turi būti nustatomas sudarant biudžetą pagal bendrą visų kitų pajamų sumą – visų valstybių narių bendrojo nacionalinio produkto sumai.
Sprendimo 94/728 8 straipsnyje nustatyta:
„1.   Bendrijos nuosavus išteklius, nurodytus 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, surenka valstybės narės pagal nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kurios prireikus pritaikomos pagal Bendrijos taisyklių reikalavimus. Komisija reguliariai tikrina nacionalines nuostatas, apie kurias ją informuoja valstybės narės, ir praneša joms apie pakeitimus, kurie, jos nuomone, yra būtini, kad minėtosios nacionalinės nuostatos atitiktų Bendrijos taisykles, ir atsiskaito biudžeto vadovybei. Valstybės narės perduoda Komisijos dispozicijai 2 straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodytus išteklius.
2.   <…> Taryba, vieningai veikdama pagal Komisijos pasiūlymą ir pasitarusi su Europos Parlamentu, priima šiam sprendimui taikyti, išteklių surinkimo kontrolei garantuoti ir 2 bei 5 straipsniuose nurodytoms pajamoms perduoti Komisijos dispozicijai ir mokėjimui būtinas nuostatas.“
Sprendimo 94/728 8 straipsnio 2 dalyje remiamasi 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89 dėl Sprendimo 88/376 taikymo (
OL L 155, p. 1
), iš dalies pakeisto 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96 (
OL L 175, p. 3
, toliau – Reglamentas Nr. 1552/89), įsigaliojusiu 1996 m. liepos 14 d., nuostatomis.
Reglamento Nr. 1552/89 antra konstatuojamoji dalis nurodo, kad „Bendrija privalo turėti Sprendimo 88/376 <…> 2 straipsnyje nurodytus nuosavus išteklius, kuriais būtų galima naudotis kuo geresnėmis sąlygomis, ir nustatyti valstybėms atitinkamas priemones dėl Bendrijoms skirtų nuosavų išteklių perdavimo Komisijai“.
Šio reglamento 2 straipsnio 1 ir 1a dalyse numatyta:
„1.   Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376 <…> 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas ir muitus turinčio sumokėti asmens informavimo sąlygos.
1a.   Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo dieną.
<…>“ (Pataisytas vertimas)
Pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį:
„Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, kurios yra dviem procentais didesnės už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos visą vėlavimo laikotarpį.“
Šio reglamento 17 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumų, atitinkančių 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai pagal šiame reglamente numatytas sąlygas.
2.   Valstybės narės neprivalo perduoti Komisijos dispozicijon sumų, atitinkančių nustatytas priklausančias mokėti sumas, tik tuo atveju, jeigu dėl
force majeure
susidariusių aplinkybių šios sumos nebuvo gautos. Be to, valstybės narės šio įpareigojimo perduoti minėtas sumas Komisijai gali nevykdyti tam tikrais atvejais, jeigu, nuodugniai įvertinus visas atitinkamo atvejo aplinkybes, paaiškėja, kad minėtų sumų ilgai nebus galima išieškoti dėl priežasčių, kurios nepriklauso nuo valstybių narių valios. <…>“ (Pataisytas vertimas)
Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92
Pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
, toliau – Muitinės kodeksas), 204 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.   Importo skola muitinei atsiranda:
a)
neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms įformintos muitinės procedūros taikymu,
arba
b)
nesilaikant reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo,
203 straipsnyje nenurodytais atvejais, išskyrus, kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.
2.   Skola muitinei atsiranda arba tuo momentu, kai nustojama vykdyti prievolę, kurios nevykdymas lemia skolos muitinei atsiradimą, arba tuo momentu, kai prekėms įforminama atitinkama muitinės procedūra, jeigu po to nustatoma, kad faktiškai nebuvo laikytasi reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms tokią procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo.“
Dėl muito sumos įtraukimo į apskaitą ir pranešimo apie ją skolininkui Muitinės kodekso 217 straipsnis numato:
„1.   Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).
<…>
Muitinė turi teisę neapskaityti muitų sumų, apie kurias vadovaujantis 221 straipsnio 3 dalimi nebegalima pranešti skolininkui pasibaigus numatytam laikui.
2.   Valstybės narės nustato praktines muitų sumų įtraukimo į apskaitą procedūras. Tos procedūros gali skirtis atsižvelgiant į tai, ar, įvertinusi skolos muitinei atsiradimo aplinkybes, muitinė yra tikra, kad minėtos pinigų sumos bus sumokėtos, ar ne.“
Pagal to paties kodekso 218 straipsnį:
„1.   Jeigu skola muitinei atsiranda priėmus deklaraciją, kuria prekės deklaruotos kuriai nors muitinės procedūrai, išskyrus laikinąjį įvežimą iš dalies neapmokestinant importo muitais, įforminti, arba atlikus bet kurį kitą veiksmą, turintį tokias pat teisines pasekmes kaip toks deklaracijos priėmimas, tokią skolą muitinei atitinkanti pinigų suma įtraukiama į apskaitą tuojau pat, kai tik ji apskaičiuojama, bet ne vėliau kaip per 2 dienas nuo prekių išleidimo.
<…>
3.   Jeigu skolos muitinei atsiradimo sąlygos skiriasi nuo nurodytų 1 dalyje, atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą ne vėliau kaip per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė gali:
a)
apskaičiuoti atitinkamą muito sumą
ir
b)
nustatyti skolininką.“
Muitinės kodekso 220 straipsnis numato:
„1.   Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą). Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.
2.   <…>, paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
<…>
b)
teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti, asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu;
<…>“
Šio kodekso 221 straipsnis nurodo:
„1.   Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją, taikant atitinkamas procedūras, turi būti pranešama skolininkui.
<…>
3.   Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos. Tačiau jeigu priežastis, dėl kurios muitinė negalėjo apskaičiuoti tikslios teisiškai privalomos sumokėti pinigų sumos, buvo veiksmas, dėl kurio galėjo būti iškelta baudžiamoji byla, toks pranešimas gali būti pateikiamas ir pasibaigus nurodytajam trejų metų laikotarpiui, jeigu jį pateikti leidžia galiojančios nuostatos.“
Minėto kodekso 239 straipsnyje išdėstyta:
„1.   Importo arba eksporto muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti susidarius 236, 237 ir 238 straipsniuose nenurodytoms padėtims:
—
nustatytinoms taikant Komiteto procedūrą,
—
sąlygotoms aplinkybių, kuriomis suinteresuotojo asmens veiksmuose nematyti apgaulės arba akivaizdaus aplaidumo požymių. Padėtys, kurioms susidarius gali būti taikoma ši nuostata, ir procedūros, kurios turi būti taikomos tokiais atvejais, nustatomos taikant Komiteto procedūrą. Muito grąžinimui arba atsisakymui jį išieškoti gali būti nustatomos ir specialios sąlygos.
2.   Dėl 1 dalyje nurodytų priežasčių muitai grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti, jeigu per 12 mėnesių nuo skolininko informavimo apie muitų sumą dienos atitinkamai muitinės įstaigai pateikiamas prašymas.
Tačiau išimtiniais atvejais, kai tai deramai pagrįsta, muitinė turi teisę leisti, kad šio laikotarpio trukmė būtų viršyta.“
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, p. 1
), iš dalies pakeisto 1998 m. liepos 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1677/98 (
OL L 212, p. 18
, toliau – Reglamentas Nr. 2454/93), 869 straipsnis numato:
„Muitinė priima sprendimą neįtraukti nesumokėtų muitų į apskaitą:
<…>
b)
tais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad sąlygos, nurodytos (muitinės) Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte, įvykdytos, su sąlyga, jei pinigų suma, kurios operatorius nesumokėjo dėl vienos ar daugiau importo ar eksporto operacijų, bet dėl vienos klaidos, – yra mažesnė negu 50000 (eurų);
<…>“
Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnio pirmoji pastraipa nurodo:
„Kitais nei 869 straipsnyje nurodytais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad (muitinės) Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos sąlygos yra įvykdytos, arba kai ji abejoja, ar konkrečiam atvejui tiksliai buvo taikyti šios nuostatos kriterijai, tokį atvejį ji perduoda svarstyti Komisijai, kad būtų galima priimti sprendimą taikant procedūrą, nurodytą 872–876 straipsniuose. <…>“
Faktinės ginčo aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
Per 1990 m. Danijos institucijos, sustabdydamos muitų taikymą, leido įmonei importuoti (toliau – importuojanti įmonė) konteinerių gamybai skirtas prekes pagal „galutinio vartojimo“ procedūrą, taikomą „prekėms, kurios skirtos įmontuoti į laivus <…> juos statant, remontuojant, atliekant techninę priežiūrą ar konversiją, bei prekėms, skirtoms tokiems laivams <…> įrengti ar aprūpinti įranga“ laikantis 1987 m. liepos 23 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo (
OL L 256, p. 1
), iš dalies pakeisto 1989 m. rugpjūčio 2 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 2886/89 (
OL L 282, p. 1
), I priedo II skyriaus A dalies 1 punkto nuostatų.
1996 m. kovo 25–29 d. atlikus patikrinimą Komisija pranešė Danijos institucijoms, kad leidimas importuoti šias prekes netaikant muitų paremtas neteisingu taikytinų nuostatų aiškinimu, nes minėti konteineriai neskirti pritaisyti laivuose. Komisija paprašė institucijų nutraukti šią praktiką ir konstatavo, kad jos dėl savo nerūpestingumo yra atsakingos už Bendrijai neperduotų nuosavų išteklių sumą.
1997 m. gruodžio 30 d. Danijos institucijos pranešė importuojančiai įmonei apie Komisijos poziciją dėl leidimo importuoti konteinerių gamybai skirtas prekes pagal galutinio vartojimo procedūrą, kuriai ji nepritarė, ir apie importo muitų taikymą šioms prekėms nuo 1998 m. sausio 1 dienos. Tačiau šios institucijos sutiko, kad leidimas liktų galioti po šios datos, su sąlyga, kad importuojanti įmonė sutinka prisiimti riziką sumokėti muitus taikant Muitinės kodekso 204 straipsnį. Danijos institucijos, nepasitarusios šiuo klausimu su Komisija, remdamosi Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktu, nusprendė paskiau neįtraukti į apskaitą importo muitų, mokėtinų iki šios datos.
Nuo 1998 m. vasario 3 d. Danijos institucijos nusprendė atimti teisę iš importuojančios įmonės naudotis galutinio vartojimo procedūra ir pakeisti ją leidimu pagal vadinamąją „laikinojo įvežimo perdirbti“ procedūrą. Todėl importuojanti įmonė galėjo tęsti neapmokestintų muitais prekių importą jūrinių konteinerių, skirtų laivams-konteineriams įrengti, kurie vėliau bus eksportuojami, gamybai.
Kalbant apie 1998 m. sausio 1 d. – vasario 3 d. laikotarpį imtinai, Komisija 2004 m. liepos 22 d. laišku pareikalavo iš Danijos Karalystės sumokėti 1479016 DKK sumą, atitinkančią muitų, nuo kurių importuojanti įmonė buvo atleista pagal galutinio vartojimo procedūrą, sumą. 2004 m. gegužės 19 d. Sprendime
REC
12/03 (toliau – Sprendimas 12/03) ji nusprendė, kad muitai turėjo būti paskiau įtraukti į apskaitą ir kad importuojanti įmonė galėjo būti atleista nuo jų mokėjimo pagal Muitinės kodekso 239 straipsnį. Nenustačiusi su šiuo laikotarpiu susijusios Danijos institucijų kaltės, Komisija 2005 m. vasario 21 d. laiške nurodė, kad ji daugiau nelaiko Danijos Karalystės atsakinga už nuosavų išteklių minėtu laikotarpiu nesumokėjimą.
Kalbant apie 1994 m. sausio 1 d. – 1997 m. gruodžio 31 d. laikotarpį imtinai, Komisija 1998 m. lapkričio 9 d. laišku pareikalavo iš Danijos institucijų sumokėti muitus, kuriuos ji turėjo surinkti iš importuojančios įmonės už prekių, reikalingų konteinerių gamybai, importą, t. y. 18687475 DKK sumą, be palūkanų. Po susirašinėjimo Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. 2002 m. sausio 31 d. laišku paprašiusi Danijos Karalystės pateikti savo pastabas, Komisija 2002 m. spalio 31 d. laišku išsiuntė pagrįstą nuomonę, ragindama šią valstybę narę per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
Kadangi Danijos Karalystės pateiktas atsakymas į pagrįstą nuomonę Komisijos neįtikino, ji pareiškė šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Šalių argumentai
Komisija pabrėžia, kad Danijos Karalystė, savo sprendimą atleisti importuojančią įmonę nuo importo muitų pagal galutinio vartojimo procedūrą 1994 m. sausio 1 d. – 1997 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu imtinai grįsdama neteisingu muitų teisės aktų aiškinimu, neįvykdė įsipareigojimo nustatyti ir perduoti Bendrijai 18687475 DKK nuosavų išteklių sumą. Šiuo atžvilgiu ji nurodo 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimą
Komisija prieš Daniją
(
C-392/02, Rink. p. I-9811
).
Ji pabrėžia, kad valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavus išteklius, net jei jie yra ginčijami (minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
60 punktas). Danijos institucijos rizikavo laikydamosi savo galutinio vartojimo procedūros aiškinimo po to, kai Komisija jį ginčijo 1996 metais. Jos nepranešė apie tai importuojančiai įmonei iki 1997 m. gruodžio 30 d. ir neįvykdė įsipareigojimo pagal Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnį kreiptis į Komisiją, kad ji nuspręstų dėl Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto galimo taikymo.
Komisija priminė, kad ji daugiau nelaiko Danijos Karalystės atsakinga už nuosavų išteklių 1998 m. sausio 1 d. – vasario 3 d. laikotarpiu imtinai nesumokėjimą. Todėl Sprendimas 12/03, susijęs su minėtu laikotarpiu, neturi reikšmės šiai bylai.
Kalbant apie 1994 m. sausio 1 d. – 1997 m. gruodžio 31 d. laikotarpį imtinai, Komisija mano, kad šios bylos faktinės aplinkybės nesiskiria nuo minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
aplinkybių. Ypač ji ginčija teiginį, kad importuojanti įmonė nuo šio laikotarpio pradžios galėjo naudotis laikinojo įvežimo perdirbti procedūra, kuri Bendrijai nepadarė jokios žalos. Ji pažymi, kad iš tiesų šis teiginys paremtas vien tik hipotetine prielaida, ir pabrėžia, jog Muitinės kodekso 114–129 straipsniuose numatytą laikinojo įvežimo perdirbti procedūros taikymą užtikrinančios sąlygos iš esmės skiriasi nuo galutinio vartojimo procedūrai taikomų sąlygų. Komisija priduria, kad bet kuriuo atveju tuo metu buvo neįmanoma gauti leidimo atgaline data pagal laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą. Todėl ji mano, kad Danijos Karalystė, siekdama išvengti atsakomybės, negali tiesiog teigti, jog importuojanti įmonė galėjo naudotis minėta procedūra nuo 1994 m. sausio 1 dienos.
Danijos karalystė pripažįsta, kad muitinė savo sprendimą suteikti importo įmonei teisę naudotis galutinio vartojimo procedūra grindė neteisingu atitinkamų teisės aktų aiškinimu. Tačiau nepaisant šios klaidos, ši valstybė narė teigia, kad ši byla iš esmės skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas minėtas sprendimas
Komisija prieš Daniją
. Bendrija neprarado jokių išteklių dėl Danijos institucijų klaidos, nes importuojanti įmonė bet kuriuo atveju galėjo naudotis atleidimu nuo muitų pagal laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą.
Danijos Karalystė primena, kad minėtame sprendime Teisingumo Teismo tyrimas paremtas biudžeto pusiausvyros principu, pagal kurį nuosavų išteklių deficitas turi būti kompensuojamas kitais nuosavais ištekliais arba pakoreguojant išlaidas (minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
54 punktas). Nagrinėjamoje byloje ši pusiausvyra nebuvo ginčijama ir pati Komisija tai pripažino. Ypač Sprendimas 12/03 parodo, kad Bendrija nepatyrė žalos nei 1998 m. sausio 1 d. – vasario 3 d. laikotarpiu imtinai, nei 1994 m. sausio 1 d. – 1997 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu imtinai.
Danijos Karalystė tvirtina, kad importuojanti įmonė, turėdama tokią teisę, 1990 m. paprašė leisti naudotis laikinojo įvežimo perdirbti procedūra. Tuomet muitinė, remdamasi neteisingu atitinkamų teisės aktų nuostatų aiškinimu, paragino ją kreiptis dėl galutinio vartojimo procedūros. Nors galutinio vartojimo ir laikinojo įvežimo perdirbti procedūros skiriasi, šios valstybės narės nuomone, importuojanti įmonė jau buvo atleista nuo muitų.
Šiomis aplinkybėmis, kadangi muitinės klaida neturėjo poveikio Bendrijos biudžetui, Danijos Karalystė teigia, kad įvykdė įsipareigojimus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Taigi valstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai tik jų muitinės turi būtiną informaciją, ir todėl gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančią muitų sumą bei nustatyti skolininką, nepaisant to, ar įvykdyti Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto kriterijai ir ar dėl to galima įtraukti į apskaitą bei vėliau išieškoti atitinkamus muitus. Šiomis aplinkybėmis valstybė narė, kuri nenustato Bendrijų nuosavų išteklių ir neperduoda atitinkamos sumos Komisijos dispozicijai, kai nė viena iš Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 2 dalies sąlygų nėra įvykdyta, neįvykdo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pagal Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius (minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
68 punktas).
Šioje byloje konstatuotina, kad dėl savo klaidos Danijos institucijos nesurinko importo muitų 1994 m. sausio 1 d. – 1997 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu imtinai. Remdamosi šia klaida, jos neįtraukė muitų į apskaitą ir neišieškojo jų
a posteriori
pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą.
Kadangi
a posteriori
pasirodė, kad nebuvo įvykdyta viena iš galutinio vartojimo procedūrai gauti būtinų sąlygų, pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 2 dalį importuojančios įmonės skolos muitinei atsiradimas pradedamas skaičiuoti tuo metu, kai prekėms buvo pradėta taikyti ši procedūra. Po leidimo, kuris buvo suteiktas 1990 m. pagal minėtą procedūrą, panaikinimo nuo 1997 m. gruodžio 31 d. importuojanti įmonė negalėjo atgaline data gauti leidimo pagal laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą. Todėl klausimas, ar 1990 m. ši įmonė įvykdė visas sąlygas, reikalingas leidimui pagal pastarąją procedūrą gauti, ir, jei taip, ar Bendrija turėtų pagrindą reikalauti jai perduoti nuosavus išteklius nepažeidus jos finansinių interesų, nėra svarbus.
Šiuo atžvilgiu bet kuriuo atveju reikia priminti, kad Bendrijos teisės normos nustatytos pareigos nesilaikymas savaime yra įsipareigojimų neįvykdymas, o vertinimas, kad toks nesilaikymas nesukėlė neigiamų pasekmių, nėra svarbus (1978 m. balandžio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
,
C-95/77, Rink. p. 863
, 13 punktas; 1990 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-209/88, Rink. p. I-4313
, 14 punktas ir 2001 m. vasario 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
,
C-333/99, Rink. p. I-1025
, 37 punktas).
Dėl EB 10 straipsnio, kuriuo taip pat rėmėsi Komisija, nereikia pripažinti šio straipsnio nuostatose numatytų bendrų įsipareigojimų neįvykdymo, kuris skirtųsi nuo pirmiau pripažintų konkretesnių Danijos Karalystės Bendrijos įsipareigojimų, būtent pagal Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius, neįvykdymo.
Taigi reikia pripažinti, kad neperdavusi Komisijos dispozicijai 18687475 DKK nuosavų išteklių sumos ir delspinigių, apskaičiuotų nuo 2000 m. liepos 27 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pažeidė Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Danijos Karalystės ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
Neperdavusi Europos Bendrijos Komisijai 18687475 DKK nuosavų išteklių sumos bei delspinigių, apskaičiuotų nuo 2000 m. liepos 27 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pagal 1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 2 ir 8 straipsnius.

2.
Priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: danų.