CELEX: 62003CJ0019
Ekonomska in monetarna politika
Uredba (ES) št. 1103/97
Uvedba evra
Preračunavanje med nacionalnimi valutnimi enotami in enoto evra
Zaokroževanje denarnih zneskov, ki jih je treba plačati ali vknjižiti, potem ko je bil znesek preračunan
Pogodba, sklenjena v telekomunikacijskem sektorju
Pojem "denarni zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti"- Določitev tarife na minuto za telefonske pogovore

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5 Uredbe Sveta (ES) št. 1103/97 z dne 17. junija 1997 o
nekaterih določbah v zvezi z uvajanjem evra (UL L 162, str. 1).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Verbraucher-Zentrale Hamburg eV (v nadaljevanju: Verbraucher-Zentrale) in O2 (Germany)
GmbH & Co. OHG (v nadaljevanju: O2) ter glede pogojev, v katerih je slednja preračunala v evre in zaokrožila ceno za minuto
telefonskih pogovorov iz svojih pogodb, ki je bila do tedaj določena v nemških markah.

Pravni okvir Skupnosti
Člen 3 Uredbe št. 1103/97 določa:
„Uvedba evra posledično ne vpliva na spremembo pogojev iz pravnih instrumentov in ne odvezuje od obveznosti iz njih, prav
tako ne opravičuje neizpolnjevanja teh obveznosti in pogodbenim strankam ne daje pravice, da enostransko spremenijo ali odpovejo
tovrstni instrument. Ta določba velja s pridržkom glede na morebitne dogovore pogodbenih strank.“
Člen 4 te uredbe določa:
„1. Menjalni tečaji so določeni za en evro, izražen v vsaki od nacionalnih valut sodelujočih držav članic. Določeni so kot
šestmestno število z značilnimi mesti.
2. Menjalni tečaji se pri preračunavanju ne zaokrožujejo in ne krajšajo za eno ali več mest.
3. Menjalni tečaji se uporabljajo za preračunavanje med enoto evra in nacionalnimi valutnimi enotami v obe smeri. Inverzni
menjalni tečaji, izpeljani iz menjalnih tečajev, se ne uporabljajo.
4. Denarni zneski, ki se preračunavajo iz ene nacionalne valutne enote v drugo, se najprej preračunajo v denarni znesek, izražen
v enotah evra, pri čemer tega ni dovoljeno zaokrožiti na manj kakor tri decimalke, ki se nato preračuna v drugo nacionalno
valutno enoto. Pri tem ni dovoljeno uporabljati nobene druge metode preračunavanja, razen če ta pripelje do istih rezultatov.“
Člen 5 te uredbe določa:
„Denarni zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti potem, ko je bil znesek v skladu s členom 4 preračunan in zaokrožen
v enote evra, se zaokrožijo navzgor ali navzdol na najbližji cent. Denarni zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti in
so preračunani v nacionalno valutno enoto, se zaokrožijo navzgor ali navzdol na najbližjo nacionalno podenoto, če ta ni določena,
pa na najbližjo enoto bodisi v skladu z nacionalno zakonodajo bodisi prakso na večkratnik ali del podenote ali enote nacionalne
valutne enote. Če je rezultat preračunavanja znesek, ki je točno na sredini, se ta zaokroži navzgor.“
Uredba Sveta (ES) št. 974/98 z dne 3. maja 1998 o uvedbi evra (UL L 139, str. 1) v členu 14 določa:
„Če pravni instrumenti, ki veljajo ob koncu prehodnega obdobja, navajajo enote nacionalne valute, se take navedbe berejo kakor
navedbe evra po ustreznem menjalnem razmerju. Uporabljajo se pravila o zaokroževanju, določena z Uredbo (ES) št. 1103/97.“
V členu 13 Uredbe št. 974/98 se zgoraj navedeni člen 14 uporablja „ob koncu prehodnega obdobja“, v obdobju, ki ga določa člen
1 te uredbe kot „obdobje, ki začne veljati 1. januarja 1999 in se izteče 31. decembra 2001“.
Na podlagi člena 1 Uredbe Sveta (ES) št 2866/98 z dne 31. decembra 1998 o menjalnih tečajih med evrom in valutami držav članic,
ki sprejmejo evro (UL L 359, str. 1), je nepreklicno določen menjalni tečaj za evro in nemško marko, in sicer 1 evro za 1,95583
marke.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
O2, ki se je do aprila 2002 imenoval VIAG Interkom GmbH & Co, ima sedež v Münchnu (Nemčija). Deluje kot operater mobilnega
telefonskega omrežja. Pogodbe mobilne telefonije določajo, da je podlaga za tarifo cena za minuto, ki se spreminja glede na
tarifno ponudbo, ki jo izbere stranka, in da se pogovorni čas, za katerega se izstavi račun, obračuna na podlagi enote desetih
sekund.
Pred prehodom na evro je bila cena za minuto različnih tarifnih ponudb O2 določena v nemških markah, na dve decimalni mesti
natančno, na primer 0,05 DEM za eno izmed tarif (tarifa „Genion Home“, ki se uporablja za klice v fiksno omrežje po 21. uri).
Po tej tarifi je bila cena na enoto 0,00833 DEM in cena za desetminutni klic 0,5 DEM.
Poleti 2001 je O2 v evre preračunal zneske iz svojih pogodb, določene v DEM. Po menjalnem tečaju 1,95583 DEM za 1 evro, določenem
v členu 1 Uredbe št. 2866/98, je bila cena za minuto za zgoraj navedeno tarifo 0,02556 EUR – ko je bila določena le na pet
decimalnih mest natančno – zaokrožena na najbližji, torej na višji cent, in zato določena na 0,03 EUR.
Ko je ugotovil, da je bila posledica menjalnega tečaja in zaokrožitve povečanje cen klicev, za katere veljajo te tarife, ker
se je ceno klica določilo na 0,3 EUR, torej 0,59 DEM namesto prejšnje 0,5 DEM, je Verbraucher-Zentrale (organ za ugotavljanje
kršitev zakona o varstvu potrošnikov) ocenil, da je O2 kršil načeli kontinuitete pogodb in najbolj natančnega preračunavanja,
ki ju določata Uredbi št. 1103/97 in 2866/98.
S tožbo z dne 20. februarja 2002, ki jo je vložil na Landgericht, je zatrjeval, da cena za minuto iz pogodb O2 ni bila denarni
znesek, ki ga je treba plačati ali vknjižiti v smislu člena 5 Uredbe št. 1103/97. Po njegovem mnenju naj bi bila ta cena le
vmesni znesek, ki naj ne bi bil predmet zaokroževanja. Preračunavanje in zaokroževanje te cene naj bi imela negativne posledice
za potrošnika, medtem ko naj bi bil izrecen namen Uredbe št. 1103/97 varstvo potrošnikov.
O2 je nasprotno trdil, da je bila cena za minuto hkrati odločilni element za primerjavo cen med operaterji mobilne telefonije
in kot vsaka cena znesek, ki ga mora plačati potrošnik v smislu člena 5 Uredbe št. 1103/97, kot tudi znesek, ki ga je treba
vknjižiti v smislu tega člena. Prikaz cene za minuto, ki naj bi bila določena na več decimalnih mest natančno, naj bi bil
v nasprotju z načeloma jasnosti in resničnosti cen, določenima v nacionalni ureditvi o določitvi cen. O2 je poleg tega določil,
da so se cene za minuto pogovorov, ki izhajajo iz drugih tarif, kot je tista, ki jo v primeru navaja Verbraucher-Zentrale,
zmanjšale zaradi preračunavanja in zaokroževanja, tako da naj stranke O2 ne bi bile oškodovane zaradi okoliščin, do katerih
je prišlo v tej družbi ob prehodu na evro.
Landgericht je menilo, da je bil cilj Uredbe št. 1103/97 varstvo potrošnikov. Povzelo je, da O2 ni bil v ničemer vezan na
nacionalno ureditev o določanju cen o preračunavanju v evre in zaokroževanju cen za minuto in da prikaz v markah ni mogel
zadovoljiti zahtev te nacionalne ureditve. Poudarilo je, da gre lahko za kršitev člena 5 Uredbe št. 1103/97 le, če cene za
minuto iz pogodb niso bile zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti v smislu te določbe, in če bi izhajalo iz te uredbe,
da se zneskov, ki jih ni treba plačati ali vknjižiti, ne more zaokroževati.
Landgericht, ki se najprej navezuje na besedilo člena 5 Uredbe št. 1103/97, je ocenilo, da je bila cena za minuto le osnova
za izračunavanje in torej ni bila niti znesek, ki ga mora plačati stranka, niti znesek, ki ga mora vknjižiti O2. Menilo je,
da s preračunavanjem in zaokroževanjem O2 ni spoštoval svojih pogodbenih obveznosti ponujanja telefonskih storitev po določeni
ceni za minuto, medtem ko člen 3 Uredbe št. 1103/97 določa, da uvedba evra in potrebna preračunavanja, ki so s tem povezana,
ne morejo upravičiti nespoštovanja zakonskih obveznosti. Izjavilo je tudi, da naj bi cena za minuto predstavljala odločilno
primerjalno merilo za potrošnike in da ob prehodu na evro ni bilo primerno, da bi ta cena ostala določena v nacionalni valuti
ali z nešteto decimalnimi mesti.
Ker je ocenilo, da tako pride do nasprotovanja med besedno in teleološko razlago Uredbe št. 1103/97, je Landgericht München
odločilo, da prekine odločanje in predloži Sodišču naslednja vprašanja za predhodno odločanje:
„1)      Ali je treba člen 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97 razlagati tako, da sta v okviru pogodbenih razmerij zasebnega prava končni
znesek računa ali posamezni znesek, določen na računu, edina, ki sta lahko ali ju je treba zaokrožiti, ali cena na enoto/tarifo
(v tem primeru cena za minuto), ki jo prav tako določa pogodba, predstavlja znesek, ki ga je treba plačati ali vknjižiti v
smislu te določbe? Ali je za presojanje o tem, ali je tarifa znesek, ki ga je treba plačati ali vknjižiti v smislu člena 5
Uredbe št. 1103/97, odločilno, da se tarifa nanaša na določen večkratnik (v tem primeru šestkratnik) enote, ki se jo vzame
za osnovo (v tem primeru enota desetih sekund) za izračun končnega zneska računa, ali da je tarifa, gledano s stališča potrošnika,
odločilno merilo?
2)      Ali je treba Uredbo št. 1103/97 (predvsem člen 5) razlagati tako, da vsebuje izčrpno ureditev, na podlagi katere zneski, ki
niso zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti (če obstajajo), ne smejo biti zaokroženi na način, določen v členu 5 tako,
da morajo biti še naprej izraženi v prejšnji nacionalni valuti, ali tako, da je treba natančno določiti rezultat, dobljen
po preračunavanju?“

Prvo vprašanje
V prvem vprašanju predložitveno sodišče sprašuje, ali je tarifa, kot je cena za minuto, po kateri O2 svojim strankam obračunava
telefonske pogovore, denarni znesek, ki ga je treba plačati ali vknjižiti v smislu člena 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97,
oziroma ali lahko tak znesek predstavlja le končni znesek, ki je bil potrošniku dejansko obračunan.

Stališča, predložena Sodišču
O2 trdi, da je pravilno uporabil pravilo za zaokroževanje, določeno v členu 5, prvi stavek, Uredbe št.1103/97, in da na splošno
njegove stranke s to izbiro niso bile oškodovane, ker je prehod na evro povzročil, glede na različne cene za minuto, ki jih
ima O2, povečanje in zmanjšanje tarif.
O2 meni, da se spor v glavni stvari nanaša le na možnost preračunavanja v evre in na zaokroževanje cen za minuto in ne na
načine zaokroževanja že preračunanih cen. Pomembna naj bi bila le razlaga člena 4 Uredbe št.1103/97 o možnostih preračunavanja
in zaokroževanja, ker člen 5, prvi stavek, te uredbe določa le načine zaokroževanja denarnih zneskov.
O2 zatrjuje, da je ravnal v skladu z določbami člena 4(2) in (3) Uredbe št.1103/97. Med preračunavanjem naj ne bi niti zaokroževal
niti krajšal menjalnih tečajev in naj bi uporabil tečaj, določen za preračunavanje nemških mark v evre. Po določbah člena
4(4) te uredbe naj se v tem primeru ta tečaj ne bi uporabil, če ni bil noben denarni znesek preračunan iz ene nacionalne valute
v drugo.
Niti ti členi niti nobena druga določba prava Skupnosti naj ne bi pridržali uporabe pravila za zaokroževanje iz člena 5, prvi
stavek, Uredbe št. 1103/97 le skupnemu znesku, ki je bil dejansko izstavljen potrošniku. Zlasti člen 4 te uredbe naj ne bi
vseboval nobenega pravila, ki bi prepovedovalo preračunavanje in zaokroževanje zneska, kot je cena za minuto, ki naj bi bila
odločilni znesek, dogovorjen s potrošnikom, kot enota za obračunavanje klicev. Komisija naj bi sicer priznala, da sta obe
metodi preračunavanja, torej prva po kateri se preračunajo vsi vmesni zneski, in druga, po kateri se preračuna le končni znesek,
v skladu s pravili za zaokroževanje, ki jih določajo uredbe glede evra.
O2 nazadnje trdi, da je cena za minuto denarni znesek, ki ga je treba plačati in je dogovorjen s potrošnikom, torej dejansko
ustreza „denarnemu znesku, ki ga je treba plačati“ v smislu člena 5, prvi stavek, Uredbe št.1103/97, za katerega se uporablja
pravilo za zaokroževanje. Kakorkoli že, bi se ta cena na podlagi obračunavanja klicev morala šteti kot „denarni znesek, ki
ga je treba vknjižiti“ v smislu te iste določbe. Za preizkus vprašanja za predhodno odločanje, naj ne bi bilo pomembno, ali
je osnova za tarifo, kot je cena za minuto določen večkratnik enote, ki je podlaga za izračun končnega zneska računa, oziroma
ali je tarifa, gledano s stališča potrošnika, odločilen podatek.
Komisija meni, da Uredba št. 1103/97 ne opredeljuje denarnih zneskov „ki jih je treba plačati ali vknjižiti“. Iż enajste uvodne
izjave te uredbe, po kateri je za uvedbo evra „potrebno“ zaokroževanje denarnih zneskov, naj bi izhajalo, da naj bi pravila
za zaokroževanje urejala le elemente, ki so nujni za prehod na evro.
Ker je najmanjša podenota evra cent, naj bi se vsi zneski, ki se zaradi praktičnih razlogov ne morejo spustiti pod to najmanjšo
podenoto, šteli kot zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti in jih je treba zato zaokrožiti na najbližji cent. Tako
bi bilo v primeru denarnih dolgov ali zneskov v obračunih poslovanja ali v bilancah stanja.
Nasprotno pa bi bilo treba znesek, ki služi le za izračun teh zneskov, kot je zadevna cena za minuto v sporu o glavni stvari,
za katero višja stopnja natančnosti ne bi pomenila nobenega praktičnega problema, šteti kot vmesni znesek, ki ga ni treba
zaokroževati pod pogoji, ki jih določa člen 5 Uredbe št. 1103/97. Dejstvo, da cena za minuto za potrošnika predstavlja odločilno
primerjalno merilo, naj na to oceno ne bi vplivalo. Sicer naj bi določeni konkurenti O2 zaokrožili svojo ceno za minuto, preračunano
v evre, na štiri decimalna mesta in ne na najbližji cent.
Člen 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97 bi bilo treba torej razlagati tako, da ne ureja zneskov, kot so cene za minuto v pogodbah
O2.

Odgovor Sodišča
Uredba št. 1103/97 ne opredeljuje pojma „denarni zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti“, ki se pojavi v členu 5, prvi
stavek.
Čeprav besedilo tega člena jasno določa, da ta pojem vključuje zneske, ki jih plačuje potrošnik, torej vse denarne dolgove
in zneske iz računovodskih listin ali obračunih poslovanja, ni takoj očitno, ali ta pojem vključuje tudi denarne zneske, kot
so cene za minuto, ki jih uporablja O2 in služijo za osnovo izračuna cene, ki jo mora plačati potrošnik.
Ker Uredba št. 1103/97 ne določa ničesar drugega, je treba upoštevati njene namene.
Iz uvodnih izjav in določb izhaja, da želi ta uredba zagotoviti, da se prehod na enotno valuto izvede brez oškodovanja obstoječih
obveznosti med državljani in podjetji. Tako četrta uvodna izjava določa, da „[…] bo pravočasno zagotovljena pravna varnost
državljanom in podjetjem omogočila, da se nanj kar najbolje pripravijo“. Sedma uvodna izjava določa, da „[…] velja splošno
priznano pravno načelo, da uvedba nove valute ne vpliva na kontinuiteto pogodb in drugih pravnih instrumentov“. Ta ista uvodna
izjava podrobneje določa, da je namen določb Uredbe št. 1103/97 o kontinuiteti pogodb, da „morajo gospodarskim subjektom in
predvsem potrošnikom zagotavljati pravno varnost in preglednost […]“. Člen 3, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97 določa, da „uvedba
evra posledično ne vpliva na spremembo pogojev iz pravnih instrumentov in ne odvezuje od obveznosti iz njih, prav tako ne
opravičuje neizpolnjevanja teh obveznosti in pogodbenim strankam ne daje pravice, da enostransko spremenijo ali odpovejo tovrstni
instrument“.
Določitev pravil za preračunavanje prispeva k temu cilju nevtralnosti prehoda na evro. Iskanje največje mogoče nevtralnosti
za preračunavanje, tako za državljane kot za podjetja, predpostavlja, kot je določeno v dvanajsti uvodni izjavi te uredbe,
da se zagotovi „zelo natančno preračunavanje menjalnih tečajev“. Člen 4(1) Uredbe št. 1103/97 tako določa, da so menjalni
tečaji „opredeljeni kot šestmestno število z značilnimi mesti“. Člen 4(2) pojasnjuje, da se „[m]enjalni tečaji pri preračunavanju
ne zaokrožujejo in ne krajšajo za eno ali več mest“, člen 4(3) pa: „Inverzni menjalni tečaji, izpeljani iz menjalnih tečajev,
se ne uporabljajo.“ Zadnja določba želi, glede na deseto uvodno izjavo, preprečiti „precej nenatančne rezultate, še posebno
pri velikih zneskih“.
Z enakim ciljem nevtralnosti prehoda na evro Uredba št. 1103/97 v enajsti uvodni izjavi določa, da pravila za zaokroževanje
denarnih enot „ne vplivajo na načine zaokroževanja, konvencije ali nacionalne predpise za zaokroževanje, ki omogočajo visoko
stopnjo natančnosti vmesnih izračunov“.
Iz preučitve namena Uredbe št. 1103/97 in zlasti iz sklicevanja enajste uvodne izjave na nacionalna pravila za zaokroževanje
denarnih zneskov izhaja, da ta uredba določa le minimalna pravila za zaokroževanje določenih zneskov in prepušča nacionalnim
organom, da ohranijo ali sprejmejo pravila, ki naj bi bolj prispevala k cilju nevtralnosti prehoda na enotno valuto. Samo
besedilo te enajste uvodne izjave določa, da namen načinov zaokroževanja denarnih zneskov iz Uredbe št. 1103/97 ni bil izčrpno
urejati vmesnih izračunov, ki se nanašajo na te zneske.
Če se je člen 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97 razlagal tako, da se je nanašal na vse denarne zneske, vključno s tistimi,
ki ne zahtevajo niti plačila niti vknjižbe, bi uvedel spoštovanje pravila za zaokroževanje, ki naj ne bi bil v vseh primerih
ustrezalo stopnji natančnosti, ki jo implicira cilj nevtralnosti uvedbe evra in ki bi zato lahko škodovalo natančnejšim nacionalnim
pravilom.
Člena 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97 ni treba široko razlagati. Kot pravilno navaja Komisija, se lahko nanaša le na denarne
zneske iz točke 29 te sodbe, za katere praktični razlogi, tržni, računovodski ali finančni, ne samo upravičujejo, ampak tudi
zahtevajo zaokrožitev na najbližji cent.
Ker je najmanjša denarna podenota evra cent, se cena, ki jo dejansko plača potrošnik, ko plačuje z gotovino, lahko določi
le do centa natančno. Enako se računi, ki so bili zaokroženi na najbližji cent, knjižbe in obračuni poslovanja, ki ustrezajo
tem računom, lahko predložijo le z enako stopnjo natančnosti.
Gotovo bi razvoj elektronskih načinov poslovanja, kot so bančne kartice ali virmani, lahko omogočil višjo stopnjo natančnosti,
kot je ta podenota. Vendar so očitni praktični razlogi preprečili, da se bi državljanom in podjetjem naložilo take zahteve,
ki se jih ni moglo na vsak način spoštovati pri gotovinskih plačilih.
Ker se je zakonodajalec Skupnosti zavedal neizogibnih nenatančnosti glede zaokroževanja denarnih zneskov na najbližji cent,
je predpisal, da se tako zaokroževanje uporabi le za denarne zneske za plačilo ali knjiženje in natančneje v členu 5, zadnji
stavek, Uredbe št. 1103/97: „Če je rezultat preračunavanja znesek, ki je točno na sredini, se ta zaokroži navzgor.“
Glede tarife, kot je cena za minuto v sporu v glavni stvari, v vsakem primeru ne obstaja noben praktični razlog za zaokroževanje
zneska na dve decimalni mesti. Tarifa na enoto blaga in storitev se lahko prikaže z večjo stopnjo natančnosti, kot potrjujejo
prakse številnih gospodarskih subjektov. Predvsem se tak znesek dejansko ne izstavi potrošniku in ga ta ne plača ter ni vpisan
kot tak v nobeno računovodsko listino niti v obračunu poslovanja. V takih pogojih ne gre za denarni znesek, ki ga je treba
plačati ali vknjižiti v smislu člena 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97. Torej ga ni treba v vsakem primeru zaokrožiti na
najbližji cent.
Dejstvo, da je ta tarifa odločilni element cene blaga ali storitev, ki se ponujajo potrošniku, na to sklepanje ne vpliva.
Tarifa, ki je določena na dve decimalni mesti, ni nujno najboljši način zagotavljanja popolne informacije kupcu.
Okoliščina, da ta tarifa temelji na določenem večkratniku (šestkratnik) enote, ki se jo vzame za osnovo (enota desetih sekund)
za izračun končnega zneska računa, žal ne vpliva na odgovor na vprašanje za predhodno odločanje. Ker ta tarifa ni znesek,
ki ga dejansko plača potrošnik, ne gre za znesek, ki ga je treba plačati ali vknjižiti v smislu Uredbe št. 1103/97, kakršnakoli
je njegova sestava ali način izračuna.
Na prvo vprašanje za predhodno odločanje je treba je torej odgovoriti, da tarifa, kot je zadevna cena za minuto v zadevi v
glavni stvari ni denarni znesek, ki ga je treba plačati ali vknjižiti v smislu člena 5, prvi odstavek, Uredbe št. 1103/97,
in se ga torej ne sme zaokrožiti v vseh primerih na najbližji cent. Dejstvo, da ta tarifa temelji na določenem večkratniku
enote, ki se jo vzame za osnovo končnega zneska računa, ali da ta tarifa za potrošnika predstavlja odločilni element glede
cene blaga ali storitev, na to presojo ne vpliva.

Drugo vprašanje
V drugem vprašanju predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba Uredbo št. 1103/97, zlasti člen 5, prvi stavek, razlagati
v smislu, da nasprotuje temu, da je treba ostale zneske, ki jih je treba plačati ali vknjižiti, zaokrožiti na najbližji cent.

Stališča, predložena Sodišču
O2 zatrjuje, da so vsi denarni zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti ter so lahko vsi predmet preračunavanja, tako
kot posledično zaokroževanja na načine, določene v členu 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97. Če denarnih zneskov ni bilo treba
plačati niti vknjižiti, zanje ne bi veljala pravila za zaokroževanje iz uredbe in bi morali biti še naprej izraženi v prejšnji
nacionalni valuti ali z natančno določitvijo rezultata preračunavanja, kar ne bi bilo v skladu s ciljem hitrega prehoda na
evro.
O2 podredno zatrjuje, da je treba v primeru, če se cena za minuto ne bi razlagala kot znesek, ki ga je treba plačati ali vknjižiti
v smislu člena 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97, to določbo razlagati tako, da ni v nasprotju s tem, da se ostali zneski,
kot je zadevna cena za minuto v zadevi v glavni stvari, lahko zaokrožijo na najbližji cent.
Komisija ocenjuje, da iz dejstva, da zadevna določba za ostale denarne zneske ne določa formalnih prepovedi zaokroževanja
teh, ne izhaja prepoved, ki jo je treba izrecno omeniti, čeprav uredba temelji na načelu kar najbolj natančnega mogočega preračunavanja.
Člen 5 naj bi torej urejal le zaokroževanje zneskov, ki jih omenja, tako da določi minimalno stopnjo natančnosti in tako da
ne ovira višje stopnje natančnosti, ki jo želi doseči nacionalno pravo za ostale zneske, zlasti prek vmesnih zneskov.

Odgovor Sodišča
Kot izhaja iz odgovora na prvo vprašanje, določa člen 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97 pravilo za zaokroževanje, ki se uporablja
le za denarne zneske, ki jih določa. Ostale določbe te uredbe ne določajo nobenega pravila za zaokroževanje ostalih denarnih
zneskov, kot so tarife na enoto blaga in storitev ali vmesni zneski za izračunavanje denarnih zneskov, ki jih je treba plačati
ali vknjižiti. Uredba št. 1103/97 v bistvu ne bi mogla, upoštevajoč zlasti obstoječe vrednostne razlike med prejšnjimi denarnimi
valutami držav članic, na homogen način določiti za vse države članice, ki so uvedle evro, kakšna stopnja natančnosti naj
bi se zahtevala za zaokroževanje omenjenih tarif ali vmesnih zneskov.
Vendar dejstvo, da Uredba št. 1103/97 sama ne določa stopnje natančnosti zaokroževanja ostalih denarnih zneskov, ne pomeni,
da so ta zaokroževanja izvzeta iz splošnega načela kontinuitete pogodb, ki ga določa člen 3, niti da lahko prezrejo cilj nevtralnosti
prehoda na evro, ki ga določa ta uredba.
Po eni strani se pravilo za zaokroževanje na najbližji cent, ki ga določa člen 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97, in tisto,
ki ga dopolnjuje in je določeno v zadnjem stavku istega člena za zaokroževanje določene denarne vsote na najbližji cent navzgor,
gospodarskim subjektom določita le iz praktičnih potreb.
Sestavljen učinek teh dveh pravil povzroči določeno nenatančnost rezultata preračunavanja v evre vrednost blaga in storitev,
nenatančnost, ki lahko vodi do nezanemarljivega spreminjanja cen, dogovorjenih s pogodbo, in tako do kršitve obveznosti kontinuitete
pogodb in nevtralnosti prehoda na evro. Iz tega izhaja, da zaokroževanje na dve decimalni mesti ostalih denarnih zneskov,
ne pa tistih, določenih v členu 5, prvi stavek, Uredbe št. 1103/97, ne more vedno zadostiti zahtevi po natančnosti, ki jih
nalagajo te obveznosti, čeprav takšno zaokroževanje na podlagi nacionalnih predpisov ni izključeno.
Po drugi strani iz enajste uvodne izjave Uredbe št. 1103/97, ki določa, da pravila za zaokroževanje „ne vplivajo na načine
zaokroževanja, konvencije ali nacionalne predpise za zaokroževanje, ki omogočajo visoko stopnjo natančnosti vmesnih izračunov“,
sledi, da avtorji uredbe ne morejo pooblastiti nacionalnih organov, da se odpovejo obveznosti kontinuitete in nevtralnosti
pri določitvi načinov zaokroževanja, ki se uporabljajo za tarife ali za vmesne zneske.
Iz teh uvodnih izjav izhaja da, če Uredba št. 1103/97 na splošno ne nasprotuje temu, da se tisti denarni zneski, ki niso našteti
v členu 5, prvi stavek, zaokrožijo na najbližji cent, ta metoda zaokroževanja ne sme škodovati pogodbenim obveznostim gospodarskih
subjektov, vključujoč potrošnike, in ne sme vplivati resnično na cene, ki jih je treba dejansko plačati.
Ker cena, ki jo je treba plačati, izhaja iz upoštevanja velikega števila vmesnih zneskov, lahko zaokroževanje na najbližji
cent tarife enote tega blaga in storitev ali vsakega izmed vmesnih zneskov, ki se obračunajo, resnično vpliva na ceno, ki
jo plačajo potrošniki. Če ta ni bila prej dogovorjena med strankami zadevne pogodbe, je takšno spreminjanje cene v nasprotju
z načelom kontinuitete pogodb in s ciljem nevtralnosti prehoda na evro, ki ga zagotavlja Uredba št. 1103/97.
Nacionalni sodni organ mora v zadevi, o kateri odloča, preveriti, ali je uporaba pravila za zaokroževanje na najbližji cent
resnično vplivala na znesek, ki ga morajo plačati potrošniki, in ali je uporaba tega pravila škodovala pogodbenim obveznostim
med strankami.
Tako mora predložitveno sodišče preveriti, ali je odločitev O2 glede zaokroževanja vseh tarif za minuto na najbližji cent
resnično vplivala na cene in ali ta odločitev pomeni kršitev pogodbenih obveznosti, ki jih ima ta družba s strankami.
Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Uredbo št. 1103/97 razlagati tako, da ni v nasprotju s tem, da je
treba zneske, razen tistih, ki jih je treba plačati ali vknjižiti, zaokrožiti na najbližji cent, če to zaokroževanje spoštuje
načelo kontinuitete pogodb, ki ga zagotavlja člen 3 te uredbe, in cilj nevtralnosti prehoda na evro, ki ga zasleduje ta uredba,
torej da to zaokroževanje ne škoduje pogodbenim obveznostim gospodarskih subjektov, vključno s potrošniki, in da resnično
ne vpliva na cene, ki jih je treba dejansko plačati.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1)
Tarifa, kot je zadevna cena za minuto v zadevi v glavni stvari, ni denarni znesek, ki ga je treba plačati ali vknjižiti v
smislu člena 5, prvi odstavek, Uredbe Sveta (ES) št. 1103/97 z dne 17. junija 1997 o nekaterih določbah v zvezi z uvajanjem
evra, in se ga torej ne sme zaokrožiti v vseh primerih na najbližji cent. Dejstvo, da ta tarifa temelji na določenem večkratniku
enote, ki se jo vzame za osnovo končnega zneska računa, ali da ta tarifa za potrošnika predstavlja odločilni element glede
cene blaga ali storitev, na to presojo ne vpliva.
2)
Uredbo št. 1103/97 je treba razlagati tako, da ni v nasprotju s tem, da je treba zneske, razen tistih, ki jih je treba plačati
ali vknjižiti, zaokrožiti na najbližji cent, če to zaokroževanje spoštuje načelo kontinuitete pogodb, ki ga zagotavlja člen
3 te uredbe, in cilj nevtralnosti prehoda na evro, ki ga zasleduje ta uredba, torej da to zaokroževanje ne škoduje pogodbenim
obveznostim gospodarskih subjektov, vključno s potrošniki, in da resnično ne vpliva na cene, ki jih je treba dejansko plačati.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.