CELEX: 62008TJ0292
Znamka Skupnosti
Postopek z ugovorom
Prijava besedne znamke Skupnosti OFTEN
Prejšnja nacionalna besedna znamka OLTEN
Relativni razlog za zavrnitev
Verjetnost zmede
Podobnost znakov
Podobnost proizvodov
Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 [postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009]
Dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke
Člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 (postal člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009)
Predmet postopka pred odborom za pritožbe
Člena 61 in 62 Uredbe št. 40/94 (postala člena 63 in 64 Uredbe št. 207/2009)

Dejansko stanje
Tožeča stranka, družba Industria de Diseño Textil (Inditex), SA, je 5. avgusta 2002 pri Uradu za usklajevanje na notranjem
trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne
20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomestila jo je Uredba Sveta (ES)
št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).
Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak OFTEN.
Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, med drugim spadajo v razred 14 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni
klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen,
in ustrezajo temu opisu: „žlahtne kovine in njihove zlitine ter predmeti, izdelani iz njih ali prevlečeni z njimi, ki jih
drugi razredi ne obsegajo; zlatarski izdelki, nakit, dragi kamni; ure in kronometrski instrumenti; okrasne igle (nakit); kravatne
igle; etuiji za šivanke [iz žlahtnih kovin]; obročki za prtičke [iz žlahtnih kovin]; litografska umetniška dela; okrasni obeski
za ključe; medalje; kovanci; zlata in srebrna posoda, razen nožev, vilic in žlic; značke iz žlahtnih kovin; okraski za čevlje
in za klobuke iz žlahtnih kovin; pepelniki iz žlahtnih kovin; manšetni gumbi“.
Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 31/2004 z dne 2. avgusta 2004.
R. F. Marín Díaz de Cerio je 26. oktobra 2004 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe št. 207/2009) vložil
ugovor zoper registracijo znamke, prijavljene za proizvode iz točke 3 zgoraj.
Ugovor je temeljil na teh treh španskih znamkah:
–        besedni znamki OLTEN, ki je bila registrirana 5. septembra 1988 (št. 1182270) za proizvode iz razreda 14;
–        figurativni znamki, ki je bila registrirana 5. marca 1990 (št. 1293560) za proizvode iz razreda 14, prikazani spodaj:
–        figurativni znamki, ki je bila registrirana 20. novembra 2002 (št. 240666) za proizvode iz razreda 14, prikazani spodaj:
V utemeljitev ugovora je bil naveden razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009).
Tožeča stranka je z dopisom z dne 2. septembra 2005 zahtevala, naj R. F. Marín Díaz de Cerio navede dokaze o resni in dejanski
uporabi prejšnjih znamk v skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 (postal člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009).
Oddelek za ugovore je 2. februarja 2007 delno ugodil ugovoru za te proizvode iz razreda 14: „izdelki iz [žlahtnih kovin in
njihovih zlitin] ali izdelki, prevlečeni z njimi, ki jih drugi razredi ne obsegajo; zlatarski izdelki, nakit, ure in kronometrski
instrumenti; okrasne igle (nakit); kravatne igle; okrasni obeski za ključe; medalje; značke iz žlahtnih kovin; okraski za
čevlje in za klobuke iz žlahtnih kovin; manšetni gumbi“. Oddelek za ugovore je med drugim menil, da je bila dokazana resna
in dejanska uporaba prejšnje znamke OLTEN glede „ročnih ur“ iz razreda 14 in da obstaja verjetnost zmede med prijavljeno znamko
in navedeno prejšnjo znamko glede obravnavanih proizvodov.
Tožeča stranka je 28. marca 2007 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009)
pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore. V okviru te pritožbe je ugovarjala presoji oddelka za ugovore
glede podobnosti zadevnih znamk in obstoja verjetnosti zmede.
Z odločbo z dne 24. aprila 2008 (v nadaljevanju: „izpodbijana odločba“) je drugi odbor za pritožbe UUNT zavrnil pritožbo.
Predvsem je menil, da glede na podobnost zadevnih proizvodov ter veliko vidno in slišno podobnost prijavljene znamke in prejšnje
znamke OLTEN pri upoštevni španski javnosti lahko obstaja verjetnost zmede med tema znamkama.

Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo razveljavi za vse zavrnjene proizvode za registracijo ali
za del teh proizvodov.
UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Ker sodnik Tchipev po koncu ustnega postopka ni mogel odločati, je bil na podlagi člena 32(3) Poslovnika Splošnega sodišča
določen sodnik Truchot, da dopolni senat.
Splošno sodišče (šesti senat) je v novi sestavi s sklepom z dne 5. julija 2010 ponovno začelo ustni postopek, stranke pa so
bile obveščene, da bodo zaslišane na novi obravnavi 6. septembra 2010.
Tožeča stranka in UUNT sta z dopisoma z dne 9. oziroma 15. julija 2010 Splošno sodišče obvestila, da ne želita biti znova
zaslišana. Druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT ni odgovorila na poziv Splošnega sodišča.
Predsednik šestega senata je zato odločil, da zaključi ustni postopek.

Pravo
V utemeljitev tožbe tožeča stranka navaja tri razloge, in sicer, prvič, kršitev členov 61 in 62 Uredbe št. 40/94 (postala
člena 63 in 64 Uredbe št. 207/2009), drugič, kršitev člena 43(2) navedene uredbe in, tretjič, kršitev člena 8(1)(b) te uredbe.

Prvi tožbeni razlog: kršitev členov 61 in 62 Uredbe št. 40/94
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe kršil člena 61 in 62 Uredbe št. 40/94, ker ni rešil vprašanj, prvič, o dokazu
o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke OLTEN ter, drugič, o podobnosti zadevnih proizvodov. O teh dveh vprašanjih se
je razpravljalo pred oddelkom za ugovore, kjer je tožeča stranka trdila, da, prvič, še ni prišlo do rabe prejšnje znamke OLTEN
in, drugič, da so zadevni proizvodi, razen ur, različni.
Tožeča stranka meni, da je v skladu z načelom funkcionalne kontinuitete med različnimi organi UUNT odbor za pritožbe zavezan
rešiti ta vprašanja, čeprav niso bila postavljena pred njim. Razlogi iz točke 26 izpodbijane odločbe naj bi bili v tem smislu
pomanjkljivi.
UUNT izpodbija trditve tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
Če je pritožba dopustna, odbor za pritožbe v skladu s členom 61(1) Uredbe št. 40/94 (postal člen 63(1) Uredbe št. 207/2009)
preveri, ali je pritožba utemeljena.
V skladu s členom 62(1) iste uredbe (postal člen 64(1) Uredbe št. 207/2009) odbor za pritožbe po preučitvi utemeljenosti odloči
o pritožbi. Odbor za pritožbe lahko izvršuje katero koli pooblastilo v pristojnosti oddelka, ki je izdal odločbo, zoper katero
je bila vložena pritožba, ali pa preda primer temu oddelku v nadaljnjo obravnavo.
Za uvod je treba poudariti, da čeprav se tožeča stranka v svoji vlogi sklicuje na člen 62(2) Uredbe št. 40/94, je iz njene
argumentacije in pojasnila, podanega na obravnavi, razvidno, da se v bistvu sklicuje na odstavek 1 tega člena.
Iz te določbe je razvidno, da mora odbor za pritožbe pri pritožbi, o kateri odloča, v celoti na novo preizkusiti pravno in
dejansko utemeljenost ugovora (sodba Sodišča z dne 13. marca 2007 v zadevi UUNT proti Kaul, C‑29/05 P, ZOdl., str. I‑2213,
točka 57).
Poleg tega je treba opozoriti, da je v skladu s členom 74(1) Uredbe št. 40/94 (postal člen 76(1) Uredbe št. 207/2009) v postopku
v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije, kot je ta v obravnavanem primeru, preizkus dejstev, ki ga UUNT opravi
po uradni dolžnosti, omejen na navedene razloge in na predloge, ki so jih podale stranke.
V okviru postopka z ugovorom so merila uporabe relativnega razloga za zavrnitev registracije ali vsake druge določbe, na katere
se stranke sklicujejo v utemeljitvi prijav, po naravi del pravnih navedb, ki so UUNT predložene v preizkus. UUNT sme obravnavati
pravno vprašanje, čeprav ga stranke niso navedle, če je rešitev tega vprašanja nujna za zagotovitev pravilne uporabe Uredbe
št. 40/94 glede razlogov in predlogov, ki so jih podale stranke. Tako je del pravnih navedb, navedenih pred odborom za pritožbe,
pravno vprašanje, ki ga je treba nujno preučiti za presojo razlogov, ki so jih podale stranke, ter za ugoditev in zavrnitev
prijav, celo če se stranke o tem vprašanju niso izrekle in celo če se UUNT o tem vidiku ni izrekel (sodbi Splošnega sodišča
z dne 1. februarja 2005 v zadevi SPAG proti UUNT – Dann in Backer (HOOLIGAN), T‑57/03, ZOdl., str. II-287, točka 21, in z
dne 13. junija 2007 v zadevi Grether proti UUNT – Crisgo (Thailand) (FENNEL), T‑167/05, neobjavljena v ZOdl., točka 104).
V obravnavanem primeru tožeča stranka v bistvu trdi, da odbor za pritožbe ugovora ni preizkusil v celoti, saj ni presojal,
prvič, dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke OLTEN ter, drugič, podobnosti med zadevnimi proizvodi. Tožeča stranka
navaja, da se na ti vprašanji ni sklicevala pred odborom za pritožbe, toda meni, da predstavljajo del postopka pred oddelkom
za ugovore in torej tudi del postopka pred odborom za pritožbe.
Ugotoviti je treba, ali zadevni vprašanji dejansko spadata v okvir postopka pred odborom za pritožbe.
Prvič, glede dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke OLTEN je treba spomniti, da z ugovorom, ki temelji na obstoju
verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, UUNT ni nujno predloženo vprašanje glede resne in dejanske uporabe.
Gre namreč za predhodno vprašanje, ki ga je treba, ko ga prijavitelj znamke postavi, rešiti, preden je rešen ugovor (glej
v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 16. marca 2005 v zadevi L’Oréal proti UUNT – Revlon (FLEXI AIR), T‑112/03, ZOdl.,
str. II-949, točka 26).
Zahteva, da se dokaže resna in dejanska uporaba prijavitelja znamke, postopku z ugovorom doda to predhodno vprašanje in tako
spremeni njegovo vsebino, tako da pomeni novo in specifično zahtevo, povezano z dejanskimi in pravnimi ugotovitvami, ki se
razlikujejo od tistih, ki so bile podlaga za vložitev ugovora zoper registracijo znamke Skupnosti (glej v tem smislu sodbo
Splošnega sodišča z dne 18. oktobra 2007 v zadevi AMS proti UUNT – American Medical Systems (AMS Advanced Medical Services),
T‑425/03, ZOdl., str. II-4265, točka 112).
Iz tega izhaja, da je vprašanje resne in dejanske uporabe posebno in predhodno, ker vodi do ugotovitve, ali je za namene preizkusa
ugovora prejšnjo znamko mogoče šteti za registrirano za zadevne proizvode in storitve, pri čemer to vprašanje ne spada v okvir
preizkusa samega ugovora zaradi obstoja verjetnosti zmede s to znamko.
V obravnavanem primeru je jasno, prvič, da se je tožeča stranka na vprašanje resne in dejanske uporabe sklicevala pred oddelkom
za ugovore in da je ta to vprašanje preizkusil, preden je presojal utemeljenost ugovora, in, drugič, da to vprašanje ni bilo
postavljeno pred odborom za pritožbe, tako da je tožeča stranka lahko izpodbijala zgolj presojo oddelka za ugovore glede obstoja
verjetnosti zmede.
Zato v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, vprašanje resne in dejanske uporabe ni pravno vprašanje, ki bi ga odbor za
pritožbe moral nujno preučiti, da bi rešil spor, ki mu je bil predložen.
Tega sklepa ne izpodbijejo navedbe tožeče stranke glede funkcionalne kontinuitete med organi UUNT.
Glede te kontinuitete je jasno, da obsega preverjanja, ki ga mora odbor za pritožbe izvajati glede odločbe, ki je predmet
pritožbe, načeloma ne določajo razlogi, ki jih navaja pritožnik. Tudi če stranka, ki je vložila pritožbo, ni navedla posebnega
razloga, mora odbor za pritožbe pritožbo preizkusiti glede na vse upoštevne pravne in dejanske elemente (sodba Splošnega sodišča
z dne 23. septembra 2003 v zadevi Henkel proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Recueil, str. II-3253, točka 29, in
zgoraj navedena sodba HOOLIGAN, točka 18).
Odbor za pritožbe mora tako svojo odločbo opreti na vse navedbe, ki jih vsebuje pred njim izpodbijana odločba, in na tiste
navedbe, ki jih stranka ali stranke podajo bodisi v postopku pred oddelkom UUNT, ki je odločal na prvi stopnji, bodisi v pritožbenem
postopku, razen navedb, ki niso bile pravočasno navedene v pritožbenem postopku (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 10. julija 2006
v zadevi La Baronia de Turis proti UUNT – Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE), T‑323/03, ZOdl., str. II-2085, točka
58 in navedena sodna praksa).
Tako v obravnavanem primeru razlog glede pomanjkljivosti dokaza resne in dejanske uporabe ni bil posebej naveden pred odborom
za pritožbe in tudi ni pomemben dejavnik za preizkus pritožbe, ki je bil omejen na preizkus ugovora zaradi obstoja verjetnosti
zmede.
Ker torej vprašanje resne in dejanske uporabe ni bilo del predmeta postopka pred odborom za pritožbe, mu tožeča stranka ne
more očitati, da tega vprašanja ni preizkusil.
Drugič, glede vprašanja podobnosti proizvodov je treba spomniti, da se zaradi ugovora, ki temelji na obstoju verjetnosti zmede
v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, UUNT predloži vprašanje glede enakosti ali podobnosti proizvodov in storitev, ki
jih označujejo zadevne znamke, ter glede enakosti ali podobnosti teh znamk.
Dejstvo, da en ali drugi od teh vidikov ni bil izrecno izpodbijan pred odborom za pritožbe, ne pomeni, da UUNT ni treba odločiti
o tem vprašanju (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 10. oktobra 2006 v zadevi Armacell proti UUNT – nmc (ARMAFOAM),
T‑172/05, ZOdl., str. II-4061, točki 41 in 42, in zgoraj navedeno sodbo AMS Advanced Medical Services, točki 28 in 29).
Te ugotovitve so v skladu z načelom medsebojne odvisnosti med upoštevanimi elementi v okviru celovite presoje verjetnosti
zmede, zlasti med podobnostjo znamk ter podobnostjo proizvodov in storitev, ki jih označuje znamka (glej v tem smislu sodbo
Sodišča z dne 18. decembra 2008 v zadevi Éditions Albert René proti UUNT, C‑16/06 P, ZOdl., str. I-10053, točka 47).
V obravnavanem primeru je bilo torej odboru za pritožbe, ki je odločal o pritožbi na podlagi ugovora, ki je temeljil na obstoju
verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, predloženo vprašanje podobnosti zadevnih proizvodov, čeprav to
vprašanje pred njim ni bilo izrecno postavljeno.
Poleg tega, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, je iz izpodbijane odločbe razvidno, da je odbor za pritožbe to vprašanje
dejansko preizkusil.
Odbor za pritožbe je namreč v točki 26 izpodbijane odločbe navedel, da „je bila ugotovljena in zadostno obrazložena podobnost
med proizvodi iz razreda 14, za katere je bila prijavljena znamka [z odločbo oddelka za ugovore] zavrnjena, in ročnimi urami,
glede katerih je bila dokazana uporaba prejšnje znamke“.
Iz te točke je razvidno, da je odbor za pritožbe v celoti potrdil in ponovil ugotovitve oddelka za ugovore glede podobnosti
med proizvodi, ki jih tožeča stranka poleg tega ni izpodbijala v okviru pritožbenega postopka pred tem odborom.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da odbor za pritožbe lahko zakonito ponovi obrazložitev odločbe oddelka za ugovore, ki tako
postane sestavni del obrazložitve njegove odločbe (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 9. julija 2008 v zadevi
Reber proti UUNT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, ZOdl., str. II-1927, točka 50, in z dne 24. septembra 2008
v zadevi HUP Uslugi Polska proti UUNT – Manpower (I.T.@MANPOWER), T‑248/05, neobjavljena v ZOdl., točka 49).
Če tako kot v obravnavanem primeru odbor za pritožbe v celoti potrdi odločitev organa nižje stopnje pri UUNT, sta ta odločitev
in njena obrazložitev del konteksta, v katerem je bila sprejeta odločba odbora za pritožbe, to je konteksta, ki ga stranki
poznata in ki sodišču omogoča, da popolnoma izvaja nadzor nad zakonitostjo utemeljenosti presoje odbora za pritožbe (glej
zgoraj navedeno sodbo Mozart, točka 47 in navedena sodna praksa).
Zato ni mogoče ugotoviti, da odbor za pritožbe ni preizkusil vprašanja podobnosti proizvodov ali da ni obrazložil svoje odločitve
o tem vprašanju.
Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni dokazala, da odbor za pritožbe ni preizkusil pritožbe v celoti
ali da svoje odločitve ni pravno zadostno obrazložil.
Zato prvi tožbeni razlog ni utemeljen.

Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 43(2) Uredbe št. 40/94
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da dokaz o uporabi prejšnje znamke OLTEN ni bil zadosten. Dokaz o rabi, ki ga je predložil R. F. Marín
Díaz de Cerio pred odborom za pritožbe, naj se namreč ne bi nanašal na njegovo prejšnjo znamko OLTEN, ampak na njegove figurativne
znamke. Zato bi bilo treba resno in dejansko uporabo ugotoviti samo za te znamke. Odbor za pritožbe naj bi torej napačno potrdil
ugotovitve oddelka za ugovore v zvezi z resno in dejansko uporabo prejšnje znamke OLTEN.
UUNT prereka trditve tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
Spomniti je treba, da mora Splošno sodišče preizkusiti zakonitost odločbe odbora za pritožbe UUNT glede pravnih vprašanj,
ki so bila predložena odboru za pritožbe (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 31. maja 2005 v zadevi Solo Italia proti UUNT
– Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, ZOdl., str. II-1881, točki 24 in 25 ter navedena sodna praksa).
Iz člena 135(4) Poslovnika je poleg tega razvidno, da stranke ne morejo spremeniti predmeta postopka pred odborom za pritožbe.
V obravnavanem primeru tožeča stranka trdi, da resna in dejanska uporaba prejšnje znamke OLTEN ni bila dokazana za ročne ure.
Treba je torej poudariti, tako kot je razvidno iz točk od 30 do 40 zgoraj, da vprašanje resne in dejanske uporabe prejšnje
znamke ni bilo predmet postopka pred odborom za pritožbe.
Ta tožbeni razlog torej spreminja predmet postopka pred odborom za pritožbe in je zato nedopusten.

Tretji tožbeni razlog: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno ocenil podobnost zadevnih proizvodov in znakov ter obstoj verjetnosti
zmede.
Tožeča stranka glede zadevnih proizvodov priznava, da so „ročne ure“, ki jih zajema prejšnja znamka OLTEN, podobne ali enake
„kronometrskim instrumentom“ in „ročnim uram“, ki jih zajema prijavljena znamka. Tožeča stranka priznava, da „zlatarski izdelki
in nakit“, ki jih zajema prijavljena znamka, lahko prav tako obsegajo ročne ure, vendar je podobnost med temi proizvodi srednja
ali majhna. Tožeča stranka pa izpodbija podobnost med, na eni strani, „izdelki iz [žlahtnih kovin in njihovih zlitin] ali
izdelki, prevlečenimi z njimi, ki jih drugi razredi ne obsegajo“, ter „okrasnimi iglami (nakit); kravatnimi iglami; okrasnimi
obeski za ključe; medaljami; značkami iz žlahtnih kovin in manšetnimi gumbi“, ki jih zajema prijavljena znamka, in „ročnimi
urami“, ki jih zajema prejšnja znamka OLTEN, na drugi strani.
Ti proizvodi naj bi imeli drugačno naravo, poreklo, rabo in obliko in si niso niti konkurenčni niti se ne dopolnjujejo. Njihova
estetska funkcija ne zadošča, da bi bili podobni ročnim uram. Drugi predmeti, kot so oblačila ali očala, imajo prav tako to
funkcijo in se prav tako lahko prodajajo v trgovinah z zlatarskimi izdelki ali urami, ne da bi bili podobni ročnim uram. Dejstvo,
da je ročne ure mogoče izdelovati iz žlahtnih kovin, naj prav tako ne bi pomenilo, da so drugi proizvodi, ki jih je mogoče
izdelovati iz tega materiala in spadajo v razred 14, kot so okraski, zato podobni ročnim uram.
Glede zadevnih znakov OFTEN in OLTEN naj bi bila razlika v drugi črki vsakega od znakov posebnega pomena z vidnega stališča.
Iz sodne prakse Splošnega sodišča in prejšnjih odločb odbora za pritožbe UUNT naj bi bilo razvidno, da lahko pri kratkih znakih
razlika zgolj v enem samem soglasniku zmanjša učinek podobnosti.
S slišnega vidika naj bi bili črki „f“ in „l“ različni, to pa je še posebej pomembno zato, ker je pri obeh znakih poudarek
na prvem zlogu, torej na „of“ oziroma „ol“.
S pojmovnega vidika naj bi odbor za pritožbe napačno ugotovil, da zadevna znaka nimata nobenega pomena za španskega potrošnika.
Glede prijavljene znamke naj bi španska javnost na splošno v določeni meri razumela angleški jezik in naj bi lahko vzpostavila
takojšnjo zvezo z angleškim prislovom „often“ (pogosto). To stališče naj bi bilo potrjeno s sodbami španskih sodišč, na katere
se je pred UUNT sklicevala tožeča stranka. Glede prejšnje znamke OLTEN pa naj ne bi bilo mogoče izključiti, da je en del upoštevne
javnosti, in sicer bolj specializirani potrošniki, ne bi povezovali s švicarskim mestom Olten, ki ima močno urarsko tradicijo.
Pojmovni element ima torej lahko določeno razlikovalno funkcijo.
Zaradi teh vidnih, slišnih in pojmovnih razlik med zadevnimi znaki naj bi med njimi obstajala majhna ali srednje majhna podobnost.
Glede celovite presoje verjetnosti zmede tožeča stranka odboru za pritožbe očita, prvič, da svoje presoje ni oprl na večjo
ali manjšo stopnjo podobnosti med zadevnimi proizvodi. Drugič, odbor za pritožbe naj ne bi upošteval visoke stopnje pozornosti
upoštevnega potrošnika. Tretjič, odbor za pritožbe naj ne bi upošteval, da se zadevni proizvodi prodajajo v posebnih prodajalnah
s pomočjo in asistenco specializiranega osebja, zaradi česar naj bi bila verjetnost zmede manjša.
Odbor za pritožbe bi moral upoštevati te tri vidike, ki v veliki meri nevtralizirajo majhne ali srednje majhne vidne in slišne
podobnosti med zadevnimi znaki, in bi moral „spremeniti in opredeliti“ svoje ugotovitve v zvezi z verjetnostjo zmede.
UUNT prereka trditve tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
Za uvod je treba spomniti, da je odbor za pritožbe svojo odločbo sprejel na podlagi prejšnje znamke OLTEN, ne da bi bilo treba
presojati verjetnost zmede glede drugih prejšnjih pravic.
V okviru te tožbe je torej treba preveriti zakonitost presoje odbora za pritožbe glede obstoja verjetnosti zmede med prijavljeno
znamko in navedeno prejšnjo znamko.
V skladu z ustaljeno sodno prakso obstaja verjetnost zmede, ko bi javnost utegnila verjeti, da zadevni proizvodi ali storitve
izhajajo iz istega podjetja ali v določenem primeru iz gospodarsko povezanih podjetij. Na podlagi te sodne prakse je verjetnost
zmede treba presojati celovito, po tem, kako upoštevna javnost zazna znake in zadevne proizvode ali storitve, in ob upoštevanju
vseh upoštevnih dejavnikov v obravnavani zadevi, predvsem medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov in med podobnostjo
označenih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT
– Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).
Ker je v obravnavanem primeru prejšnja znamka OLTEN španska znamka in ker so proizvodi, ki jih obsegajo zadevne znamke, namenjeni
širši javnosti, je upoštevna javnost sestavljena iz povprečnih španskih potrošnikov.
Kar zadeva ure in zlatarske izdelke, ki se ne kupujejo redno in ki se načeloma kupujejo s posredovanjem trgovca, je treba
stopnjo pozornosti povprečnega potrošnika šteti, kot je pravilno ugotovil odbor za pritožbe v točki 25 izpodbijane odločbe,
za višjo od normalne (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. januarja 2006 v zadevi Devinlec proti UUNT – TIME
ART (QUANTUM), T‑147/03, ZOdl., str. II-11, točka 63).
Glede primerjave zadevnih znakov tožeča stranka v bistvu trdi, da odbor za pritožbe ni upošteval nekaterih vidnih, slišnih
in pojmovnih razlik.
Glede vidne primerjave je treba poudariti, da sta zadevna znaka OFTEN in OLTEN besedna znaka enake dolžine. Skupne so jima
štiri od petih črk, ki si sledijo v enakem vrstnem redu, pri čemer sta prvi črki tudi enaki.
Glede slišne primerjave imata oba znaka enak prvi samoglasnik „o“ in enak drugi zlog „ten“, zaradi česar je njuna izgovorjava
podobna, čeprav se prva naglašena zloga teh znakov končata z različnimi samoglasniki, in sicer „f“ in „l“.
Ob upoštevanju teh elementov je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da sta si zadevna znaka z vidnega in slišnega vidika
izrazito podobna.
Res je, kot poudarja tožeča stranka, da je Splošno sodišče razsodilo, da razlika v enem samem soglasniku lahko preprečuje
ugotovitev povečane stopnje vidne podobnosti med dvema besednima znakoma, ki sta sorazmerno kratka (glej v tem smislu sodbi
Splošnega sodišča z dne 22. junija 2004 v zadevi Ruiz-Picasso in drugi proti UUNT – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, ZOdl.,
str. II-1739, točka 54, in z dne 16. januarja 2008 v zadevi Inter-Ikea proti UUNT – Waibel (idea), T‑112/06, neobjavljena
v ZOdl., točka 54).
Kljub temu je treba opozoriti, da ta ugotovitev, do katere je prišlo v okviru posebne presoje znakov, na katere se navedeni
sodbi nanašata, ne potrjuje splošnega pravila, ki bi ga bilo mogoče uporabiti v obravnavanem primeru.
Poleg tega je Splošno sodišče v okviru presoje kratkih besednih znakov prav tako razsodilo, da to, da so tri od štirih črk
enake, pomeni, da je razlika v eni črki malo pomembna vidna razlika (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2006
v zadevi Castell del Remei proti UUNT – Bodegas Roda (ODA), T‑13/05, ZOdl., str. II-85, točka 52) in da je besedne znake,
ki se razlikujejo v eni sami črki, mogoče šteti za zelo podobne z vidnega in slišnega vidika (glej v tem smislu sodbo Splošnega
sodišča z dne 13. aprila 2005 v zadevi Duarte y Beltrán proti UUNT – Mirato (INTEA), T‑353/02, neobjavljena v ZOdl., točki
27 in 28).
V zvezi s prejšnjo prakso UUNT, na katero se sklicuje tožeča stranka, je dovolj spomniti, da je treba zakonitost odločb odborov
za pritožbe glede registracije znaka kot znamke Skupnosti presojati zgolj na podlagi Uredbe št. 40/94, kot jo razlaga sodišče
Unije, in ne na podlagi prejšnje prakse odločanja (sodba Splošnega sodišča z dne 27. februarja 2002 v zadevi Streamserve proti
UUNT (STREAMSERVE), T‑106/00, Recueil, str. II-723, točka 66).
Glede pojmovne primerjave je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe zakonito poudaril, da povprečni španski potrošnik ne
pripisuje nujno pomena angleškemu izrazu „often“ (pogosto), besedi, ki v španščini ne obstaja (glej v tem smislu sodbo Splošnega
sodišča z dne 25. junija 2008 v zadevi Zipcar proti UUNT – Canary Islands Car (ZIPCAR), T‑36/07, neobjavljena v ZOdl., točka
45). Kot navaja UUNT, glede povprečnega potrošnika namreč ni mogoče na splošno domnevati, da pozna tuji jezik. Glede znaka
OLTEN tožeča stranka sama priznava, da gre za znan švicarski kraj, ki ga poznajo predvsem strokovnjaki v urarskem sektorju.
Tožeča stranka se v oporo svoji trditvi sklicuje na sodno prakso španskih sodišč, v skladu s katero ima povprečna španska
javnost določeno znanje angleškega jezika. V zvezi s tem je treba spomniti, da je sistem znamk Skupnosti samostojen sistem,
ki se uporablja neodvisno od vseh nacionalnih sistemov (sodba Splošnega sodišča z dne 5. decembra 2000 v zadevi Messe München
proti UUNT (electronica), T‑32/00, Recueil, str. II-3829, točka 47).
Poleg tega v obravnavanem primeru tožeča stranka ne navaja nobene dejanske ali pravne trditve iz nacionalne sodne prakse,
na katero se sklicuje, ki bi lahko dala uporabni podatek za rešitev obravnavanega primera (glej v tem smislu sodbo Splošnega
sodišča z dne 13. julija 2005 v zadevi Murúa Entrena proti UUNT – Bodegas Murúa (Julián Murúa Entrena), T‑40/03, ZOdl., str. II-2831,
točka 69). Zgolj na podlagi ugotovitve, da španski potrošnik pozna nekatere angleške besede, kot so „master“, „easy“ in „food“
– čeprav izhaja iz zadevne nacionalne sodne prakse – namreč ni mogoče sklepati, da pozna besedo „often“.
Odbor za pritožbe torej ni napačno ugotovil, da zadevna znaka ne vsebujeta primerne pojmovne razlike za špansko javnost, da
pa sta si vidno in glasovno podobna.
Glede zadevnih proizvodov je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso pri presoji njihove podobnosti treba
upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki so značilni za razmerje med njimi. Ti dejavniki vključujejo zlasti njihovo naravo,
namembnost, uporabo in njihovo konkurenčnost ali komplementarnost. Mogoče je upoštevati tudi druge dejavnike, kot so distribucijski
kanali zadevnih proizvodov (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2007 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Bolaños
Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, ZOdl., str. II-2579, točka 37 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je odbor za pritožbe, kot je razvidno iz točk 26 in 30 izpodbijane odločbe, potrdil in ponovil primerjavo
zadevnih proizvodov, ki jo je opravil oddelek za ugovore. Obrazložitev te primerjave, ki je razvidna iz točke 9 izpodbijane
odločbe, je torej sestavni del te odločbe.
Iz te obrazložitve je razvidno, da se je za proizvode, ki jih zajema prejšnja znamka OLTEN, in sicer „ročne ure“, štelo, da
so, prvič, enaki „uram in kronometrskim instrumentom“, ki jih zajema prijavljena znamka, drugič, da so enaki ali vsaj zelo
podobni „zlatarskim izdelkom, nakitu“, tretjič, da so „zelo podobni“ „izdelkom iz [žlahtnih kovin in njihovih zlitin] ali
izdelkom, prevlečenimi z njimi, ki jih drugi razredi ne obsegajo“, in, četrtič, da so srednje podobni „okrasnim iglam; kravatnim
iglam; okrasnim obeskom za ključe; medaljam; značkam iz žlahtnih kovin; okraskom za čevlje in za klobuke iz žlahtnih kovin;
manšetnim gumbom“.
V zvezi s tem, prvič, tožeča stranka ne ugovarja, da so „ročne ure“ enake „uram in kronometrskim instrumentom“.
Drugič, v zvezi z zlatarskimi izdelki in nakitom tožeča stranka ne kritizira analize, ki ji je pritrdil odbor za pritožbe
in v skladu s katero kategorija „ročne ure“ vsebuje predmete, ki jih je mogoče šteti za zlatarske predmete. Ob upoštevanju
te analize je bilo te proizvode torej mogoče pravilno šteti za enake ali zelo podobne.
Tretjič, glede „izdelkov iz [žlahtnih kovin in njihovih zlitin] ali izdelkov, prevlečenih z njimi, ki jih drugi razredi ne
obsegajo“, je treba poudariti – kot je razvidno iz analize dveh stopenj UUNT, ki je tožeča stranka ni izpodbijala – da ta
široka kategorija obsega proizvode, ki so s funkcionalnega stališča komplementarni ročnim uram, kot so zapestnice ali verižice
za ure. Ker je ta kategorija določena na splošno, je bilo torej pravilno ugotovljeno, da so proizvodi iz te kategorije podobni
ročnim uram.
Tako v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, podobnost med proizvodi iz te kategorije in ročnimi urami ne izhaja zgolj
iz dejstva, da so izdelani iz istih surovin, in sicer iz žlahtnih kovin in njihovih zlitin, ampak iz dejstva, da so dopolnilni,
kar zadeva njihovo uporabo.
Četrtič, glede „okrasnih igel; kravatnih igel; okrasnih obeskov za ključe; medalj; značk iz žlahtnih kovin; okraskov za čevlje
in za klobuke iz žlahtnih kovin [in] manšetnih gumbov“ je treba opozoriti, da gre za dodatke, ki so pogosto izdelani iz žlahtnih
kovin, saj imajo estetsko in okrasno funkcijo, ki jo je prav tako mogoče v določeni meri šteti za eno od funkcij ročnih ur.
Kljub temu ni mogoče šteti, da gre za dopolnilne proizvode.
Oddelek za ugovore, katerega analizo je potrdil odbor za pritožbe in ji tožeča stranka ni ugovarjala, prav tako meni, da se
proizvodi, ki jih obsega prijavljena znamka, pogosto prodajajo v istih trgovinah ali na enakih specializiranih oddelkih trgovin
kot ročne ure.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da okoliščina, da se primerjani proizvodi pogosto prodajajo na istih prodajnih mestih, zadevnemu
potrošniku omogoča, da zazna tesne zveze med njimi, in krepi vtis, da jih izdeluje isto podjetje (zgoraj navedena sodba PiraÑAM
diseño original Juan Bolaños, točka 50).
„Okrasne igle; kravatne igle; okrasne obeske za ključe; medalje; značke iz žlahtnih kovin; okraske za čevlje in za klobuke
iz žlahtnih kovin [ter] manšetne gumbe“ je torej upravičeno mogoče šteti za podobne ročnim uram, ob upoštevanju, prvič, da
so pogosto izdelani iz istih surovin in imajo podobno estetsko funkcijo in, drugič, da so njihovi distribucijski kanali enaki.
V tem okviru primerjava, ki jo je opravila tožeča stranka, z drugimi dodatnimi proizvodi, ki niso zadevni proizvodi v obravnavanem
primeru, in sicer z očali in posameznimi kategorijami oblačil, ni pomembna.
Iz vseh teh ugotovitev izhaja, da tožeča stranka ni dokazala, da so ugotovitve oddelka za ugovore, ki so potrjene in ponovljene
v izpodbijani odločbi, v skladu s katero so zadevni proizvodi bodisi enaki bodisi podobni, napačne.
Glede celovite presoje verjetnosti zmede tožeča stranka odboru za pritožbe v bistvu očita, da njegova ugotovitev ni bila „spremenjena
in opredeljena“ glede na večjo ali manjšo stopnjo podobnosti med zadevnimi proizvodi in na povečano stopnjo pozornosti zadevnih
potrošnikov.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu s točko 30 izpodbijane odločbe odbor za pritožbe ugotovil, da verjetnost
zmede lahko obstaja „v smislu odločbe [oddelka za ugovore]“. Iz obrazložitve te odločbe, ponovljene v točki 9 izpodbijane
odločbe, je razvidno, da je UUNT celovito presodil verjetnost zmede za različne skupine zadevnih proizvodov, pri čemer je
v bistvu ugotovil, da je v skladu z načelom medsebojne odvisnosti med elementi tako verjetnost zmede mogoče ugotoviti zgolj
glede proizvodov, ki so si vsaj srednje podobni.
Trditev tožeče stranke glede neupoštevanja razlik med kategorijami zadevnih proizvodov torej ni utemeljena.
V nasprotju s trditvami tožeče stranke je iz točke 25 izpodbijane odločbe poleg tega razvidno, da je odbor za pritožbe, ki
je v bistvenem potrdil presojo verjetnosti zmede, ki jo je opravil oddelek za ugovore, prav tako upošteval dejstvo, da je
zadevni potrošnik pri nakupu zadevnih proizvodov veliko pozornejši kot pri nakupu proizvodov tekoče potrošnje.
Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni dokazala, da je odbor za pritožbe glede na podobnost med
zadevnimi znaki po eni strani in glede na enakost in podobnost zadevnih proizvodov po drugi strani napačno ugotovil, da obstaja
verjetnost, da bo upoštevna španska javnost kljub stopnji pozornosti, ki je večja od običajne, mislila, da navedeni proizvodi
izvirajo iz istega podjetja ali glede na okoliščine primera iz gospodarsko povezanih podjetij.
Glede na to je treba ta tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen in zavrniti tožbo v celoti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Družbi Industria de Diseño Textil (Inditex), SA se naloži plačilo stroškov.
Meij
Vadapalas
Truchot
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. septembra 2010.
Podpisi
*
Jezik postopka: španščina.