CELEX: 62005CJ0187
Kolektivni odpusti
Direktiva 75/129/EGS
Člen 1(2)(d)
Prenehanje dejavnosti podjetja po sodni odločbi
Prenehanje dejavnosti podjetja izključno po volji delodajalca

Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago člena 1(2)(d) Direktive Sveta 75/129/EGS z dne 17. februarja
1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL L 48, str. 29).
Ti predlogi so bili vloženi v okviru spora med odpuščenimi delavci in njihovim nekdanjim delodajalcem zaradi pravilnosti njihovega
kolektivnega odpusta zaradi prenehanja dejavnosti podjetja, o katerem je bilo odločeno izključno po volji tega delodajalca.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Direktiva 75/129, ki temelji na členu 100 Pogodbe EGS (ki je postal člen 100 Pogodbe ES, postal člen 94 ES), skuša skladno
s prvo uvodno izjavo „delavcem v primeru kolektivnih odpustov zagotoviti boljše varstvo ter pri tem upoštevati potrebe po
uravnoteženem ekonomskem in socialnem razvoju v Skupnosti“. V drugi uvodni izjavi te direktive je ugotovljeno, da „se v državah
članicah, kljub okrepljenemu zbliževanju, veljavni predpisi glede dejanske ureditve in postopkov pri takih odpustih ter glede
ukrepov za ublažitev posledic odpustov za delavce še vedno razlikujejo“. Zato peta uvodna izjava navedene direktive določa,
da je treba v smislu člena 117 Pogodbe EGS (ki je postal člen 117 Pogodbe ES (členi od 117 do 120 Pogodbe ES so bili nadomeščeni
s členi od 136 ES do 143 ES)) spodbuditi približevanje predpisov, ki so v veljavi v državah članicah, in obenem ohranjati
izboljšave.
Člen 1 Direktive 75/129 določa področje njene uporabe:
„1.      V tej direktivi pomeni:
a)      kolektivni odpust odpust s strani delodajalca zaradi enega ali več razlogov, ki niso povezani s posameznimi delavci, če je,
odvisno od odločitve države članice, število odpuščenih delavcev:
–        ali v obdobju 30 dni:
(1)      najmanj 10 v podjetjih, ki običajno zaposlujejo več kakor 20 in manj kakor 100 delavcev;
(2)      najmanj 10 % vseh delavcev v podjetjih, ki običajno zaposlujejo najmanj 100 in manj kakor 300 delavcev;
(3)      najmanj 30 v podjetjih, ki običajno zaposlujejo 300 ali več delavcev;
–        ali v obdobju 90 dni najmanj 20, ne glede na število delavcev, običajno zaposlenih v podjetju;
[…]
2.      Ta direktiva se ne uporablja za:
a)      kolektivne odpuste delavcev, ki imajo sklenjene pogodbe o zaposlitvi za določen čas ali za posebne naloge, razen če pride
do takih odpustov pred iztekom določenega datuma ali izpolnitve takih pogodb;
b)      delavce, ki jih zaposlujejo organi javne uprave ali ustanove javnega prava (ali v državah članicah, ki nimajo takega koncepta,
enakovredni organi);
c)      posadke čezoceanskih ladij;
d)      delavce, ki jih je prizadelo prenehanje dejavnosti podjetja, če to izhaja iz sodne odločbe.“
V členu 2 Direktiva 75/129 predvideva določene obveznosti delodajalca, ki načrtuje kolektivno odpuščanje delavcev. Ta mora
s predstavniki delavcev najprej začeti posvetovanja, ki morajo zajeti vsaj možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim
odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice. Da bi tem predstavnikom omogočil podajanje
konstruktivnih predlogov, jim mora sporočiti vse relevantne podatke in jim v vsakem primeru pisno sporočiti razloge za odpuščanje,
število delavcev, ki jih bo odpustil, število običajno zaposlenih delavcev in obdobje, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste.
Člen 3(1) te direktive določa:
„Delodajalci morajo uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
To obvestilo mora vsebovati vse pomembne podatke o načrtovanih kolektivnih odpustih in o posvetovanju s predstavniki delavcev,
kakor je določeno v členu 2, predvsem pa razloge za odpuščanje, število delavcev, ki bodo odpuščeni, število običajno zaposlenih
in obdobje, v katerem bodo odpusti izvedeni.“
Člen 4(1) te direktive določa:
„Načrtovani kolektivni odpusti, o katerih je uradno obveščen pristojni organ javne oblasti, se lahko izvedejo šele po preteku
30 dni od uradnega obvestila iz člena 3(1) […]
[…]“
Člen 5 te iste direktive na koncu določa, da direktiva „ne vpliva na pravico držav članic, da uporabijo ali sprejmejo zakone
in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši“.
Direktiva 75/129 je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/56/EGS z dne 24. junija 1992 (UL L 245, str. 3) zaradi sprejetja
Listine Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev na zasedanju Evropskega sveta v Strasbourgu 9. decembra 1989. Ta
sprememba obsega predvsem povečanje obveznosti delodajalca glede obveščanja in posvetovanja s predstavniki delavcev iz člena
2 Direktive 75/129 in z dodanjem člena 5(a) k tej direktivi obveznost držav članic, da predpišejo, da so upravni in/ali sodni
postopki za spoštovanje izvajanja obveznosti iz Direktive 75/129 dostopni predstavnikom delavcev in/ali delavcem.
V okviru teh sprememb je bila iz člena 1(2) Direktive 75/129 izbrisana točka (d).
V tem okviru je bil v členu 3(1) Direktive 75/129 za prvim pododstavkom dodan pododstavek:
„Vendar pa države članice lahko predvidijo, da mora delodajalec v primeru kolektivnih odpustov, ki so posledica prenehanja
dejavnosti podjetja zaradi sodne odločbe, o tem uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti le, če ta tako zahteva.“
Direktiva 92/56 je tudi določila, da se v Direktivi 75/129 v členu 4 doda četrti odstavek z besedilom:
„Državam članicam tega člena ni treba uporabljati, če so odpusti posledica prenehanja dejavnosti podjetja po sodni odločbi.“

Nacionalna ureditev
Direktiva 75/129 je bila prenesena v grško pravo z zakonom št. 1387/1983.
Ta zakon v členu 3 določa, da delodajalec v celoti pisno obvešča delavce o načrtovanih kolektivnih odpustih in o razlogih
zanje ter da je dolžan začeti posvetovanja s predstavniki delavcev in jim sporočiti informacije, ki jim omogočajo oblikovanje
konstruktivnih predlogov. Ta zakon predpisuje tudi obveznost delodajalca, da te informacije sporoči pristojnemu javnemu organu.
Poleg tega vsebuje ta zakon v členu 5(3) za delavce ugodno določbo, po kateri lahko v primeru, če stranke ne dosežejo dogovora,
prefekt ali minister za delo glede na razmere na trgu in obravnavano podjetje bodisi podaljšata posvetovanja za dodatnih dvajset
dni ali pa zavrneta vse načrtovane odpuste ali del teh.
Člen 1(2)(d) Direktive 75/129 je bil v notranje pravo prenesen s členom 2(2)(c) zakona št. 1387/1983, ki določa:
„Določbe tega zakona se ne uporabljajo za delavce, ki so odpuščeni zaradi prenehanja dejavnosti podjetja ali obrata po sodni
odločbi, izdani na prvi stopnji.“
Spremembe, ki so bile uvedene z Direktivo 92/56, so bile v notranje pravo prenesene z zakonoma št. 2736/1999 in št. 2874/2000,
to je po nastanku dejanskega stanja v postopku v glavni stvari julija 1996. Rok za prenos omenjenih sprememb v notranje pravo,
določen v členu 2 Direktive 92/56, se je iztekel 24. junija 1994, torej pred nastankom tega dejanskega stanja.

Spori o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Iz predložitvenih sklepov izhaja, da so tožeče stranke v postopku v glavni stvari delale na podlagi pogodb o zaposlitvi za
nedoločen čas v industrijski enoti družbe Goodyear Hellas SA na industrijskem območju Soluna. Dejavnost te tovarne je bila
predvsem proizvodnja pnevmatik in avtomobilskih zračnic ter materialov za popravilo pnevmatik. Omenjena tovarna, organizirana
celota človeških in tehnoloških virov, je bila industrijska enota obravnavanega podjetja, ločena in ekonomsko neodvisna od
njegove komercialne enote s sedežem v Atenah.
Skupščina delničarjev materinske družbe Goodyear s sedežem v Združenih državah Amerike je 19. julija 1996 odločila, da prekine
industrijsko dejavnost in 22. julija 1996 dokončno ustavi dejavnost tovarne v Solunu. Pogodbe o zaposlitvi za osebje, zaposleno
v industrijski enoti podjetja, to je okoli 340 oseb, so bile razvezane s tem dnem, ne da bi bili upoštevani načini in postopek
za kolektivne odpuste, ki jih je predpisoval takrat veljavni zakon št. 1387/1983. Odstranjevanje te industrijske enote se
je začelo oktobra 1996.
Tožbe, ki so jih odpuščeni delavci vložili proti odločbam, sprejetim zaradi tega prenehanja dejavnosti, so bile na prvi stopnji
zavrnjene, kar je na pritožbeni stopnji potrdilo Efeteio (pritožbeno sodišče v Atenah). To sodišče je presodilo, da ker grško
pravo ne predpisuje, da se v primeru dokončnega prenehanja dejavnosti podjetja izključno po volji delodajalca izda sodna odločba,
po ustaljeni sodni praksi grških sodišč za delodajalca ne veljajo obveznosti iz Direktive 75/129 in nacionalnega zakona, s
katerim je bila ta direktiva prenesena.
V teh okoliščinah je Areios Pagos, ki so mu bile predložene revizije, prekinilo odločanje in Sodišču v štirih postopkih v
glavni stvari v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali se za kolektivna odpuščanja zaradi dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali obrata, do katerega je prišlo izključno
po volji delodajalca in brez predhodne sodne odločbe, uporabljajo določbe Direktive 75/129 v smislu njenega člena 1(2)(d),
glede na to da grško pravo ne določa, da mora biti pred dokončnim prenehanjem podjetja ali obrata, o katerem je bilo odločeno
izključno na predlog delodajalca, izdana sodna odločba?“
S sklepom predsednika Sodišča z dne 9. junija 2005 so bile te zadeve združene za namen pisnega in ustnega postopka ter sodbe.

Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se Direktiva 75/129 uporablja v primeru kolektivnih odpustov zaradi
dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali obrata, o katerem je bilo odločeno izključno na predlog delodajalca in brez predhodne
sodne odločbe, ter zlasti, ali odstopanje iz njenega člena 1(2)(d) upravičuje izključitev uporabe te direktive.
Vprašanje, postavljeno Sodišču, izhaja iz ustaljene sodne prakse grških sodišč glede uporabe Direktive 75/129 in nacionalnega
zakona o prenosu te direktive.
V skladu s to sodno prakso se Direktiva 75/129 ne uporablja, če je odločitev za dokončno prenehanje dejavnosti podjetja sprejeta
izključno po volji delodajalca na podlagi njegove ustavno zagotovljene gospodarske in finančne svobode, ne glede na obstoj
odločbe sodišča. Njena uporaba naj bi bila pogojena z nadaljevanjem dejavnosti obravnavanega podjetja.
Ta razlaga nima podlage niti v besedilu Direktive 75/129, niti v njenem namenu in cilju, niti v sodni praksi Sodišča glede
te direktive.
Prvič, besedilo Direktive 75/129, zlasti njenega člena 1(1)(a) in (2)(d), je jasno in ne dopušča razumnega dvoma glede področja
in pogojev uporabe omenjene direktive.
V skladu s členom 1(1)(a) Direktive 75/129 je „kolektivni odpust odpust s strani delodajalca zaradi enega ali več razlogov,
ki niso povezani s posameznimi delavci […]“. Ta opredelitev je sama po sebi dovolj natančna in ne vsebuje dvoumnosti.
Sodišče je pojem „odpust“ pojasnilo s tem, da je poudarilo, da ima veljavo po pravu Skupnosti in da ga je treba razlagati
tako, da obsega vsakršno prenehanje pogodbe o zaposlitvi, ki ni po volji delavca in je torej brez njegove privolitve (sodba
z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑55/02, ZOdl., str. I-9387, točki 49 in 50).
Glede na pravilo iz člena 1(1)(a) Direktive 75/129 je treba šteti, da so štirje primeri neuporabe te direktive, navedeni v
njenem členu 1(2), našteti taksativno in izčrpno. Poleg tega jih je treba, ker gre za odstopanje od omenjene določbe, razlagati
strogo (glej v tem smislu sodbo z dne 17. decembra 1998 v zadevi Lauge in drugi, C‑250/97, Recueil, str. I‑8737, točka 19).
Četrto od teh odstopanj, predpisano v členu 1(2)(d) Direktive 75/129, na katero se nanaša vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno
sodišče, se nanaša na neuporabo omenjene direktive pri odpustih zaradi prenehanja dejavnosti podjetja, „če to izhaja iz sodne
odločbe“.
To določbo je mogoče razlagati le tako, da je neuporaba omenjene direktive dovoljena samo, če prenehanje dejavnosti podjetja
izhaja iz sodne odločbe, na primer iz sodb o razglasitvi stečaja ali likvidacije podjetja.
V vseh preostalih primerih, zlasti kadar dokončno prenehanje dejavnosti podjetja izhaja izključno iz volje delodajalca in
temelji na ekonomski ali drugačni presoji, ostanejo njegove obveznosti iz Direktive 75/129 v celoti nespremenjene. Dejstvo,
da določbe nacionalnega prava, na katere se sklicuje predložitveno sodišče, ne predpisujejo, da mora biti sodna odločba sprejeta
pred dokončnim prenehanjem podjetja ali obrata, do katerega pride izključno po volji delodajalca, glede tega ni pomembno.
Opozoriti je treba, da je bila določba o odstopanju iz člena 1(2)(d) Direktive 75/129 z učinkom od 24. junija 1994 izbrisana
z Direktivo 92/56, ki je tako okrepila cilj, ki ga zasleduje. Torej je za delodajalca na dan dejanskega stanja v postopku
v glavni stvari v vseh primerih kolektivnih odpustov, ki so sledili prenehanju dejavnosti podjetja, tudi kadar je to izhajalo
iz sodne odločbe, veljala obveznost, da delavce obvesti in se z njimi posvetuje.
Drugič, glede cilja, ki ga zasleduje Direktiva 75/129, je treba poudariti – tako kot določa njena prva uvodna izjava – da
skuša ta direktiva delavcem zagotoviti boljše varstvo ob kolektivnih odpustih. Sodišče je večkrat opozorilo na ta cilj varstva
delavcev (glej sodbo z dne 7. decembra 1995 v zadevi Rockfon, C‑449/93, Recueil, str. I-4291, točka 29, ter zgoraj navedeno
sodbo Lauge in drugi, točka 19).
Sodišče je poudarilo, da Direktiva 75/129 ne krši svobode delodajalca, da izvede ali ne izvede kolektivnega odpuščanja, in
da je njen edini cilj, da se pred temi odpusti opravi posvetovanje s sindikati in obvesti pristojni javni organ (sodba z dne
12. februarja 1985 v zadevi Nielsen & Søn, 284/83, Recueil, str. 553, točka 10).
O tem ni dvoma, ko namerava delodajalec iz lastnih razlogov ustaviti dejavnost podjetja. Kot je med drugim pravilno ugotovila
Komisija Evropskih skupnosti, Direktiva 75/129 ne usklajuje načinov dokončnega prenehanja dejavnosti podjetja, namreč primerov,
ko je odločba sodišča potrebna ali ko ni potrebna, ampak postopek, ki ga je treba izpeljati v primeru kolektivnih odpustov.
Sodišče je ob upoštevanju cilja Direktive 75/129 zelo široko opredelilo izraz „podjetje“, ki se pojavlja v njej, da bi kar
se da omejilo primere kolektivnih odpustov, za katere naj ta direktiva ne bi veljala zaradi pravne opredelitve tega izraza
na nacionalni ravni (glej zgoraj navedeno sodbo Rockfon, točki 31 in 32).
Sodišče je tudi poudarilo, da je bila Direktiva 75/129 sprejeta na podlagi členov 100 in 117 Pogodbe EGS, druga od teh dveh
določb pa izpostavlja potrebo po tem, da države članice spodbujajo izboljšanje življenjskih razmer in delovnih pogojev zaposlenih
tako, da se ob ohranjanju izboljšav omogoči njihova uskladitev (glej zgoraj navedeno sodbo Rockfon, točka 29).
Tretjič, poudariti je treba, da zgornja razlaga in pripadajoči preudarki že izhajajo iz sodne prakse Sodišča.
Sodišče je v sodbi z dne 28. marca 1985 v zadevi Komisija proti Belgiji (215/83, Recueil, str. 1039, točke od 13 do 19) natančno
ugotovilo, da država članica ni izpolnila obveznosti s tem, da ni zagotovila varstva, ki ga predpisuje Direktiva 75/129, v
vseh primerih kolektivnih odpustov po zapiranju podjetij, ki ne izhajajo iz sodne odločbe. Najpozneje po datumu te sodbe pomen
določbe o odstopanju, predpisane v členu 1(2)(d) Direktive 75/129, ne sme več povzročati nobenega dvoma.
Sodišče je določbi o odstopanju iz členov 3(1), drugi pododstavek, in 4(4) Direktive 75/129, ki sta bili vstavljeni v Direktivo
92/56, pojasnilo v zgoraj navedeni sodbi Lauge in drugi (točka 18), v kateri je navedeno, da za to, da bi bilo obravnavana
odstopanja mogoče uporabiti, prenehanje dejavnosti podjetja in kolektivni odpusti ne smejo nastopiti pred izdajo deklaratorne
odločbe sodišča o stečaju.
Sodišče je poleg tega v zgoraj navedeni sodbi v zadevi Komisija proti Portugalski (točka 66 in izrek) ugotovilo, da zadevna
država članica ni izpolnila obveznosti na podlagi Direktive 75/129, ko je pojem kolektivnih odpustov omejila na odpuste iz
strukturnih, tehnoloških ali cikličnih razlogov, in da tega pojma ni razširila na odpuste iz vseh razlogov, ki niso povezani
s posameznimi delavci.
Na koncu je treba opozoriti, da se po ustaljeni sodni praksi obveznost držav članic, da dosežejo rezultat, ki ga določa direktiva,
da bi se uskladile s členom 249, tretji odstavek, ES nanaša na vse nacionalne organe, skupaj s sodnimi organi. Ti, ki so zadolženi
za razlago in uporabo nacionalnega prava, so to dolžni storiti, kolikor je le mogoče, glede na besedilo in namen zadevne direktive,
da bi se dosegel v njej določen rezultat (glej v tem smislu nazadnje sodbo z dne 5. oktobra 2004 v združenih zadevah Pfeiffer
in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I‑8835, točka 113 in navedena sodna praksa).
Pristop grških sodišč pa odreka varstvo, ki se želi doseči z Direktivo 75/129, v številnih primerih prenehanja dejavnosti
podjetij, ki imajo za posledico kolektivne odpuste delavcev, pri katerih je ravno potreba po varstvu teh delavcev pomembnejša,
in s tem krši cilje omenjene direktive. Tak pristop, ki krši tudi zahtevo po enotni uporabi Direktive 75/129, lahko tej direktivi
v veliki meri odvzame smisel.
Iz navedenega izhaja, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 75/129 razlagati tako, da se
uporablja v primeru kolektivnih odpustov zaradi dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali obrata, o katerem je bilo odločeno
izključno na predlog delodajalca in brez predhodne sodne odločbe, pri čemer odstopanje iz člena 1(2)(d) te direktive ne izključuje
njene uporabe.

Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Direktivo Sveta 75/129/EGS z dne 17. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti
je treba razlagati tako, da se uporablja v primeru kolektivnih odpustov zaradi dokončnega prenehanja delovanja podjetja ali
obrata, o katerem je bilo odločeno izključno na predlog delodajalca in brez predhodne sodne odločbe, pri čemer odstopanje
iz člena 1(2)(d) te direktive ne izključuje njene uporabe.
Podpisi
*
Jezik postopka: grščina.