CELEX: 62009CJ0242
Sosiaalipolitiikka
Yrityksen luovutus
Direktiivi 2001/23/EY
Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen
Konserni, jossa "työnantajayhtiö" palkkaa työntekijät ja jossa työntekijät ovat pysyvästi "liiketoimintaa harjoittavan" yhtiön palveluksessa
Liiketoimintaa harjoittavan yhtiön luovutus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan
osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin
2001/23/EY (EYVL L 82, s. 16) 3 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa kantajana on Albron Catering BV (jäljempänä Albron) ja vastaajana
FNV Bondgenoten (jäljempänä FNV) ja Roest, sen määrittämiseksi, onko tilanteessa, jossa yksi konserniin kuuluva oikeudellinen
yksikkö toimii keskitetysti työnantajana ja osoittaa työntekijänsä työskentelemään tähän konserniin kuuluvien eri yhtiöiden
palvelukseen, erään kyseiseen konserniin kuuluvan yhtiön toiminnan luovuttamisen tämän ryhmän ulkopuoliselle yhtiölle eli
Albronille, katsottava kuuluvan direktiivillä 2001/23 käyttöönotettujen, työntekijöiden suojaa koskevien sääntöjen alaan.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivillä 2001/23 kodifioitiin työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan
osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.2.1977 annettu neuvoston direktiivi 77/187/ETY
(EYVL L 61, s. 26), sellaisena kuin se oli muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston direktiivillä 98/50/EY (EYVL L 201, s.
88).
Direktiivin 2001/23 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, että ”on tarpeen huolehtia työntekijöiden suojasta
sen varmistamiseksi, että heidän oikeutensa turvataan, kun työnantaja vaihtuu”.
Direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”a)       Tätä direktiiviä sovelletaan yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovuttamiseen toiselle työnantajalle
sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta.
b)      Jollei a alakohdasta ja tämän artiklan jäljempänä olevista säännöksistä muuta johdu, tässä direktiivissä tarkoitettuna luovutuksena
pidetään oman identiteettinsä säilyttävän taloudellisen yksikön luovuttamista, jolla tarkoitetaan pää- ja sivutoimisen taloudellisen
toiminnan harjoittamiseksi järjestettyä resurssikokonaisuutta.”
Direktiivin 2001/23 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)      ’luovuttajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun luovutuksen seurauksena lakkaa
olemasta työnantaja yrityksessä, liikkeessä taikka yritys- tai liiketoiminnan osassa;
b)      ’luovutuksensaajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, josta 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun luovutuksen seurauksena
tulee yrityksessä, liikkeessä taikka yritys- tai liiketoiminnan osassa työnantaja;
– –
d)      ’työntekijällä’ henkilöä, jonka aseman työntekijänä asianomaisessa jäsenvaltiossa turvaa kansallinen palvelussuhdelainsäädäntö.
2.      Tällä direktiivillä ei ole vaikutusta kansalliseen lainsäädäntöön työsopimuksen tai työsuhteen määritelmän osalta.
– –”
Direktiivin 2001/23 3 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Ne luovuttajan oikeudet ja velvoitteet, jotka johtuvat luovutuksen tapahtuessa voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta,
siirtyvät tällaisen luovutuksen seurauksena luovutuksensaajalle.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että luovuttaja ja luovutuksensaaja ovat luovutuspäivän jälkeen yhdessä vastuussa luovutuspäivänä
voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta johtuvista velvoitteista, jotka ovat syntyneet ennen luovutuspäivää.
2.      Jäsenvaltiot voivat toteuttaa aiheellisia toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että luovuttaja ilmoittaa luovutuksensaajalle
kaikki oikeudet ja velvoitteet, jotka luovutuksensaajalle luovutetaan tämän artiklan mukaisesti, jos kyseiset oikeudet ja
velvoitteet ovat tai niiden olisi pitänyt olla luovuttajan tiedossa luovutuksen ajankohtana. Tällaisen oikeuden tai velvoitteen
ilmoittamatta jättäminen ei vaikuta oikeuden tai velvoitteen luovuttamiseen tai työntekijöiden oikeuksiin luovutuksensaajaan
ja/tai luovuttajaan nähden kyseisen oikeuden tai velvoitteen osalta.
3.      Luovutuksen jälkeen luovutuksensaajan on noudatettava työehtosopimuksen määräyksiä ja ehtoja sellaisina kuin luovuttaja niitä
noudattaa kyseisen työehtosopimuksen mukaisesti, kunnes työehtosopimus kumotaan tai sen voimassaolo päättyy taikka uusi työehtosopimus
tulee voimaan tai sitä aletaan soveltaa.
Jäsenvaltiot voivat asettaa työehtojen noudattamiselle määräajan, jonka on kuitenkin oltava vähintään yksi vuosi.”

Kansallinen säännöstö
Alankomaiden siviililakikirjan (Burgerlijk Wetboek) 7:610 §:n 1 momentissa määritellään Alankomaiden oikeudessa tarkoitettu
työsopimus seuraavasti:
”Työsopimuksella tarkoitetaan sopimusta, jossa toinen sopimuspuoli, työntekijä, sitoutuu tekemään toiselle sopijapuolelle,
työnantajalle, työtä määrätyn ajan palkkaa vastaan.”
Alankomaiden siviililakikirjan 7:663 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Yrityksen luovutuksen seurauksena työnantajan ja yrityksessä työskentelevän työntekijän välisestä työsopimuksesta työnantajalle
luovutuksen tapahtuessa johtuvat oikeudet ja velvoitteet siirtyvät ilman eri toimenpiteitä luovutuksensaajalle. Työnantaja
on myös luovutusta seuraavan vuoden ajan luovutuksensaajan kanssa yhdessä vastuussa sellaisten työsopimuksesta johtuvien velvoitteiden
noudattamisesta, jotka ovat syntyneet ennen luovutusta.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Heineken International on alankomaalainen oluenvalmistajayhtiöiden konserni. Heineken-konsernissa koko henkilöstö on Heineken
Nederlands Beheer BV:n palveluksessa (jäljempänä HNB). HNB toimii siten keskitetysti työnantajana ja siirtää henkilöstön työskentelemään
Heineken-konsernin liiketoimintaa harjoittavien eri yhtiöiden palvelukseen Alankomaissa.
Roest työskenteli 17.7.1985–1.3.2005 HNB:n palkkaamana catering-yksikön työntekijänä. HNB oli siirtänyt hänet ja noin 70 muuta
tämän saman yksikön työntekijää työskentelemään Heineken Nederland BV ‑nimiseen yhtiöön (jäljempänä Heineken Nederland), joka
1.3.2005 saakka huolehti catering-palveluiden tarjoamisesta Heineken-konsernin työntekijöille eri toimipaikoissa. Kyseisen
siirron yhteydessä sovellettiin HNB:ssä tehtyä työehtosopimusta.
Roest on jäsen FNV:ssä, joka on ammattiyhdistys, jonka tarkoituksena on muun muassa valvoa jäsentensä etuja työ- ja palkkaehtojen
osalta erityisesti työehtosopimuksia tekemällä.
Heineken Nederland luovutti sopimuksella catering-toimintansa Albronille 1.3.2005 alkaen.
Albron harjoittaa koko Alankomaiden alueella muun muassa catering-toimintaa eli ravintolapalvelujen hallinnointia ja hoitamista
erityisesti työpaikkaravintoloissa yksityisellä sekä julkisella sektorilla toimeksiantajan kanssa tässä tarkoituksessa tehdyn
sopimuksen perusteella. Roest siirtyi Albronin palvelukseen 1.3.2005 alkaen työpaikkaravintolat-nimisen yksikön työntekijänä.
FNV ja Roest nostivat Albronia vastaan kanteen Kantonrechterissä (kantonin tuomioistuin) sen toteamiseksi, että 1.3.2005 tapahtunut
catering-toimintojen luovutus Heineken Nederlandin ja Albronin välillä on direktiivissä 2001/23 tarkoitettu yrityksen luovutus
ja että HNB:n palkkaamat työntekijät, jotka olivat Heineken Nederlandin palveluksessa, ovat ilman eri toimenpiteitä siirtyneet
Albronin palvelukseen kyseisestä päivämäärästä alkaen.
FNV ja Roest vaativat myös, että Albron määrätään soveltamaan sen Roestin kanssa tekemään työsopimukseen taannehtivasti 1.3.2005
alkaen ehtoja, jotka olivat voimassa HNB:n ja Roestin välillä kyseiseen päivämäärään saakka, ja että 1.3.2005 alkaen maksamattoman
palkan osalta Albron määrätään maksamaan lainmukainen 50 prosentin suuruinen korotus sekä laillinen korko velan syntymispäivästä
lähtien. FNV ja Roest vaativat lopuksi, että Albron velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantonrechter hyväksyi 15.3.2006 antamallaan tuomiolla nämä vaatimukset lukuun ottamatta 50 prosentin suuruista lainmukaista
korotusta.
Albron haki kyseiseen tuomioon muutosta Gerechtshof te Amsterdamissa (Amsterdamin muutoksenhakutuomioistuin).
Gerechtshof te Amsterdam päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko direktiiviä 2001/23 – – tulkittava siten, että 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetusta oikeuksien
ja velvoitteiden siirtymisestä luovutuksensaajalle on kyse yksinomaan siinä tapauksessa, että luovutettavan yrityksen luovuttaja
on myös asianomaisten työntekijöiden muodollinen työnantaja, vai seuraako direktiivissä [2001/23] tavoitellusta työntekijöiden
suojasta se, että konserniin kuuluvan liiketoimintaa harjoittavan yhtiön luovutuksen yhteydessä oikeudet ja velvoitteet, jotka
kohdistuvat tämän yrityksen palveluksessa työskenteleviin työntekijöihin, siirtyvät luovutuksensaajalle, jos (myös kyseiseen
konserniin kuuluva) henkilöstöyhtiö, joka toimii keskitetysti työnantajana, on palkannut konsernissa työskentelevän koko henkilöstön?
2)      Miten on vastattava ensimmäisen kysymyksen toiseen osaan, jos edellä tarkoitetut jonkin konserniin kuuluvan yrityksen palveluksessa
työskentelevät työntekijät on palkannut toinen, myös tähän konserniin kuuluva sellainen yhtiö, joka ei ole ensimmäisessä kysymyksessä
kuvatun kaltainen henkilöstöyhtiö?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Asiakysymys
Kahdella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, voidaanko
tilanteessa, jossa konserniin kuuluva yritys luovutetaan direktiivissä 2001/23 tarkoitetulla tavalla tähän konserniin kuulumattomalle
yritykselle, kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetuksi luovuttajaksi katsoa myös konserniin kuuluva
yritys, jonka palveluksessa työntekijät työskentelivät pysyvästi ilman, että he olisivat kuitenkaan tehneet työsopimusta tämän
yrityksen kanssa (jäljempänä työnantaja, joka ei ole tehnyt työsopimusta), kun kyseessä olevat työntekijät olivat tehneet
työsopimuksen tähän konserniin kuuluvan toisen yrityksen kanssa (jäljempänä työsopimuksen tehnyt työnantaja).
Aluksi on todettava, että direktiivin 2001/23 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuodosta ilmenee, että luovuttaja on henkilö,
joka kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun luovutuksen seurauksena lakkaa olemasta työnantaja.
Pääasian tosiseikoista ilmenee selvästi, että työnantaja, joka ei ole tehnyt työsopimusta, on lakannut luovutetun toiminnan
luovutuksen seurauksena olemasta työnantaja, joka ei ole tehnyt työsopimusta. Näin ollen ei ole suljettu pois, että sitä voitaisiin
pitää direktiivin 2001/23 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna luovuttajana.
Kuten direktiivin 2001/23 3 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, tällä direktiivillä työntekijöille työnantajan vaihtuessa
myönnettävä suoja koskee luovuttajan oikeuksia ja velvoitteita, jotka johtuvat yrityksen luovutuksen tapahtuessa voimassa
olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta, jolloin työsopimuksen tai työsuhteen voimassaoloa on tämän direktiivin 2 artiklan
2 kohdan mukaan arvioitava kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
Sen seurauksena, että direktiivin 2001/23 3 artiklan 1 kohdassa edellytetään joko luovutuksen tapahtuessa voimassa olevaa
työsopimusta tai vaihtoehtoisesti ja siis samanarvoisesti tuolloin voimassa olevaa työsuhdetta, on todettava, että unionin
lainsäätäjän mielessä sopimussuhdetta luovuttajaan ei kaikissa olosuhteissa edellytetä, jotta työntekijät voivat saada direktiivissä
2001/23 myönnettyä suojaa.
Sen sijaan direktiivistä 2001/23 ei ilmene, että työsopimuksen ja työsuhteen välinen suhde olisi toissijaisuussuhde ja että
näin ollen usean työnantajan tilanteessa työsopimuksen tehnyt työnantaja olisi järjestelmällisesti asetettava etusijalle.
Pääasian tilanteen kaltaisessa tilanteessa direktiivin 2001/23 vastaista ei siten ole se, että myös työnantajaa, joka ei ole
tehnyt työsopimusta ja jonka palveluksessa työntekijät työskentelevät pysyvästi, voidaan pitää direktiivissä 2001/23 tarkoitettuna
luovuttajana.
Direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan säännöksistä ilmenee, että kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna luovutuksena
pidetään oman identiteettinsä säilyttävän taloudellisen yksikön luovuttamista, jolla tarkoitetaan pää- ja sivutoimisen taloudellisen
toiminnan harjoittamiseksi järjestettyä resurssikokonaisuutta.
Näin ollen direktiivissä 2001/23 tarkoitettu yrityksen luovutus edellyttää muun muassa sen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön
vaihtumista, joka vastaa luovutetun yksikön taloudellisesta toiminnasta ja joka tämän nojalla tämän yksikön työntekijöiden
työnantajana on työsuhteessa näiden työntekijöiden kanssa ja näin mahdollisesti huolimatta siitä, ettei se ole sopimussuhteessa
kyseisten työntekijöiden kanssa.
Tästä seuraa, että työsopimuksen tehneen työnantajan, joka ei kuitenkaan vastaa luovutetun taloudellisen yksikön taloudellisesta
toiminnasta, asemaa ei luovuttajan henkilöä määritettäessä voida järjestelmällisesti asettaa etusijalle kyseisestä toiminnasta
vastaavan työnantajan, joka ei ole tehnyt työsopimusta, asemaan nähden.
Tätä arviota tukee direktiivin 2001/23 kolmas perustelukappale, jossa korostetaan tarvetta huolehtia työntekijöiden suojasta,
kun ”työnantaja” (ondernehmer) vaihtuu. Tällä käsitteellä voidaan nimittäin pääasian tilanteen kaltaisessa tilanteessa kuvata
luovutetun toiminnan harjoittamisesta vastaavaa työnantajaa, joka ei ole tehnyt työsopimusta.
Näissä olosuhteissa on todettava, että jos konsernissa on kaksi työnantajaa, joista yksi on sopimussuhteessa tämän konsernin
työntekijöihin ja toinen on heihin nähden muussa kuin sopimussuhteessa, direktiivissä 2001/23 tarkoitetuksi luovuttajaksi
voidaan katsoa myös luovutetun yksikön taloudellisesta toiminnasta vastaava työnantaja, joka tämän nojalla on työsuhteessa
tämän yksikön työntekijöiden kanssa huolimatta siitä, ettei se ole sopimussuhteessa kyseisten työntekijöiden kanssa.
Näin ollen esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että tilanteessa, jossa konserniin kuuluva yritys luovutetaan direktiivissä
2001/23 tarkoitetulla tavalla tähän konserniin kuulumattomalle yritykselle, kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa
tarkoitetuksi luovuttajaksi voidaan katsoa myös konserniin kuuluva yritys, jonka palveluksessa työntekijät työskentelivät
pysyvästi ilman, että he olisivat kuitenkaan tehneet työsopimusta tämän yrityksen kanssa, vaikka konserniin kuuluu sellainen
yritys, jonka kanssa kyseiset työntekijät olivat tehneet työsopimuksen.

Tämän tuomion ajalliset vaikutukset
Huomautuksissaan Albron otti esiin unionin tuomioistuimen mahdollisuuden rajoittaa ajallisesti tämän tuomion vaikutuksia sen
käsiteltävinä oleviin asioihin, jos tämä toteaa pääasiassa kyseessä olevan tilanteen kaltaisen tilanteen kuuluvan direktiivin
2001/23 alaan.
Vaatimuksensa tueksi Albron väittää ensinnäkin, että HNB:tä ja muita luovutuksen toteuttaneita yrityksiä vastaan esitettyjen
vaatimusten määrä on ”huomattava” ja että HNB on jo maksanut lähtökorvauksen työntekijöille, jotka ovat siirtyneet Albronin
palvelukseen. Se toteaa toiseksi, että taloudelliset toimijat saattoivat unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella
luottaa perustellusti siihen, että direktiivin 2001/23 soveltaminen on riippuvainen työsopimuksen tekemisestä luovuttajan
kanssa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkinnalla, jonka unionin tuomioistuin SEUT 267 artiklassa sille annettua toimivaltaa
käyttäen antaa unionin oikeussäännölle, selvennetään ja täsmennetään kyseisen oikeussäännön merkitystä ja ulottuvuutta niin,
että unionin tuomioistuimen tulkinnasta ilmenee, miten tätä oikeussääntöä täytyy tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen
voimaantulosta lähtien. Tästä seuraa, että tuomioistuimet siis voivat ja niiden täytyy soveltaa näin tulkittua sääntöä myös
oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen tulkintapyyntöä koskevaa tuomiota, jos edellytykset kyseisen
oikeussäännön soveltamista koskevan asian käsittelylle toimivaltaisissa tuomioistuimissa muuten täyttyvät (ks. mm. asia 24/86,
Blaizot ym., tuomio 2.2.1988, Kok., s. 379, Kok. Ep. IX, s. 339, 27 kohta; asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995, Kok.,
s. I-4921, 141 kohta ja asia C-402/03, Skov ja Bilka, tuomio 10.1.2006, Kok., s. I-199, 50 kohta).
Näin ollen ainoastaan poikkeustapauksissa unionin tuomioistuin voi unionin oikeusjärjestykseen kuuluvaa yleistä oikeusvarmuuden
periaatetta soveltaen rajoittaa kaikkien asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota sen tulkitsemaan oikeussääntöön vilpittömässä
mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi. Jotta tällainen rajoittava päätös voitaisiin tehdä,
kahden olennaisen edellytyksen, eli asianomaisten vilpittömän mielen ja vakavien vaikeuksien vaaran, on täytyttävä (ks. asia
C-313/05, Brzeziński, tuomio 18.1.2007, Kok., s. I-513, 56 kohta ja asia C-73/08, Bressol ym., tuomio 13.4.2010, 91 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuin on tullut tällaiseen tulokseen vain hyvin täsmällisesti määritetyissä olosuhteissa erityisesti, kun vaarana
olivat vakavat taloudelliset seuraukset, jotka aiheutuivat erityisesti vilpittömässä mielessä perustettujen sellaisten oikeussuhteiden
lukuisuudesta, jotka perustuivat pätevästi voimassa olevana pidettyyn säännöstöön, ja kun oli ilmeistä, että objektiivinen
ja huomattava epävarmuus – johon oli mahdollisesti myötävaikuttanut myös muiden jäsenvaltioiden tai komission toiminta – unionin
säännösten ulottuvuudesta oli saanut yksityiset ja kansalliset viranomaiset toimimaan unionin säännösten vastaisesti (ks.
mm. asia C-423/04, Richards, tuomio 27.4.2006, Kok., s. I-3585, 42 kohta ja em. asia Brzeziński, tuomion 57 kohta).
On todettava, että pääasiassa Albron ei ole esittänyt unionin tuomioistuimelle mitään konkreettista seikkaa, joka olisi omiaan
osoittamaan sellaisten vakavien vaikeuksien vaaran olevan olemassa, jotka liittyvät lukuisten kanteiden mahdolliseen nostamiseen
HNB:tä ja muita luovutuksen toteuttaneita yrityksiä vastaan tämän tuomion antamisen vuoksi. Lisäksi on todettava, kuten julkisasiamies
on huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 59 kohdassa, että sillä, että HNB on jo maksanut lähtökorvauksen työntekijöille, jotka
ovat siirtyneet Albronin palvelukseen, ei missään tapauksessa ole merkitystä.
Näin ollen ei ole tarpeen tutkia, täyttyykö asianomaisten vilpitöntä mieltä koskeva edellytys.
Näin ollen tämän tuomion ajallisia vaikutuksia ei ole rajoitettava.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tilanteessa, jossa konserniin kuuluva yritys luovutetaan työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka
yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetussa
neuvoston direktiivissä 2001/23/EY tarkoitetulla tavalla tähän konserniin kuulumattomalle yritykselle, kyseisen direktiivin
2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetuksi luovuttajaksi voidaan katsoa myös konserniin kuuluva yritys, jonka palveluksessa
työntekijät työskentelivät pysyvästi ilman, että he olisivat kuitenkaan tehneet työsopimusta tämän yrityksen kanssa, vaikka
konserniin kuuluu sellainen yritys, jonka kanssa kyseiset työntekijät olivat tehneet työsopimuksen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.