CELEX: 62002TJ0047
Yhtiöoikeus
Direktiivit 68/151/ETY ja 78/660/ETY
Tilinpäätösten julkistaminen
Liikesalaisuuksien suojeleminen
Perusoikeuksien loukkaaminen
Oikeudellinen perusta
Vahingonkorvauskanne
Tutkimatta jättäminen

Asiaa koskevat oikeussäännöt ja tosiseikat
1       Niiden takeiden yhteensovittamisesta samanveroisiksi, joita jäsenvaltioissa vaaditaan perustamissopimuksen 58 artiklan 2 kohdassa
(josta on tullut EY:n perustamissopimuksen 58 artiklan toinen kohta, josta on puolestaan tullut EY 48 artiklan toinen kohta)
tarkoitetuilta yhtiöiltä niiden jäsenten sekä ulkopuolisten etujen suojaamiseksi, 9 päivänä maaliskuuta 1968 annetun ensimmäisen
neuvoston direktiivin 68/151/ETY (EYVL L 65, s. 8; jäljempänä ensimmäinen yhtiöoikeusdirektiivi), sellaisena kuin se oli voimassa
tosiseikkojen tapahtumahetkellä, 2 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että yhtiöt julkistavat ainakin seuraavat
asiakirjat ja tiedot:
– –
f)       tase ja tuloslaskelma jokaiselta tilikaudelta.”
2       Kyseisen direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä asianmukaiset seuraamukset sen varalta:
–       ettei tasetta ja tuloslaskelmaa julkisteta 2 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädetyllä tavalla.”
3       Yhtiömuodoltaan tietynlaisten yhtiöiden tilinpäätöksistä perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan (josta on tullut
EY:n perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohta, josta on puolestaan muutettuna tullut EY 44 artiklan 2 kohdan g
alakohta) nojalla 25 päivänä kesäkuuta 1978 annetun neljännen neuvoston direktiivin 78/660/ETY (EYVL L 222, s. 11; jäljempänä
neljäs yhtiöoikeusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 13.6.1983 annetulla seitsemännellä neuvoston direktiivillä
83/349/ETY (EYVL L 193, s. 1), 47 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Asianmukaisesti vahvistettu tilinpäätös sekä toimintakertomus ja tilintarkastuksen suorittamisesta vastuussa olevien henkilöiden
kertomus julkistetaan noudattaen kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä säädettyä, [ensimmäisen yhtiöoikeusdirektiivin] 3 artiklan
mukaista menettelyä.
Jäsenvaltion lainsäädännössä voidaan kuitenkin säätää, että toimintakertomusta ei tarvitse julkistaa edellä tarkoitetulla
tavalla. Tällöin se on pidettävä yleisön saatavilla kyseisessä jäsenvaltiossa olevassa yhtiön kotipaikassa. Tällaisesta kertomuksesta
tai sen osasta on voitava pyynnöstä saada jäljennös. Jäljennöksestä perittävä korvaus ei saa olla siitä aiheutuvia hallintokustannuksia
suurempi.”
4       Direktiivin 9, 10 ja 22–27 artiklassa selostetaan taseen ja tuloslaskelman kaavat, joista jäsenvaltioiden on säädettävä. Direktiivin
43–45 ja 46 artiklassa selostetaan liitetietojen ja toimintakertomuksen sisältö.
5       Nämä säännökset saatettiin osaksi Itävallan oikeutta Rechnungslegungsgesetz-nimisellä lailla (tilinpäätösten laatimisesta
annettu laki) (BGBl. 475/1990) ja EU-GesRÄG-nimisellä lailla (yhtiöoikeuden muuttamisesta annettu laki) (BGBl. 304/1996),
joilla muutettiin Handelsgesetzbuchin (kauppalaki, jäljempänä HGB) tiettyjä pykäliä. Neljännen yhtiöoikeusdirektiivin mukaisesti
HGB:ssä säädetään yhtiöiden koon mukaan eriytetystä julkistamisjärjestelmästä.
6       M. Danzer on Dan-Küchen Möbelfabrik M. Danzer Gesellschaft mbH ‑nimisen yhtiön (jäljempänä Dan-Küchen Möbelfabrik) yhtiömies
ja toimitusjohtaja, ja Danzer Holding Gesellschaft mbH ‑nimisen yhtiön (jäljempänä Danzer Holding) toimitusjohtaja, ja H.
Danzer on näiden kahden yhtiön (jäljempänä kyseiset yhtiöt) toimitusjohtaja.
7       Koska kantajat kieltäytyivät alun perin noudattamasta HGB:ssä kyseisten yhtiöiden osalta säädettyä tilinpäätösten julkistamisvelvoitetta,
toimivaltaiset Itävallan viranomaiset määräsivät kantajille uhkasakkoja. Tosiseikkojen tapahtumahetkellä kantajat olivat suorittaneet
334 940 Itävallan shillingin (ATS) suuruisen summan eli 24 341,04 euroa, ja odotettavissa on vielä muita uhkasakkoja, yhteensä
20 800 euroa.
8       Kantajat ovat riitauttaneet osan näistä uhkasakoista toimivaltaisissa itävaltalaisissa tuomioistuimissa. Oberlandesgericht
Linz ja Oberster Gerichtshof ovat hylänneet kantajien valitukset 20.6.2002 ja 31.1.2002 antamillaan kahdella päätöksellä.
Tuossa yhteydessä Oberster Gerichtshof totesi erityisesti, että kyseinen Itävallan lainsäädäntö oli yhteensopivaa yhteisön
oikeuden ja perusoikeuksien sekä objektiivisuutta koskevan periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen kanssa. Lisäksi se katsoi,
että kantajien vaatimusta ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle ei ollut syytä hyväksyä.

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
9       Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 27.2.2002 jättämällään kannekirjelmällä.
10     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja päätti 8.7.2003 antamallaan määräyksellä lykätä ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 77 artiklan c alakohdan perusteella nyt käsiteltävänä olevan asian käsittelyä
siihen asti, kunnes yhteisöjen tuomioistuin antaa tuomion, jolla yhdistetyt asiat C-435/02 ja C-103/03, Springer AG vastaan
Zeitungsverlag Niederrhein GmbH & Co. Essen KG ja Hans-Jürgen Weske, ratkaistaan lopullisesti, näihin asioihin liittyvien
kysymysten samankaltaisuuden vuoksi.
11     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanosta 13.9.2004 tehdyllä päätöksellä esittelevä tuomari siirrettiin
kolmanteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi käsillä oleva asia tämän vuoksi siirrettiin.
12     Yhteisöjen tuomioistuin ratkaisi edellä mainitut asiat 23.9.2004 antamallaan määräyksellä (yhdistetyt asiat C-435/02 ja C-103/03,
Springer,  Kok. 2004, s. I‑8663; jäljempänä asiassa Springer annettu määräys).
13     Esillä olevan asian käsittelyä jatkettiin asiassa Springer annetun määräyksen jälkeen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
(kolmas jaosto) kehotti asianosaisia esittämään huomautuksensa siitä, miten esillä olevan kanteen käsittelyä olisi jatkettava.
Ne toimittivat huomautuksensa 22.11. ja 26.11.2004.
14     Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti aloittaa suullisen käsittelyn sekä
pyysi työjärjestyksen 64 artiklassa tarkoitettuna prosessinjohtotoimena kantajia vastaamaan tiettyihin kirjallisiin kysymyksiin.
Sen pyyntöä noudatettiin asetetussa määräajassa.
15     Asianosaiset esittivät suulliset lausumansa ja vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin
16.11.2005 pidetyssä istunnossa.
16     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle ilmoitettiin tuolloin, että kantajat olivat peruuttaneet alkuperäisen vaatimuksensa,
joka koski riidanalaisten säännösten pätemättömyyden toteamista.
17     Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       velvoittaa neuvoston suorittamaan 14 päivän määräajassa 24 341,04 euron suuruisen summan, sillä varauksella, että määrää voidaan
korottaa
–       velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
18     Neuvosto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       jättää kanteen tutkimatta
–       toissijaisesti hylkää kanteen perusteettomana
–       velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Asianosaisten lausumat
19     Neuvosto toteaa muodollista oikeudenkäyntiväitettä esittämättä, että kanne on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että
se koskee tosiasiassa ensimmäisen yhtiöoikeusdirektiivin 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan ja neljännen yhtiöoikeusdirektiivin
47 artiklan (jäljempänä riidanalaiset säännökset) kumoamista, ja toisaalta, että kantajien olisi pitänyt odottaa Oberster
Gerichtshofissa nostamaansa kanteeseen, jossa on kyse Landesgericht Linzin määräämistä uhkasakoista, annettavaa ratkaisua
ennen asian saattamista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön
mukaan silloin, kun yksityinen oikeussubjekti katsoo, että sille aiheutuu vahinkoa lainvastaisena pitämänsä yhteisön säädöksen
vuoksi, sillä on, jos säädöksen täytäntöönpano on uskottu kansallisille viranomaisille, tämän täytäntöönpanon yhteydessä mahdollisuus
riitauttaa säädöksen pätevyys kansallisessa tuomioistuimessa oikeudenkäynnissä kansallista viranomaista vastaan. Kyseinen
tuomioistuin voi – tai sillä voi olla jopa velvollisuus siihen – saattaa kysymyksen kyseisen yhteisön säädöksen pätevyydestä
yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi EY:n perustamissopimuksen 177 artiklassa (josta on tullut EY 234 artikla) määriteltyjen
edellytysten mukaisesti. Tällaisella kanteella voidaan kuitenkin tehokkaasti turvata asianomaisten yksityisten oikeussubjektien
oikeussuoja ainoastaan silloin, kun se voi johtaa väitetyn vahingon korvaamiseen (asia 281/82, Unifrex v. komissio ja neuvosto,
tuomio 12.4.1984, Kok. 1984, s. 1969).
20     Mikäli Oberster Gerichtshof esittäisi yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön ja tämä toteaisi esillä olevassa
asiassa, että riidanalaiset säännökset ovat pätemättömiä, kansallisen tuomioistuimen olisi peruutettava kyseiset uhkasakot,
jolloin esillä oleva kanne jäisi vaille merkitystä.
21     Neuvosto on kuitenkin myöntänyt istunnossa, että kantajat ovat käyttäneet kaikki Itävallassa käytettävissään olleet oikeussuojakeinot,
koska Oberster Gerichtshof on hylännyt 31.1.2002 antamallaan päätöksellä heidän esittämänsä, tiettyjen uhkasakkojen kumoamista
koskevan vaatimuksen ja on täsmentänyt tuossa yhteydessä, ettei se hyväksynyt kantajien vaatimusta ennakkoratkaisupyynnön
esittämisestä riidanalaisten säännösten pätevyyden arvioimiseksi.
22     Neuvosto toisti kuitenkin, että sen mukaan kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska sillä pyritään tosiasiassa saamaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteamaan yleisesti, että riidanalaiset säännökset ovat lainvastaisia, mikä Itävallan
viranomaisten ja yhteisön lainsäätäjän olisi otettava huomioon. Neuvoston mukaan vahingonkorvauskanteella ei kuitenkaan voi
olla tällaista kohdetta.
23     Kantajat väittävät, että Oberster Gerichtshof on vahvistanut Landesgericht Linzin määräämät uhkasakot, joista on kyse esillä
olevassa kanteessa, ja että ne on jo peritty. Niiden mukaan jäsenvaltioilla ei myöskään ollut mitään harkintavaltaa ensimmäisen
ja neljännen yhtiöoikeusdirektiivin ehdottomien säännösten täytäntöönpanon osalta, joten yhteisö on vastuussa kantajille vastaisesta
tietojenjulkistamisvelvollisuudesta, vaikka uhkasakot onkin määrätty asian kannalta merkityksellisten Itävallan säännösten
nojalla.
24     Lopuksi kantajat toteavat, että koska toimivaltaiset Itävallan tuomioistuimet ovat kieltäytyneet esittämästä ennakkoratkaisupyyntöä
yhteisöjen tuomioistuimelle riidanalaisten säännösten pätevyyden arvioimiseksi, vaikka niillä oli tätä koskeva velvollisuus
ja vaikka riidanalaisten säännösten pätevyys voitiin perustellusti riitauttaa, heidän oikeuksiaan voidaan tehokkaasti suojata
vain nostamalla esillä oleva kanne. Ne toteavat tämän osalta, että sillä, että Oberlandesgericht Linz ja Oberster Gerichtshof
ovat kanteet hylkäävissä päätöksissään viitanneet yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-97/96, Daihatsu Deutschland, 4.12.1997
antamaan tuomioon (Kok. 1997, s.  I‑6843), ei ole merkitystä esillä olevassa asiassa. Ne päättelevät kaiken edellä esitetyn
perusteella, että vaikka yhteisöjen tuomioistuimissa nostettu vahingonkorvauskanne onkin luonteeltaan toissijainen kansallisiin
oikeussuojakeinoihin verrattuna, esillä oleva kanne on otettava tutkittavaksi, koska kyseisten oikeussuojakeinojen avulla
ei voida tehokkaasti suojata heidän oikeuksiaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti (asia 175/84, Krohn v.
komissio, tuomio 26.2.1986, Kok. 1986, s. 753, Kok. Ep. VIII, s. 495 ja asia 20/88, Roquette frères v. komissio, tuomio 30.5.1989,
Kok. 1989, s. 1553).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
25     Neuvosto on esittänyt alun perin kaksi tutkimatta jättämistä koskevaa väitettä, jotka koskevat sitä, että kantajien käytettävissä
olevia kansallisia oikeussuojakeinoja ei ole käytetty loppuun asti, ja sitä, että esillä olevassa vahingonkorvauskanteessa
vaaditaan tosiasiassa riidanalaisten säännösten kumoamista.
26     Neuvosto on myöntänyt ensimmäisen väitteensä osalta istunnossa, ettei se ollut enää perusteltu, koska Oberster Gerichtshof
on hylännyt kantajien riidanalaisista uhkasakoista nostaman kanteen, kuten käy ilmi vastauskirjelmän liitteistä. Neuvoston
vastineessaan esittämät väitteet, joissa vaaditaan kanteen hylkäämistä sillä perusteella, että kansallisia oikeussuojakeinoja
ei ole käytetty loppuun, on näin ollen hylättävä.
27     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa neuvoston esittämän toisen väitteen osalta, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan EY 288 artiklan toisen kohdan mukainen vahingonkorvauskanne on itsenäinen kannetyyppi, jolla on oma tehtävänsä kannetyyppien
joukossa ja jonka nostamisen edellytykset määräytyvät sen erityisen tarkoituksen perusteella. Vahingonkorvauskanne eroaa kumoamiskanteesta
siinä, että sillä ei pyritä tietyn toimenpiteen poistamiseen vaan korvauksen saamiseen toimielimen aiheuttamasta vahingosta
(asia 5/71, Zuckerfabrik Schöppenstedt v. neuvosto, tuomio 2.12.1971, Kok. 1971, s. 975, Kok. Ep. I, s. 609, 3 kohta; edellä
24 kohdassa mainittu asia Krohn v. komissio, tuomion 26 ja 32 kohta ja asia C-87/89, Sonito ym. v. komissio, tuomio 17.5.1990,
Kok. 1990, s. I-1981, 14 kohta). Vahingonkorvauskanteen itsenäistä asemaa oikeussuojakeinona koskeva periaate on siis perusteltu
siitä syystä, että tällainen kanne eroaa kumoamiskanteesta kohteensa vuoksi (asia T-178/98, Fresh Marine v. komissio, tuomio
24.10.2000, Kok. 2000, s. II-3331, 45 kohta).
28     Tällä perusteella on katsottu, että vahingonkorvauskanne on poikkeuksellisesti jätettävä tutkimatta, jos sillä tosiasiallisesti
pyritään lopulliseksi tulleen säädöksen peruuttamiseen ja jos tämän kanteen hyväksyminen johtaisi kyseisen säädöksen oikeudellisten
vaikutusten mitätöitymiseen (edellä 24 kohdassa mainittu asia Krohn v. komissio, tuomion 30 kohta; asia T-514/93, Cobrecaf
ym. v. komissio, tuomio 15.3.1995, Kok. 1995, s. II-621, 59 kohta ja edellä 27 kohdassa mainittu asia Fresh Marine v. komissio,
tuomion 50 kohta). Tästä on kyse erityisesti silloin, kun vahingonkorvauskanteella vaaditaan sellaisen rahasumman maksamista,
joka on täsmälleen samansuuruinen niiden lopullisiksi vahvistettujen maksujen kanssa, joita kantaja on joutunut maksamaan
lopulliseksi tulleen säädöksen nojalla (ks. edellä 24 kohdassa mainittu asia Krohn v. komissio, tuomion 33 kohta).
29     Kantajien esillä olevassa asiassa nostamassa kanteessa vaaditaan korvaamaan se vahinko, jota he väittävät aiheutuneen toimivaltaisten
Itävallan viranomaisten ensimmäisen ja neljännen yhtiöoikeusdirektiivin riidanalaisten säännösten täytäntöönpanemiseksi annetun
kansallisen oikeuden nojalla heille määräämistä uhkasakoista. Kantajat arvioivat vahinkonsa määräksi täsmälleen heiltä perittyjen
uhkasakkojen määrän eli 24 341,04 euroa, minkä he ovat vahvistaneet istunnossa, ja tämän lisäksi he ovat todenneet, että kanteessa
vaaditaan tätä summaa vastaavaa korvausta. On todettava, että kantajat eivät myöskään vetoa mihinkään sellaiseen vahinkoon,
jonka voitaisiin katsoa poikkeavan välittömästi ja yksinomaan kyseisten päätösten täytäntöönpanosta johtuvista vaikutuksista.
30     Näistä seikoista seuraa, että kantajat vaativat esillä olevan vahingonkorvauskanteen avulla saamaan aikaiseksi ne seuraukset,
joita olisi toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tekemien, uhkasakkojen määräämistä koskevien päätösten kumoamisella,
mutta tällainen kanne ei kuulu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivaltaan. Edellä 28 kohdassa viitatun oikeuskäytännön
mukaisesti on näin ollen todettava, että kanne on jätettävä tutkimatta.
31     Lisäksi vaikka katsottaisiinkin, että riidanalaisten säännösten voitaisiin katsoa olevan välittömästi uhkasakkojen määräämistä
koskevien kansallisten päätösten taustalla – siitä huolimatta, että ensimmäisen yhtiöoikeusdirektiivin 6 artiklassa säädetään
ainoastaan, että jäsenvaltioiden on säädettävä ”asianmukaiset seuraamukset” sen varalta, että kyseiset yhtiöt eivät noudata
ensimmäisessä ja neljännessä yhtiöoikeusdirektiivissä niille asetettua velvollisuutta julkistaa taseensa ja tuloslaskelmansa
– ja että näin ollen on kantajien oikeussuojaintressin mukaista, että kyseisten riidanalaisten säännösten todetaan olevan
lainvastaisia, on korostettava, että esillä oleva vahingonkorvauskanne ei ole asianmukainen keino tätä tarkoitusta varten.
32     On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun yksityinen oikeussubjekti katsoo, että sille aiheutuu
vahinkoa lainvastaisena pitämänsä yhteisön säädöksen vuoksi, sillä on kyseisen säädöksen täytäntöönpanon yhteydessä – jos
säädöksen täytäntöönpano on uskottu kansallisille viranomaisille – mahdollisuus kiistää säädöksen pätevyys kansallisessa tuomioistuimessa
oikeudenkäynnissä kansallista viranomaista vastaan. Kyseinen tuomioistuin voi – tai sillä voi olla jopa velvollisuus siihen
– saattaa kysymyksen kyseisen yhteisön säädöksen pätevyydestä yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi EY 234 artiklassa määriteltyjen
edellytysten mukaisesti (ks. edellä 19 kohdassa mainittu asia Unifrex v. komissio ja neuvosto, tuomion 11 kohta; asia 81/86,
De Boer Buizen v. neuvosto ja komissio, tuomio 29.9.1987, Kok. 1987, s. 3677, Kok. Ep. IX, s. 167 ja asia T-167/94, Nölle
v. neuvosto ja komissio, tuomio 18.9.1995, Kok. 1995, s. II-2589, 35 kohta).
33     Kun otetaan huomioon, että esillä olevassa asiassa kantajat vaativat itse asiassa kansallisten päätösten kumoamista sillä
perusteella, että ne perustuvat ensimmäisen ja neljännen yhtiöoikeusdirektiivin, jotka ovat yleisesti sovellettavia yhteisön
lainsäädäntötoimia, lainvastaisiksi väitettyjen säännösten täytäntöönpanemiseksi annettuun Itävallan lainsäädäntöön, on katsottava,
että perustamissopimukseen sisältyvässä oikeussuojakeinojärjestelmässä asianmukainen oikeussuojakeino oli pyytää kansallista
tuomioistuinta, jonka käsiteltävänä näitä päätöksiä koskeva kanne on, esittämään riidanalaisten säännösten pätevyyden arvioimiseksi
ennakkoratkaisupyyntö yhteisöjen tuomioistuimelle, joka on yksin toimivaltainen toteamaan tarvittaessa niiden pätemättömyyden
(ks. vastaavasti asia C-6/99, Greenpeace France ym., tuomio 21.3.2000, Kok. 2000, s. I‑1651, 54 kohta).
34     Pelkästään se kantajien esittämä seikka, että sekä Oberlandesgericht Linz että Oberster Gerichtshof ovat hylänneet niiden
tätä koskevat vaatimukset, ei ole omiaan muuttamaan tätä päätelmää.
35     Päinvastoin, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklan mukaisessa yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten
yhteistyössä on yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä
kunkin asian erityspiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen
tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (asia C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001, Kok.
2001, s. I-2099, 38 kohta; asia C-373/00, Adolf Truley, tuomio 27.2.2003, Kok. 2003, s. I-1931, 21 kohta ja asia C-145/03,
Keller, tuomio 12.4.2005, Kok. 2005, s. I-2529, 33 kohta).
36     On totta, että jos yhteisön oikeuden tulkintaa koskeva kysymys tulee esille sellaisessa kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä
olevassa asiassa, jonka päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, tämän tuomioistuimen on pääsääntöisesti
EY 234 artiklan kolmannen alakohdan mukaisesti saatettava kysymys yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi. On kuitenkin todettava,
tämän kuitenkaan rajoittamatta asiassa C-224/01, Köbler, 30.9.2003 annetusta tuomiosta (Kok. 2003, s. I-10239) tehtävien päätelmien
soveltamista, että mikäli se, miten yhteisön oikeutta on sovellettava, on niin ilmeistä, ettei se jätä tilaa vähäisellekään
perustellulle epäilylle (asia 283/81, CILFIT, tuomio 6.10.1982, Kok. 1982, s. 3415, Kok. Ep. VI, s. 537, 21 kohta), kansallinen
tuomioistuin voi päättää yksinomaan sille kuuluvaa harkintavaltaa käyttäen, ettei se esitä yhteisöjen tuomioistuimelle kansallisessa
tuomioistuimessa esille tullutta kysymystä yhteisön oikeuden tulkinnasta (asia C-495/03, Intermodal Transports, tuomio 15.9.2005,
37 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
37     Sitä suuremmalla syyllä kansallisella tuomioistuimella ei ole velvollisuutta hyväksyä kaikkia sille tehtyjä ennakkoratkaisupyynnön
esittämistä koskevia vaatimuksia yhteisön toimen pätevyyden arvioimiseksi. Se, että joku asianosaisista väittää, että asiaan
liittyy yhteisön oikeuden pätevyyttä koskeva kysymys, ei riitä siihen, että kyseisen tuomioistuimen olisi katsottava kysymyksen
tulleen esille EY 234 artiklan tarkoituksessa (asia C-344/04, International Air Transport Association ym., tuomio 10.1.2006,
28 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kansallisella tuomioistuimella on erityisesti oikeus katsoa, että riitautetun
yhteisön toimen pätevyydestä ei ole mitään epäilystä ja ettei yhteisöjen tuomioistuimelle näin ollen ole tarpeen esittää tätä
koskevaa pyyntöä. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että kyseinen tuomioistuin voi tutkia yhteisön toimielimen toimen pätevyyden,
ja jos se katsoo, etteivät asianosaisten sille esittämät pätemättömyyden perusteet ole riittäviä, se voi hylätä kyseiset perusteet
ja vahvistaa, että kyseinen toimielimen toimi on täysin pätevä. Näin toimiessaan se ei nimittäin aseta kyseenalaiseksi yhteisön
toimien pätevyyttä (asia 314/85, Foto-Frost, tuomio 22.10.1987, Kok. 1987, s. 4199, Kok. Ep. IX, s. 235, 14 kohta).
38     Esillä olevassa asiassa Itävallan tuomioistuimet ovat niille tällä alalla kuuluvaa yksinomaista toimivaltaa käyttäessään katsoneet,
että kantajien esittämät perusteet, joilla pyritään riitauttamaan ensimmäisen ja neljännen yhtiöoikeusdirektiivin pätevyys,
eivät riittäneet perusteeksi ennakkoratkaisupyynnön esittämiseksi yhteisöjen tuomioistuimelle kyseisten riidanalaisten säännösten
pätevyyden arvioimiseksi.
39     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana ei ole arvioida vahingonkorvauskannetta koskevan asian yhteydessä tällaisen
päätöksen tarkoituksenmukaisuutta. Esillä olevan kanteen tutkittavaksi ottamisesta seuraisi, että kantajat voisivat kiertää
sekä kansallisten tuomioistuinten, joilla on yksin asiassa toimivalta, päätökset hylätä kantajien esittämät, uhkasakkojen
määräämistä koskevien kansallisten päätösten kumoamista koskevat vaatimukset, että näiden samojen tuomioistuinten päätökset
olla saattamasta asiaa yhteisöjen tuomioistuimen arvioitavaksi, mistä aiheutuisi haittaa ennakkoratkaisupyyntömenettelyn taustalla
olevalle tuomioistuinten yhteistyötä koskevalle periaatteelle. Tämän osalta on todettava, että kantajat ovat itse todenneet
kirjelmissään ja istunnossa, että esillä oleva kanne oli ainoa vielä niiden käytettävissä oleva keino saattaa asia suoraan
yhteisöjen tuomioistuimille voidakseen saada niiden arvioinnin riidanalaisten säännösten pätevyydestä, mikä on vahingonkorvauskanteen
tarkoituksen väärinkäyttöä.
40     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa ylimääräisenä huomautuksena, että Itävallan tuomioistuimet ovat perustellusti
katsoneet, että ensimmäisen ja neljännen yhtiöoikeusdirektiivin pätevyydestä ei ollut epäilystä.
41     On muistutettava, että kantajien argumentointi perustuu ensinnäkin liikesalaisuuksien suojan, vapaan kilpailun periaatteen,
suhteellisuusperiaatteen, omaisuudensuojan ja niistä välittömästi seuraavan ”yksityisautonomian periaatteen” väitettyyn loukkaamiseen,
koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle on ilmoitettu istunnossa, että yhdenvertaisen kohtelun, sijoittautumisvapauden
ja elinkeinovapauden periaatteiden loukkaamista koskevista väitteistä on luovuttu. Toiseksi kantajat väittävät, että oikeutta
henkilötietojen suojaan ja verotietojen luottamuksellisuutta on loukattu. Kolmanneksi ne väittävät, että riidanalaisilla säännöksillä
loukataan oikeutta olla todistamatta itseään vastaan. Neljänneksi ne väittävät, että riidanalaisilla säännöksillä on virheellinen
oikeusperusta ja että EY 44 artiklan 1 kohdan g alakohtaa on rikottu.
42     Liikesalaisuuksien suojan, vapaan kilpailun periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja omaisuudensuojan loukkaamista koskevien
väitteiden osalta riittää, kun todetaan, että yhteisöjen tuomioistuimella on jo ollut asiassa Springer antamassaan määräyksessä
tilaisuus lausua tilinpäätöksistä annetun direktiivin 78/660/ETY ja konsolidoiduista tilinpäätöksistä annetun direktiivin
83/349/ETY muuttamisesta niiden soveltamisalan osalta 8 päivänä marraskuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/605/ETY
(EYVL L 317, s. 60) pätevyydestä, luettuna yhdessä neljännen yhtiöoikeusdirektiivin 47 artiklan kanssa; direktiivillä 90/605
laajennetaan neljänteen yhtiöoikeusdirektiiviin perustuva julkistamisvelvollisuus koskemaan myös avoimia yhtiöitä ja kommandiittiyhtiöitä.
Yhteisöjen tuomioistuimen tuossa yhteydessä kehittämiä päättelyjä voidaan soveltaa myös osakeyhtiöiden tilanteeseen ja kantajien
esillä oleviin väitteisiin, kuten neuvosto on todennut.
43     Näin ollen, vaikka oletettaisiin, että pääasioissa tarkoitetuilla julkistamista koskevilla velvollisuuksilla on riittävän
suora ja merkittävä vaikutus kantajien vetoamiin oikeuksiin, niiden sisältämä rajoitus erityisesti suhteessa yrityksen oikeuteen
pitää salassa tietyt mahdollisesti arkaluonteiset tiedot näyttää joka tapauksessa selvästi perustellulta. Ensimmäisessä ja
neljännessä yhtiöoikeusdirektiivissä edellytetyillä toimenpiteillä pyritään kahteen EY 44 artiklan 2 kohdan g alakohdassa
määrättyyn yleiseen taloudelliseen etuun liittyvään tavoitteeseen eli yhtäältä ulkopuolisten suojaamiseen sellaisia taloudellisia
riskejä vastaan, jotka sisältyvät yhtiömuotoihin, joissa ulkopuolisten suojana on ainoastaan yhtiövarallisuus, ja toisaalta
yhtäläisten oikeudellisten vähimmäisvaatimusten vahvistamiseen yhteisössä siltä osin kuin nämä vaatimukset koskevat toistensa
kanssa kilpailevien yhtiöiden julkistamien taloudellisten tietojen laajuutta. Toisaalta mahdollinen vahinko, joka aiheutui
kyseisissä julkistamista koskevissa säännöissä asetetuista velvollisuuksista, vaikuttaa rajalliselta, koska on epävarmaa,
että kyseiset säännöt olisivat omiaan muuttamaan kysymyksessä olevien yhtiöiden kilpailuasemaa. Lisäksi juuri neljännen yhtiöoikeusdirektiivin
säännöksissä, erityisesti sen 11, 27 ja 44–47 artiklassa, säädetään mahdollisuudesta keventää tilinpäätöksessä ja toimintakertomuksessa
ilmoitettavia tietoja yhtiöissä, joissa tiettyjä kriteerejä koskevat raja-arvot eivät ylity, samoin kuin keventää tällaisten
yhtiöiden tilinpäätösten julkistamista, ja kyseisen direktiivin 45 artiklassa pyritään välttämään, että tiettyjen tietojen
julkistamisesta aiheutuisi vakavaa haittaa kyseisille yrityksille. Lisäksi direktiivin 46 artiklan mukaan toimintakertomukseen
sisällytettävät pakolliset tiedot voidaan ilmaista myös yleisin termein (ks. vastaavasti em. asia Springer, määräyksen 49–55
kohta).
44     Tästä seuraa, että vaikka voitaisiinkin katsoa, että riidanalaisista säännöksistä saattaa aiheutua tietyssä määrin haittaa
liikesalaisuuksien suojalle, vapaan kilpailun periaatteelle ja omaisuudensuojalle, niissä yhtiöille säädetyt velvoitteet eivät
ole suhteettomia ja sietämättömiä toimia, joista aiheutuisi haittaa näiden oikeuksien pääsisällölle, eikä niiden voida näin
ollen katsoa olevan suhteettomia EY 44 artiklan 2 kohdan g alakohdassa mainitun yleisen edun mukaisen tavoitteen kannalta.
Sama pätee henkilötietojen suojaa koskevan oikeuden, mihin myös verotietojen luottamuksellisuus sisältyy, väitetyn loukkaamisen
osalta, ilman että on tarpeen pohtia, onko oikeushenkilöiden osalta olemassa henkilötietojen suojaa koskevaa perusoikeutta.
45     Siltä osin kuin kantajat vetoavat toiseksi henkilötietojen suojan loukkaamiseen henkilökohtaisten tulojensa osalta, on todettava,
että vaikka niissä tuloslaskelman tiedoissa, joiden ilmoittaminen on ensimmäisen ja neljännen yhtiöoikeusdirektiivin nojalla
pakollista, on mainittava henkilöstökulut (neljännen yhtiöoikeusdirektiivin 23 artiklan 6 kohdan a ja b alakohdan ja 24 artiklan
3 kohdan a ja b alakohdan nojalla muun muassa palkat ja sosiaaliturvamaksut) sekä hallinto‑, johto‑ ja valvontaelinten jäsenille
näiden tehtävistä maksetut korvaukset (neljännen yhtiöoikeusdirektiivin 43 artiklan 1 kohdan 12 alakohta), kyseisissä direktiiveissä
ei edellytetä näiden tulojen saajien yksilöimistä, eikä niissä periaatteessa myöskään mahdollisteta näiden henkilöiden yksilöimistä.
Erityisesti on korostettava, että kyseisessä 43 artiklan 1 kohdan 12 alakohdassa säädetään nimenomaisesti, että kyseiset korvaukset
on ilmoitettava yhteismääränä kultakin henkilöryhmältä. Kantajat ovat myöntäneet nämä seikat istunnossa, mutta ne ovat väittäneet,
että ensinnäkin niiden tapauksessa kyseisten yhtiöiden hallintoneuvostossa on vain yksi jäsen eli M. Danzer, ja että toisaalta
näillä yhtiöillä on vain kaksi toimitusjohtajaa eli M. ja H. Danzer. Koska Firmenbuchissa (Itävallan toimivaltaisten tuomioistuinten
pitämä yhtiörekisteri) mainitaan yhtiöiden yhtiömiehet ja toimitusjohtajat, kantajien tulot pystytään yksilöimään välillisesti.
46     Vaikka nämä seikat pitäisivätkin paikkansa, riittää, kun todetaan, että neljännen yhtiöoikeusdirektiivin 43 artiklan 1 kohdan
12 alakohta ei sellaisenaan johda kantajien palkkojen julkistamiseen, eikä sillä näin ollen rikota kantajien vetoamia perusoikeuksia,
vaan yhtiömiesten ja toimitusjohtajien henkilöllisyys julkaistaan Firmenbuchissa, ja M. Danzer on kyseisten yhtiöiden hallintoneuvoston
ainoa jäsen ja M. ja H. Danzer ovat kyseisten yhtiöiden ainoat toimitusjohtajat. Kantajien palkat voidaan näin ollen saada
selville näistä eri seikoista yhdessä, mutta tämä ei johdu riidanalaisissa säännöksissä asetetuista vaatimuksista. Tästä seuraa,
että mahdollinen vahinko, jota kantajille saattaa aiheutua riidanalaisissa säännöksissä edellytetystä julkistamisesta, ei
ole kyseisten säännösten välitön seuraus.
47     Kolmanneksi vastauskirjelmässä esitetystä väitteestä, jonka mukaan esillä olevassa asiassa on loukattu ihmisoikeuksien ja
perusvapauksien suojaamiseksi Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua oikeutta
olla todistamatta itseään vastaan, on todettava, ilman että on edes tarpeen pohtia tämän väitteen tutkittavaksi ottamista
siltä osin kuin tämä väite saattaa liittyä läheisesti johonkin kanteessa esitetyistä väitteistä, että vaikka tällainen periaate
olisikin olemassa oikeushenkilöiden osalta, sen soveltaminen edellyttäisi rikossyytettä käsitteen laajassa merkityksessä,
millä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan tarkoitetaan toimivaltaisen viranomaisen antamaa virallista tiedoksiantoa
siitä, että asianomaista syytetään rikosoikeudellisesti rangaistavasta teosta, taikka kyseisen viranomaisen tietyissä tapauksissa
toteuttamia muita tällaisen syytteen sisältäviä toimia, joilla voi myös olla merkittäviä vaikutuksia epäillyn asemaan (asia
Öztürk v. Saksa, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 21.2.1984, A-sarja, nro 73, 55 kohta).
48     On kuitenkin todettava, että kyseisille yhtiöille riidanalaisilla säännöksillä yleisesti asetettu velvollisuus julkistaa tilinpäätökset
ei liity millään tavalla kantajia vastaan esitettyyn syytteeseen eikä siihen sisälly heihin kohdistuvia syytteitä. Näissä
olosuhteissa kantajat eivät voi perustellusti väittää olevansa edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun syytetyn tai
epäillyn asemassa. Tästä seuraa, että ne eivät voi vedota oikeuteen olla todistamatta itseään vastaan.
49     Neljänneksi, vaikka oletettaisiin, että väitteet, joiden mukaan riidanalaisilla säännöksillä on virheellinen oikeusperusta
ja EY 44 artiklan 2 kohdan g alakohtaa on rikottu, koskevat sellaista oikeussääntöä, jolla luodaan yksityisille oikeussubjekteille
oikeuksia, on todettava, että ne perustuvat virheelliseen olettamaan, jonka mukaan yhteensovittamisdirektiivillä ei voitaisi
luoda uusia säännöksiä, joita ei ole ollut aiemmin voimassa eri jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä. Lainsäädäntöjen yhteensovittamisen
tarkoituksena on, kun kyseessä ovat EY 44 artiklaan perustuvat direktiivit, poistaa eri jäsenvaltioiden lainsäädännöissä olevista
eroavuuksista johtuvat sijoittautumisvapauden rajoitukset perustamalla yhteisössä erityisesti EY 44 artiklan 2 kohdan g alakohtaan
sisältyvän tavoitteen osalta toisiaan vastaavat oikeudelliset vähimmäisedellytykset niiden rahoitustietojen laajuudesta, jotka
toistensa kanssa kilpailevien yhtiöiden on ilmoitettava yleisölle. Jäsenvaltiot voivat tähän tavoitteeseen pyrkiessään sekä
kumota tiettyjä kansallisia säännöksiä että antaa kyseisessä direktiivissä vahvistettujen tavoitteiden mukaisia uusia säännöksiä
saadakseen aikaan toisiaan vastaavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset yhteisön koko alueella.
50     Kantajien väitteestä, jonka mukaan yhteisö voi antaa vain asetuksella mutta ei direktiivillä sellaisia sääntöjä, joita ei
ole ollut aiemmin jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä, on todettava, että kyseessä on väite, jolta puuttuu täysin oikeudellinen
perusta. EY 249 artiklan toisen ja kolmannen alakohdan nojalla asetus ja direktiivi eroavat toisistaan siinä, että asetus
on sitova kaikilta osiltaan ja välittömästi sovellettavissa kaikissa jäsenvaltioissa, kun taas direktiivi sitoo kaikilta osiltaan
jokaista jäsenvaltiota, jolle se on osoitettu, saavutettavaan tulokseen nähden, mutta siinä jätetään kansallisille viranomaisille
toimivalta muodon ja keinojen osalta. Kantajien tekemä erottelu sen mukaan, oliko olemassa aikaisempia kansallisia säännöksiä,
on näin ollen ilmeisen merkityksetön.
51     Edellä selostetuista syistä seuraa, että kantajien väitteillä ei millään tavalla aseta kyseenalaiseksi riidanalaisten säännösten
laillisuutta ja että Itävallan tuomioistuimet ovat perustellusti todenneet, että pelkkä kyseisten säännösten pätevyyden riitauttaminen
niissä ei riittänyt perusteeksi ennakkoratkaisupyynnön esittämiseksi yhteisöjen tuomioistuimelle.
52     Joka tapauksessa on todettava, että edellä 41–50 kohdassa selostetuista syistä myös esillä oleva vahingonkorvauskanne on hylättävä
perusteettomana. Koska kantajat eivät ole kyenneet osoittamaan riidanalaisten säännösten lainvastaisuutta, se, että neuvosto
on antanut ne, ei voi sellaisenaan muodostaa virheellistä toimintaa, joka saa aikaan yhteisön vastuun. Näin on erityisesti,
kuten yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat todenneet yhteisön vastuusta lainsäädäntötoimista,
joihin liittyy talouspoliittisia valintoja ja joiden laadinnassa yhteisön toimielimillä on laaja harkintavalta (edellä 27
kohdassa mainittu asia Zuckerfabrik Schöppenstedt v. neuvosto, tuomion 11 kohta; yhdistetyt asiat T-481/93 ja T-484/93, Exporteurs
in Levende Varkens ym. v. komissio, tuomio 13.12.1995, Kok. 1995, s. II‑2941, 81 kohta; asia T-390/94, Schröder ym. v. komissio,
tuomio 15.4.1997, Kok. 1997,  s. II‑501, 62 ja 63 kohta, ja asia T-170/00, Förde‑Reederei v. neuvosto ja komissio, tuomio
20.2.2002, Kok. 2002, s. II‑515, 46 kohta), yhteensovittamisdirektiivin lainvastaisuus ei sellaisenaan riitä saamaan aikaan
yhteisön sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta, koska tällainen vastuu voi olla kysymyksessä vain, kun oikeusnormin, jonka
tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, rikkominen on riittävän ilmeinen (ks. vastaavasti asia C-63/89, Assurances
du crédit v. neuvosto ja komissio, tuomio 18.4.1991, Kok. 1991, s. I‑1799, 12 kohta ja asia C-352/98 P, Bergaderm ja Goupil
v. komissio, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5291, 42 kohta).
53     Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on jätettävä tutkimatta ja joka tapauksessa hylättävä perusteettomana, ja lisäksi
kantajien esittämä vaatimus asiantuntijalausunnosta hylätään.

Oikeudenkäyntikulut
54     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos tätä on vaadittu. Koska kantajat ovat hävinneet asian, heidät on velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut neuvoston vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantajat velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan neuvostolle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Jaeger
Tiili
Czúcz
Julistettiin Luxemburgissa 21 päivänä kesäkuuta 2006.
E. Coulon

M. Jaeger
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.