CELEX: 61997CJ0153
Social sikring
Alderspension
Beregning af ydelser
Bilag VI, rubrik D, punkt 4, til forordning (EØF) nr. 1408/71

1 Ved kendelse af 17. marts 1997, indgaaet til Domstolen den 23. april 1997, har Tribunal Supremo i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende gyldigheden af bilag VI, rubrik D, punkt 4, til Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), som tilpasset ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 23), siden aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992 (EFT L 136, s. 7, herefter »forordningen«), samt vedroerende fortolkningen af naevnte forordning.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem Aristóteles Grajera Rodríguez og Instituto Nacional de la Seguridad Social (herefter »INSS«) og Tesorería General de la Seguridad Social vedroerende beregningen af hans alderspension.
3 Forordningens artikel 46 indeholder regler om fastsaettelse af de ydelser, der er omhandlet i kapitlet om pensioner ved alderdom og doedsfald. Stk. 2 indeholder bl.a. foelgende regel:
»a) Den kompetente institution beregner det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikrings- og/eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet af, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes. Saafremt ydelsesbeloebet efter naevnte lovgivning er uafhaengig af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for at vaere det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb.«
4 Forordningens artikel 47 indeholder supplerende regler om beregning af ydelser. I stk. 1 fastsaettes saerlige bestemmelser for beregningen af det i artikel 46, stk. 2, litra a), omhandlede teoretiske beloeb, herunder navnlig foelgende regel:
»g) den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning ydelserne beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis, fastsaetter denne gennemsnitsbasis udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i den paagaeldende stat«.
5 Forordningens bilag VI, hvori der i overensstemmelse med forordningens artikel 89 er anfoert saerregler for anvendelsen af visse medlemsstaters lovgivning, indeholder i rubrik »D. Spanien« et punkt 4, der bestaar af foelgende to afsnit:$
»a)  Ved anvendelse af forordningens artikel 47 beregnes den spanske teoretiske ydelse paa grundlag af den forsikredes faktiske bidragsbasis i aarene umiddelbart forud for indbetalingen af det sidste bidrag til den spanske sociale sikring.
b) Det saaledes fastsatte pensionsbeloeb forhoejes og reguleres for hvert af de efterfoelgende aar indtil aaret forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, paa samme maade som andre pensioner af samme art.«
6 Det fremgaar af sagen, at arbejdstagernes alderspensioner og pensioner ved vedvarende invaliditet efter spansk lovgivning ikke er forskellige alt efter bidragsperioderne eller de paagaeldendes beskaeftigelsesforloeb, men beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig bidragsbasis, der svarer til den loen, der er oppebaaret i loebet af et vist antal aar forud for pensioneringen eller invaliditetens indtraeden. Det hedder naermere bestemt i artikel 3 i lov 26/85 af 31. juli 1985, som var gaeldende paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, og hvis indhold i det vaesentlige er gentaget i artikel 140 og 162 i den konsoliderede tekst i Ley General de Seguridad Social, stadfaestet ved kongeligt lovdekret 1/1994 af 20. juni 1994, at beregningsgrundlaget for pensioner er den koefficient, der fremkommer ved at dividere den paagaeldendes bidragsbasis i de 96 maaneder, der gaar umiddelbart forud for den maaned, hvor forsikringsbegivenheden (ansoegning om pensionering eller konstatering af vedvarende invaliditet) indtraadte, med 112. Ifoelge disse bestemmelser beregnes den bidragsbasis, der svarer til de 24 maaneder forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, til deres nominelle vaerdi, mens de oevrige reguleres efter udviklingen i forbrugerprisindekset. Desuden gaelder, at hvis arbejdstageren ikke er forpligtet til at betale bidrag i hele den paagaeldende periode eller en del af den, udfyldes hullerne ved anvendelse af den minimumsbidragsbasis, der gaelder for arbejdstagere, som er fyldt 18 aar. Endelig kan bidragsgrundlaget ikke vaere under det minimum eller over det maksimum, der er foreskrevet i gaeldende lovgivning.
7 Aristóteles Grajera Rodríguez, som er spansk arbejdstager, har udfoert loennet beskaeftigelse, dels i Spanien 1953-1961 og 1967-1969, dels i Tyskland 1961-1967 og 1969-1993.
8 I 1993 tildelte INSS ham en maanedlig alderspension paa 5 141 ESP, beregnet paa grundlag af de bidrag, der var indbetalt i Spanien foer 1969, og reguleret i overensstemmelse med de regler, der foelger af forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4. Aristóteles Grajera Rodríguez anfaegtede pensionens stoerrelse, idet han gjorde gaeldende, at den referenceperiode, der skulle laegges til grund, var perioden mellem 1985 og 1992, dvs. de otte aar, der laa forud for hans pensionering.
9 Ved dom af 24. januar 1995 har Juzgado de lo Social n_ 30, Madrid, taget Aristóteles Grajera Rodríguez' paastand til foelge og har doemt INSS til at betale ham en pension, beregnet paa grundlag af det bidragsloft, der fandt anvendelse paa arbejdstagere i Spanien i denne periode, nemlig en maanedlig pension, inklusive visse tillaeg, paa 18 517 ESP.
10 I appelsagen, indbragt af INSS, har Tribunal Superior de Justicia, Madrid, den 9. april 1996 ophaevet den paagaeldende dom og fastslaaet, at sagsoegerens alderspension skal beregnes paa grundlag af bidragene for de otte aar forud for 1969, aaret for det sidste bidrag til den spanske socialsikring, med de fra dette tidspunkt gaeldende reguleringer indtil sagsoegerens pensionering.
11 Efter at have faaet forelagt sagen ved en kassationsappel har Tribunal Supremo, under hensyn til EF-traktatens artikel 48 og 51, udtrykt tvivl om gyldigheden af den beregningsordning, der foelger af forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4. Skoent Domstolen allerede har udtalt sig om et lignende spoergsmaal i dom af 12. september 1996 (sag C-251/94, Lafuente Nieto, Sml. I, s. 4187), har Tribunal Supremo antaget, at der stadig bestaar visse uklarheder, og har derfor besluttet at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1)  Er den beregningsordning, der er fastsat i bilag VI, rubrik D, punkt 4, til forordning nr. 1408/71, som affattet ved forordning nr. 1248/92, i strid med artikel 48 og 51 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab, idet den teoretiske spanske pension efter denne ordning fastsaettes i henhold til den bidragsbasis, paa grundlag af hvilken arbejdstageren betalte bidrag i beregningsperioden forud for og indtil betalingen af det sidste bidrag til den spanske sociale sikring, og den herved opnaaede teoretiske pension reguleres paa samme maade, som det i henhold til national spansk lovgivning ville have vaeret tilfaeldet med en pension, der var optjent paa det tidspunkt, da det sidste bidrag blev betalt i Spanien?
2)  Skal beregningsgrundlaget for den spanske pension for at sikre, at en vandrende arbejdstager ligebehandles med hensyn til social sikring, beregnes paa grundlag af den bidragsbasis, paa grundlag af hvilken den vandrende arbejdstager ville have betalt bidrag, saafremt han var forblevet i Spanien i beregningsperioden forud for forsikringsbegivenheden, som gaelder generelt i henhold til spansk lovgivning?«
12 Med sine to spoergsmaal, som boer behandles under et, spoerger den forelaeggende ret, om den beregningsordning, der foelger af forordningens bilag VI, rubrik D, punkt 4 (herefter det »omtvistede bilag«), skal anses for at vaere i strid med traktatens artikel 48 og 51, og om beregningsgrundlaget for den spanske pension skal beregnes paa grundlag af den teoretiske bidragsbasis, paa grundlag af hvilken den vandrende arbejdstager ville have betalt bidrag, saafremt han var forblevet i Spanien i den periode, der gik umiddelbart forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden.
13 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den nationale ret synes at vaere af den opfattelse, at kun forhoejelsen af bidragsbasis er i overensstemmelse med faellesskabsrettens principper, mens reguleringen af pensionsbeloebet, som omhandlet i det omtvistede bilag, ikke er det. Ifoelge retten boer det foretraekkes, »at der som beregningsgrundlag anvendes gennemsnitsbasis i beregningsperioden forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, dvs. gennemsnittet mellem minimums- og maksimumsbasis for arbejdstagerens loengruppe i de sidste otte aar«, for hverken at straffe eller beloenne den vandrende arbejdstager, der ikke har betalt bidrag i Spanien i den referenceperiode, der er fastsat i national lovgivning.
14 Aristóteles Grajera Rodríguez har anfoert, at den beregningsordning, der er indfoert ved det omtvistede bilag, er i strid med traktatens artikel 48 og 51, saerlig fordi den i praksis er umulig at anvende, naar der ikke foreligger oplysninger om den forsikredes faktiske bidragsbasis, og fordi det er aabenbart diskriminerende over for vandrende arbejdstagere. Sagsoegeren i hovedsagen er af den opfattelse, at der ved beregningen af beregningsgrundlaget skal tages hensyn til de beloeb, som arbejdstageren reelt har oppebaaret i den otteaarsperiode, der ligger umiddelbart forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden (selv hvis de er oppebaaret i en anden medlemsstat), med forbehold af de graenser, der er fastsat i den spanske lovgivning. Subsidiaert har han gjort gaeldende, at beregningsgrundlaget for den spanske pension skal beregnes paa grundlag af den bidragsbasis, i henhold til hvilken den vandrende arbejdstager ville have betalt bidrag, saafremt han var forblevet i Spanien i den periode, der blev taget i betragtning forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, saaledes som det generelt er fastsat i spansk lovgivning.
15 Den spanske regering har derimod, navnlig under henvisning til ovennaevnte dom i sagen Lafuente Nieto, gjort gaeldende, at det omtvistede bilag netop har til formaal at sikre, at artikel 47, stk. 1, litra g), er forenelig med traktatens maal. Den er af den opfattelse, at den fastsatte beregningsordning svarer til de almindelige principper, der gaelder for den sociale sikring i Spanien, og den har praeciseret, at der sker en dobbelt forhoejelse dels af bidragsbasis, dels af selve pensionen, for at sikre en korrekt forhoejelse af bidragsbasis, der ligger langt tilbage i tiden.
16 Raadet og Kommissionen har ligeledes anbefalet, at man henholder sig til de principper, der er fastslaaet af Domstolen i den ovennaevnte dom i sagen Lafuente Nieto, hvorefter de omtvistede bestemmelser indebaerer, at det teoretiske ydelsesbeloeb - beregnet paa grundlag af de bidrag, der er indbetalt i henhold til den spanske lovgivning - skal reguleres og forhoejes, som om den sikrede fortsat havde arbejdet paa de samme betingelser i Spanien. Det er i lyset af disse principper, at problemerne vedroerende fortolkningen af den nationale lovgivning som de, der er blevet rejst af den forelaeggende ret, skal loeses. Raadet og Kommissionen udelukker i oevrigt ikke, at der eventuelt skal tages hensyn til den overenskomst om social sikring, der blev afsluttet mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Spanien den 4. december 1973, og som traadte i kraft den 1. november 1977 (herefter »overenskomsten«), for saa vidt som dens anvendelse vil foere til et mere fordelagtigt resultat for den paagaeldende end det, der foelger af forordningens bestemmelser.
17 Det bemaerkes, at artikel 47 i forordningen, hvis omtvistede bilag fastsaetter reglerne for anvendelse i forhold til Spanien, er en supplerende regel om beregningen af ydelsens teoretiske beloeb, som omhandlet i forordningens artikel 46, stk. 2, litra a). Den skal foelgelig fortolkes paa baggrund af denne sidste bestemmelse og - som udtalt af Domstolen i dommen af 9. august 1994 (sag C-406/93, Reichling, Sml. I, s. 4061) - i lyset af det i traktatens artikel 51 fastsatte formaal, der navnlig indebaerer, at de vandrende arbejdstagere ikke maa taale en nedsaettelse af stoerrelsen af de sociale sikringsydelser, fordi de har udnyttet deres ret til fri bevaegelighed.
18 I modsaetning til, hvad sagsoegeren i hovedsagen har gjort gaeldende, indebaerer forpligtelsen til ikke at stille vandrende arbejdstagere, der har udnyttet deres ret til fri bevaegelighed, daarligere, imidlertid ikke, at den paagaeldende bestemmelse noedvendigvis er i strid med formaalet i artikel 51, fordi der ikke kan tages hensyn til stoerrelsen af de bidrag, der er indbetalt i en anden medlemsstat, ved fastsaettelsen af den gennemsnitlige bidragsbasis. Forpligtelsen indebaerer blot, at den naevnte basis skal vaere den samme for den vandrende arbejdstager, som den ville have vaeret, hvis han ikke havde udnyttet sin ret til fri bevaegelighed (dom af 9.10.1997, forenede sager C-31/96, C-32/96 og C-33/96, Naranjo Arjona m.fl., Sml. I, s. 5501, praemis 21).
19 Det foelger heraf, for saa vidt angaar en situation som den, der foreligger i hovedsagen, at selv om der i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningens artikel 47, stk. 1, litra g), kun skal tages hensyn til det beloeb, der er indbetalt i bidrag i henhold til den paagaeldende lovgivning, skal dette beloeb reguleres og forhoejes, saaledes at det svarer til det, som de forsikrede faktisk ville have betalt, hvis de var fortsat med at arbejde under de samme omstaendigheder i den paagaeldende medlemsstat (Lafuente Nieto-dommen, a.st., praemis 39 og 40).
20 Domstolen har allerede fastslaaet i Lafuente Nieto-dommen, a.st. (praemis 41 og 42), og i Naranjo Arjona m.fl.-dommen, a.st. (praemis 23 og 24), at de bestemmelser, som ved forordning nr. 1248/92 er blevet indsat i bilag VI, rubrik D, punkt 4, til forordning nr. 1408/71, svarer til denne fortolkning. Bestemmelserne indeholder kun en praecisering af forordningens bestemmelser, hvorefter den gennemsnitlige bidragsbasis udelukkende fastsaettes paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den paagaeldende lovgivning, uden herved at aendre indholdet af artikel 47, stk. 1, litra g), og de har alene til formaal at sikre, at denne bestemmelse er i overensstemmelse med principperne i traktatens artikel 51.
21 Under disse omstaendigheder boer der ikke under hensyn til faellesskabsrettens principper sondres mellem forhoejelsen af bidragsbasis og reguleringen af pensionsbeloebet. I begge tilfaelde er det forfulgte formaal det samme, nemlig at goere det muligt - ud fra den forsikredes faktiske bidragsbasis foer emigrationen og ved en forhoejelse, der tager hensyn til udviklingen i leveomkostningerne, samt ved en regulering af ydelser af samme art - endeligt at komme frem til et pensionsbeloeb, der svarer til det, som den vandrende arbejdstager faktisk ville have oppebaaret, hvis han var fortsat med at arbejde paa de samme betingelser i den paagaeldende medlemsstat.
22 Som generaladvokaten har anfoert i punkt 18 i forslaget til afgoerelse, kan de praktiske vanskeligheder ved anvendelsen af bestemmelserne i det omtvistede bilag, navnlig som foelge af, at der ikke foreligger objektivt paalidelige oplysninger vedroerende den tidligste bidragsbasis, ikke beroere gyldigheden af disse bestemmelser. De forskriver hverken en saerlig maade til at bestemme bidragsbasis eller nogen som helst metode til regulering af denne basis eller af den tilsvarende pension. De har kun til formaal at naa det i foregaaende praemis naevnte resultat, idet de samtidig overholder forpligtelsen i forordningens artikel 47, stk. 1, litra g), til udelukkende at tage hensyn til forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den paagaeldende lovgivning.
23 Imidlertid opfylder en beregningsmetode som den, der anbefales af den forelaeggende ret, ikke denne forpligtelse, i det omfang den referenceperiode, der laegges til grund, er en periode, hvori den vandrende arbejdstager ikke har deltaget i finansiering af den nationale sociale sikringsordning, og som i oevrigt er taget i betragtning i henhold til lovgivningen i den anden medlemsstat, hvor den forsikrede har arbejdet.
24 Af det omtvistede bilag foelger saaledes kun, at beregningen af bidragsbasis skal baseres paa det beloeb, der er indbetalt i bidrag i henhold til den spanske lovgivning, og at det teoretiske ydelsesbeloeb skal reguleres og forhoejes, som om den forsikrede var fortsat med at arbejde paa de samme betingelser i Spanien. Foelgelig tilkommer det den ret, ved hvilken sagen er anlagt, i tilfaelde af sager vedroerende de regler, der fastlaegger den foerste bidragsbasis, som skal tages i betragtning, og metoden til forhoejelse af denne basis samt reguleringen af pensionsbeloebet, der foelger heraf, at afgoere, hvilke midler der i national ret er mest hensigtsmaessige for at naa et saadan resultat.
25 Endelig bemaerkes, som Raadet har anfoert under den mundtlige forhandling, at det omtvistede bilag er blevet aendret ved Raadets forordning (EF) nr. 1223/98 af 4. juni 1998 (EFT L 168, s. 1), der sletter saetningsleddet i litra b) »indtil aaret forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden«. Som generaladvokaten har anfoert i punkt 21 i forslaget til afgoerelse, foelger det af ottende betragtning til naevnte forordning, som udtrykkeligt henviser til Lafuente Nieto-dommen, at denne tilpasning har til formaal i samtlige tilfaelde at muliggoere en fuldstaendig forhoejelse af det teoretiske ydelsesbeloeb.
26 Det kan dog ikke udledes af denne aendring, at den begraensning af forhoejelsesperioden, der var indeholdt i den tidligere affattelse af det omtvistede bilag, som i oevrigt ikke paa dette punkt er blevet inddraget i sagen af den forelaeggende ret eller af sagens parter, er behaeftet med ugyldighed i forhold til det formaal, der er anfoert i denne doms praemis 21. Selv om Raadet har fundet, at det stemmer bedre overens med Domstolens retspraksis at slette den paagaeldende passus, har denne kun en begraenset raekkevidde, for saa vidt som den efter en udbredt forenklingspraksis kun tager hensyn til en forhoejelse »i hele aar« og som konsekvens heraf begraenser denne forhoejelse til det sidste aar, der gaar forud for forsikringsbegivenheden. Under alle omstaendigheder skal et saadan valg i betragtning af den begraensede indvirkning paa beregningen af pensionsbeloebet anses for at udgoere en del af den normale skoensbefoejelse, som Raadet raader over ved fastsaettelsen af bestemmelserne til samordning af de forskellige medlemsstaters sociale sikringsordninger.
27 Som anfoert af Raadet og Kommissionen maa forordningens omtvistede bestemmelser ikke vaere til hinder for en eventuel anvendelse af den i denne doms praemis 16 naevnte overenskomst, for saa vidt som den - naar den viser sig mere fordelagtig - vil kunne paaberaabes af den forsikrede.
28 Det bemaerkes, at Domstolen i dom af 7. februar 1991 (sag C-227/89, Roenfeldt, Sml. I, s. 323) har fastslaaet, at traktatens artikel 48 og 51 er til hinder for, at arbejdstagere mister sociale rettigheder som foelge af, at overenskomster mellem to eller flere medlemsstater, der er inkorporeret i national lovgivning, ikke finder anvendelse efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 1408/71. I dom af 9. november 1995 (sag C-475/93, Thévenon, Sml. I, s. 3813) har Domstolen fastslaaet, at princippet dog ikke kan finde anvendelse paa arbejdstagere, som kun har udoevet deres ret til fri bevaegelighed efter naevnte forordnings ikrafttraedelse.
29 I hovedsagen er det ubestridt, at sagsoegeren allerede havde loennet beskaeftigelse i Tyskland, foer forordningen traadte i kraft i Spanien den 1. januar 1986, og at forordningens bestemmelser med visse undtagelser er traadt i stedet for overenskomstens bestemmelser. Det kan ikke antages, at dette i givet fald kan bevirke, at han mister de rettigheder og fordele, han har i henhold til overenskomsten.
30 Som Domstolen har anfoert i praemis 28 i Naranjo Arjona m.fl.-dommen, forfoelger reguleringen af bidragene i overensstemmelse med forordningens bestemmelser, saaledes som de er blevet fortolket af Domstolen, de samme formaal som overenskomsten, og den skulle normalt goere det muligt at naa disse maal. Det er dog ikke udelukket, at anvendelsen af overenskomstens regler, hvorefter der kan tages hensyn til det bidragsbasisniveau, arbejdstageren naar op paa ved afslutningen af sit beskaeftigelsesforloeb i Tyskland, og samtidig henvises til den gaeldende bidragsbasis i Spanien for den paagaeldende loengruppe, foerer nemlig til et mere fordelagtigt resultat for den paagaeldende end det, der foelger af de omtvistede bestemmelser.
31 Det paahviler derfor den forelaeggende ret at undersoege, om det faktisk er mere eller mindre fordelagtigt for den paagaeldende arbejdstager at anvende overenskomsten end at anvende forordningen. Hvis det er mere fordelagtigt, maa de i overenskomsten fastsatte regler anvendes undtagelsesvis og i overensstemmelse med det princip, der er opstillet i dommen i Roenfeldt-sagen. I modsat fald er det forordningens regler som fortolket af Domstolen, der skal anvendes.
32 Spoergsmaalet skal derfor besvares med, at gennemgangen af de praejudicielle spoergsmaal intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af det omtvistede bilag.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
33 De udgifter, der er afholdt af den spanske regering, af Raadet og af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal Supremo ved kendelse af 17. marts 1997, for ret:
Gennemgangen af de praejudicielle spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af bilag VI, rubrik D, punkt 4, til Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, som tilpasset ved bilag I, afsnit VIII, til akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne, siden aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30. april 1992.