CELEX: 62008TJ0053
Valsts atbalsts
Kompensācija par ekspropriāciju sabiedriskās lietderības dēļ
Elektroenerģijas piegādes preferenciālā tarifa pagarināšana
Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu
Jēdziens "priekšrocība"
Sacīkstes princips

Tiesvedības priekšvēsture
Itālijas Republika tika nacionalizējusi elektroenerģijas nozari ar 1962. gada 6. decembra Likumu Nr. 1643, izveidojot
Ente nazionale per l’energia elettrica
(
ENEL
) un nododot tai elektroenerģijas nozares uzņēmumus (1962. gada 12. decembra
GURI
Nr. 316, 5007. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 1643/62”). Ar šo likumu Itālijas Republika uzticēja
ENEL
monopolu valsts teritorijā veikt elektroenerģijas – neatkarīgi no tās ražošanas veida – ražošanu, importu un eksportu, transportēšanu,
transformēšanu, izplatīšanu un pārdošanu, tomēr nosakot noteiktus izņēmumus.
Saskaņā ar Likuma Nr. 1643/62 4. panta 6. punktu uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju galvenokārt pašu patēriņam (turpmāk tekstā
– “pašražotāji”), neietilpst nacionalizācijā un var paturēt savus enerģijas ražošanas aktīvus.
Šajā laikā
Terni
, kas bija sabiedrība, kuras lielākā daļa akciju piederēja valstij, darbojās metalurģijas, ķīmisko produktu un cementa ražošanas
nozarēs. Turklāt tai piederēja hidroelektrostacija, kuras saražotā elektroenerģija tika izmantota uzņēmumu ražošanas procesos.
Kaut arī
Terni
bija pašražotājas statuss, tās elektroenerģijas aktīvi tika nacionalizēti, jo tai bija stratēģiska nozīme Itālijas apgādē
ar elektroenerģiju.
Ar Itālijas Republikas prezidenta 1963. gada 21. augusta Dekrētu Nr. 1165 par visu organizēto īpašumu nodošanu
ENEL
, kuri paredzēti darbībām, kas izklāstītas Likuma Nr. 1643/62 1. panta pirmajā daļā un kuras veic “
Terni
:
Società per l’Industria e l’Elettricità
”
SpA
(1963. gada 31. augusta
GURI
Nr. 230 kārtējais pielikums, 58. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 1165/63”), Itālija piešķīra
Terni
kompensāciju par elektroenerģijas aktīvu nodošanu, nosakot tai preferenciālu elektrības tarifu (turpmāk tekstā – “
Terni
tarifs”), ko bija paredzēts piemērot no 1963. gada līdz 1992. gadam.

Terni
1964. gadā tika sadalīta trijos uzņēmumos: tērauda ražotājs
Terni Acciai Speciali
, ķimikāliju ražotājs
Nuova Terni Industrie Chimiche
un cementa ražotājs
Cementir
. Šos uzņēmumus vēlāk privatizēja un nopirka attiecīgi
ThyssenKrupp
,
Norsk Hydro
un
Caltagirone
, līdz ar to tika izveidotas attiecīgi
ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA
,
Nuova Terni Industrie Chimiche SpA
un
Cementir SpA
, kuras turpināja lietot
Terni
tarifu.
Ar 1991. gada 9. janvāra Likumu Nr. 9 par jaunā Valsts enerģētiskas plāna aktualizēšanas reglamentēšanu: institucionālie aspekti,
hidroelektrostacijas un tīkli, ogļūdeņraži un ģeotermiskā enerģija, pašražotāji un finanšu noteikumi (1991. gada 16. janvāra
GURI
Nr. 13 kārtējais pielikums, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 9/91”), Itālijas Republika tika pagarinājusi pastāvošās
hidroelektriskās koncesijas līdz 2001. gada 31. decembrim, kas ir koncesijas, uz kuru pamata darbojas sabiedrības, kas izmanto
publiskos ūdens resursus elektroenerģijas ražošanai.
Ar minētā likuma 20. panta 4. punktu Itālija preferenciālo tarifu līdz 2001. gada 31. decembrim pagarināja arī
Terni
. Turpmākajos sešos gados (2002–2007) bijušajām
Terni
sabiedrībām subsidētās enerģijas relatīvais daudzums bija pamazām jāsamazina (pakāpeniska samazināšana), lai līdz 2007. gada
beigām tarifa priekšrocību vairs nebūtu.
Likumu Nr. 9/91 Itālijas iestādes paziņoja Komisijai, kura 1991. gada 6. augustā pieņēma lēmumu necelt iebildumus (Lēmums
par valsts atbalstu NN 52/91).
Ar 1999. gada 16. marta Likumdošanas dekrētu Nr. 79 par Direktīvu 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas
iekšējo tirgu (1999. gada 31. marta
GURI
Nr. 75, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 79/99”), Itālijas Republika pagarināja pastāvošās hidroelektriskās koncesijas.
Minētā dekrēta 12. panta 7. un 8. punktā ir paredzēts:
“7.      Koncesijas, kas ir izbeigušās vai kas beigsies vēlākais 2010. gada 31. decembrī, tiek pagarinātas līdz šim datumam, un šo
attiecīgo koncesiju īpašnieki, neesot nepieciešamībai izdot administratīvu aktu, turpina savu darbību, informējot cedējošo
administrāciju 90 dienu laikā no šī dekrēta stāšanās spēkā [..]
8.      Saistībā ar koncesijām, kuru beigšanās ir paredzēta pēc 2010. gada 31. decembra, ir piemērojami koncesiju aktā paredzētie
beigšanās noteikumi.”
Saskaņā ar 2005. gada 14. marta Dekrētlikuma Nr. 35 par neatliekamajiem pasākumiem saistībā ar Rīcības plānu ekonomiskajai,
sociālajai un teritoriālajai attīstībai (2005. gada 16. marta
GURI
Nr. 62, 4. lpp.), kas pārveidots 2005. gada 14. maija likumā Nr. 80 (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 80/05”), 11. panta 11. punktu
Itālijas Republika vēlreiz tika pagarinājusi
Terni
tarifu līdz 2010. gadam, un šis pasākums tika piemērots no 2005. gada 1. janvāra (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”).
Likumā Nr. 80/05 ir precizēts, ka līdz 2010. gadam attiecībā uz piegādātajiem elektroenerģijas daudzumiem (kopā 926 GWh trijām
sabiedrībām
Terni
) un cenām (1,32 centi/kWh) bijušajām sabiedrībām
Terni
tiks piemērots tāds pats režīms kā līdz 2004. gada 31. decembrim. Nedaudz vēlāk hidroelektriskās koncesijas tika vispārējā
veidā pagarinātas ar 2005. gada 23. decembra Likumu Nr. 266 līdz 2020. gadam.
Uzzinājusi par šo pagarināšanas pasākumu citas lietas izmeklēšanas ietvaros, Komisija ar 2005. gada 23. decembra vēstuli pieprasīja
Itālijas iestādēm informāciju, un tās nosūtīja atbildes vēstuli 2006. gada 24. februārī, kurai sekoja divas citas vēstules
2006. gada 2. martā un 27. aprīlī.
Ar 2006. gada 19. jūlija vēstuli Komisija informēja Itāliju par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru.
Komisijas lēmums uzsākt procedūru tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 214, 5. lpp.), un Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt apsvērumus par minētajiem pasākumiem.
Itālijas Republika iesniedza savus apsvērumus ar 2006. gada 25. oktobra vēstuli un ar 2006. gada 9. novembra un 7. decembra
vēstulēm tā sniedza papildu informāciju.
Komisija saņēma apsvērumus no ieinteresētajām personām. Tā tos pārsūtīja Itālijai, dodot tai iespēju atbildēt. Itālijas apsvērumi
tika saņemti ar 2006. gada 22. decembra vēstuli.
Komisija pieprasīja papildu informāciju ar 2007. gada 20. februāra vēstuli, un Itālija to nosūtīja ar 2007. gada 16. aprīļa,
10. maija un 14. maija vēstulēm.
2007. gada 20. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu par valsts atbalstu C 36/A/06 (ex NN 38/06), ko Itālija sniegusi uzņēmumiem
ThyssenKrupp
,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
(OV 2008, L 144, 37. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Apstrīdētā lēmuma 163. apsvērums ir formulēts šādi:
“Komisija uzskata, ka [Itālijas Republika], pārkāpjot [EKL] 88. panta 3. punktu, ir nelikumīgi īstenojusi noteikumus, kas
paredzēti 11. panta 11. punktā Dekrētlikumā Nr. [35]/2005, kurš pārveidots par Likumu [Nr. 80/05], trijiem bijušajiem
Terni
uzņēmumiem paredzot izdarīt grozījumus tiem piešķirtajā preferenciālajā elektroenerģijas piegādes tarifā un pagarinot šā
tarifa režīma darbības ilgumu līdz 2010. gadam. Komisija uzskata, ka šāds pasākums, kas uzskatāms par vienkāršu darbības atbalstu,
neatbilst nevienai EK līgumā minētajai atkāpei un tāpēc nav saderīgs ar kopējo tirgu. Tāpēc tā iepriekš minētā pasākuma daļa,
kas vēl nav piešķirta vai izmaksāta, nav jāīsteno. Jau izmaksātais atbalsts ir jāatmaksā. Summas, kas saņēmējiem būtu piešķirtas
saskaņā ar Likumu [Nr. 9/91] 2005., 2006. un 2007. gadā, var atskaitīt no kopējās atmaksājamās summas.”
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā ir šādas tiesību normas:
“
1. pants
1.      Valsts atbalsts, ko [Itālijas Republika] sniegusi
ThyssenKrupp
,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
, nav saderīgs ar kopējo tirgu.
2.      Valsts atbalsts, ko [Itālijas Republika] sniegusi
ThyssenKrupp
,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
, bet kas vēl nav izmaksāts, arī nav saderīgs ar kopējo tirgu, un tāpēc to nedrīkst īstenot.
2. pants
1.      [Itālijas Republika] atgūst no saņēmējiem 1. panta 1. punktā minēto atbalstu.
[..]”

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2008. gada 31. janvārī,
Itālijas Republika cēla šo prasību.
Itālijas Republika lūdz Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Itālijas Republika izvirza trīs pamatus: ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts un 88. panta
3. punkts, jo apstrīdētajam pasākumam ir kompensējošs raksturs, ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ir tikušas pārkāptas šīs
pašas tiesību normas, jo apstrīdētais pasākums neietvēra publisko līdzekļu nodošanu, un ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka
ir tikušas pārkāptas būtiskās formas prasības, kā arī sacīkstes princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.
Tiesas sēdē Itālijas Republika tomēr tieši atteicās no sava otrā pamata, un šis fakts tika atzīmēts Vispārējās tiesas protokolā.
Tādēļ Vispārējā tiesa izvērtēs vienīgi pirmo un trešo pamatu.

Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots apstrīdētā pasākuma iespējami kompensējošais raksturs
Lietas dalībnieku argumenti
Itālijas Republika apgalvo, ka Komisija ir nepamatoti kvalificējusi apstrīdēto pasākumu par valsts atbalstu un līdz ar to
uzskatījusi, ka minētais pasākums tai esot bijis jāpaziņo.
Tā norāda, ka resursu piešķiršana, kas ir kompensācija par īpašuma zaudēšanu sabiedrības interešu labā, tiktāl, ciktāl šis
pasākums nepārsniedz nepamatotā veidā atlīdzību, ko ieinteresētā persona būtu saņēmusi kā pretizpildījumu – par tāda paša
veida īpašuma zaudēšanu – no privāta ieguldītāja, kurš darbojas tirgus ekonomikā, nav ekonomiska rakstura priekšrocība.
Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru ar apstrīdēto pasākumu tikusi piešķirta bijušajām
Terni
sabiedrībām priekšrocība, balstīts uz nepareizu pieeju saistībā ar ekspropriācijas mērķi, kuru piedzīvoja
Terni
1962. gadā. Šīs ekspropriācijas mērķis nebija vienīgi ķermeniskais īpašums, bet arī tiesības ražot elektroenerģiju, kuras
bija hidroelektrisko koncesiju saturs, kas pastāvēja Likuma Nr. 1643/62 spēkā stāšanās laikā.
Komisija uzskata, ka šajos apstākļos bija būtiski ņemt vērā koncesijas vērtību, kas apskatīta autonomā veidā kā bezķermenisks
īpašums, kas ietverts uzņēmuma īpašumā, un kas noteica koncesijas ilgumu. Tādēļ nav pareizi apgalvot, kā to dara Komisija,
ka šajā lietā izvirzītā problēma ir par kompensācijas sniegšanu
Terni
“ekspropriētā īpašuma tirgus vērtībā” saskaņā ar principu, atbilstoši kuram kompensāciju par īpašuma ekspropriāciju ir jānosaka,
ņemot vērā tirgus vērtību ekspropriācijas brīdī.
Tādējādi aprakstīts ekspropriācijas, kuru piedzīvoja
Terni
, mērķis lika Itālijas iestādēm izveidot kompensācijas mehānismu, saskaņā ar kuru kompensācijas vērtība tieši atbilstu koncesijas
ilgumam. Tādēļ tarifu režīma ilgums tika saskaņots ar atlikušo koncesijas ilgumu, proti, līdz 1992. gada 31. decembrim.
Itālijas Republika norāda, ka tiešā saikne starp
Terni
tarifa, kura mērķis bija nodrošināt, lai
Terni
saistībā ar elektroenerģiju būtu tādi paši izdevumi kā tie, kuri tie tai būtu bijuši, ja tā būtu saglabājusi savas tiesības
ražot elektroenerģiju, ilgumu un koncesiju ilgumu garantēja abām pusēm, ka netiks pieļauts pārmērīgs kompensēšanas vai nepilnīgas
kompensēšanas risks. Šī tiešā saikne bija būtisks starp abām pusēm noslēgtās kompensēšanas vienošanās elements, kā to apgalvo
Komisija, jo ar šo elementu tika garantēts šīs vienošanās ekonomiskais līdzsvars.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija pati uzskatīja šo kompensēšanas sistēmu par pieņemamu, tomēr uzdodot būtisku jautājumu, vai šī
speciālā tarifu režīma pagarināšana varēja tikt uzskatīta par kompensēšanas neatņemamu sastāvdaļu.
Šajā sakarā Itālijas Republika norāda, ka kompensācijas papildinājums nav balstīts uz apstākļiem, kas radās elektroenerģijas
tirgū, kura izmaiņas ietilpa kompensēšanas vienošanās parastā riska ietvaros. Divi tarifu pagarinājumi, par kuriem tika nolemts
1991. gadā un 2005. gadā, faktiski bija pamatoti ar faktu, ka vēlākās tiesību normas, kuras nebija paredzamas kompensēšanas
vienošanās noslēgšanas laikā, pagarināja pašražotāju koncesiju ilgumu.

Terni
piedzīvotās ekspropriācijas izņēmuma raksturs lika izveidot saistībā ar šo sabiedrību situāciju, kura ir vistuvākā tai, kas
būtu bijusi, ja šāda ekspropriācija nebūtu notikusi, un tas izskaidro to, kā
Terni
tika uzskatīta par “virtuālo pašražotāju” kompensēšanas mehānisma ietvaros, kuru izveidojušas Itālijas iestādes. Itālijas
Republika norāda, ka līdzīgā kontekstā galvenais aspekts nav tik daudz pārbaudīt, vai pastāvēja saikne starp kompensēšanas
mehānismu, kas paredzēts
Terni
, un citu pašražotāju koncesijām, bet drīzāk pārbaudīt, vai šis pagarinājums būtu bijis attiecināts uz
Terni
, ja tā nebūtu piedzīvojusi ekspropriāciju.
Tomēr nav nekādu šaudu, ka tiesību normas, ar kurām tika pagarinātas koncesijas, arī būtu attiekušās uz koncesijām, kuras
bija piederējušas
Terni
, ja tā būtu saglabājusi īpašumtiesības saistībā ar tām. Liegt bijušajām
Terni
sabiedrībām gūt labumu no šīm koncesijām būtu likvidēt to “virtuālā pašražotāja” situāciju, kuru būtu bijis pamatoti saglabāt
saistībā ar šīm sabiedrībām pat saskaņā ar Komisijas pašas viedokli.
Tādēļ divas pagarināšanas 1991. gadā un 2005. gadā, nebūt nebūdamas sākotnējo pasākumu
ratio
pārskatīšana, bija tieši, pēc Itālijas Republikas domām, šī
ratio
piemērošana, kā arī dalībvalstu kopējo saistību tiesību principa piemērošana, saskaņā ar kuru turpinātās juridiskās attiecībās
ir jāņem vērā līgumiskā līdzsvara izmaiņas, kas nenotiek parastā riska ietvaros, kuru puses ir uzņēmušās vienošanās noslēgšanas
brīdī, bet kurš ir izpaudies vēlākā notikumā un kurš nebija ne paredzēts, ne paredzams vienošanās noslēgšanas brīdī.
Itālijas Republika norāda uz labticības principu un taisnīguma principu un piebilst, ka 35. punktā izklāstītais princips ir
ticis kodificēts klauzulā, kas saukta par “hardship” klauzulu un kuru paredz principi saistībā ar starptautiskās tirdzniecības
līgumiem, kā arī Eiropas līgumu tiesībām. Šajā lietā šo principu piemērošanas noteikumi ir izpildīti.
Itālijas Republika apgalvo, ka Komisijas arguments, ka
Terni
būtu varējusi apstrīdēt kompensēšanas mehānismu, ja tā to būtu uzskatījusi par neadekvātu, nav atbilstīgs. Dekrēta Nr. 1165/63
pieņemšanas laikā
Terni
būtu varējusi sūdzēties vienīgi tad, ja
Terni
tarifa ilgums būtu bijis noteikts īsāks par koncesiju ilgumu, kuru beigšanās datums tajā laikā bija noteikts 1992. gada 31. decembrī,
datumā, kurā bija paredzēta
Terni
tarifa beigšanās. Itālijas Republika piebilst, ka, līdzko ir ticis atzīts, ka
Terni
tarifa beigšanās datums netika noteikts, pamatojoties uz kopējo ienākumu aprēķinu, ko
Terni
bija guvusi līdz šim datumam, bet vienīgi pamatojoties uz
Terni
tarifa saskaņošanu ar koncesiju ilgumu,
Terni
nebija iemesla sūdzēties par mehānismu, jo no tā piemērošanas brīža šajā mehānismā bija paredzēta minētā tarifa automātiska
pagarināšana paralēli koncesiju pagarināšanai.
Saistībā ar Komisijas paustajām šaubām par
Terni
tarifa pagarināšanas tiesību normu faktisko mērķi pabeigt sākotnējo kompensēšanu sakarā ar ekspropriētās, lai arī virtuālās,
koncesijas ilguma pagarināšanu, Itālijas Republika norāda, ka, lai pasākumu kvalificētu par valsts atbalstu, ir vienīgi jāņem
vērā faktiskā vai potenciālā iedarbību, un ka, lai gan nav strīda par to, ka bijušajām
Terni
sabiedrībām bija tiesības uz
Terni
tarifa pagarināšanu, lai tiktu pabeigta sākotnējā kompensēšana, pasākums, kura mērķis ir piešķirt šādu pagarinājumu, nevar
tikt uzskatīts par valsts atbalstu neatkarīgi no mērķiem, kurus nosaka valsts likumdevējs, šos pasākumus pieņemot.
Itālijas Republika secina, norādot, ka apstrīdētā pasākuma mērķis bija saglabāt mehānisma ekonomisko aktualitāti, kurš ir
obligāti vērsts uz to, lai attīstītos laika gaitā, un ka, liedzot vienošanās pamatnoteikumu grozīšanu, tā nav piešķīrusi nekādas
nepienācīgas priekšrocības bijušajām
Terni
sabiedrībām, bet, tieši pretēji, ir izvairījusies no tā, ka tās cieš nepamatotus zaudējumus.
Komisija atbild, ka Itālijas Republikas pamats ir jānoraida kā tāds, kas ir balstīts uz kļūdainu premisu.
Komisija uzskata, ka Itālijas Republika neņem vērā, ka Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantā bija paredzēts, lai sniegtu kompensāciju
par
Terni
iekārtu nodošanu
ENEL
, noteikt elektroenerģijas piegādi par samazinātu tarifu līdz 1992. gada 31. decembrim. No šīs tiesību normas formulējuma
skaidri izriet, ka kompensēšanas nolūkos
Terni
tarifs tika piešķirts uz periodu, kas tika galīgi noteikts ekspropriēšanas brīdī, un šis termiņš, iespējams, tika noteikts,
ņemot vērā
Terni
hidroelektriskās koncesijas atlikušo ilgumu, kas bija fundamentāls elements, lai noteiktu ekspropriētās koncesijas vērtību.
Komisija apgalvo, ka ne Dekrēts Nr. 1165/63, ne Likums Nr. 9/91 nav nekādā mērā saistījis
Terni
tarifa pagarināšanu ar citu pašražotāju neekspropriēto hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu. Nav nekāda iemesla uzskatīt,
ka minētā tarifa, kas tika 2005. gadā piešķirts ar apstrīdēto pasākumu, pagarināšana būtu konkrēti saistīta ar koncesijas
pagarināšanu, kas sešus gadus iepriekš tika piešķirta ar Dekrētu Nr. 79/99. Tieši pretēji, no Likuma Nr. 80/05 izriet, ka
labvēlīgo tarifu, tostarp
Terni
tarifa, pagarināšana tika piešķirta vispārēji, lai “ļautu attiecīgo uzņēmumu ražošanas attīstību un restrukturēšanu”.
Tā norāda, ka, lai gan Dekrētā Nr. 1165/63 bija paredzēta automātiska
Terni
tarifa pagarināšana gadījumā, ja tiks pagarinātas citu pašražotāju koncesijas, tas bija pretrunā principam, atbilstoši kuram
kompensāciju par īpašuma ekspropriāciju (ieskaitot bezķermenisko īpašumu, tādu kā koncesija) ir jānosaka, ņemot vērā tirgus
vērtību ekspropriācijas brīdī.
Turklāt ir kļūdaini apgalvot, kā to dara Itālijas Republika, ka “bijušās
Terni
sabiedrības varēja pretendēt uz
Terni
tarifu pagarināšanu sakarā ar sākotnējās kompensēšanas pabeigšanu”. Komisija norāda, ka šķiet, ka Itālijas iestādes tādējādi
apgalvo, ka bijušās
Terni
sabiedrības bauda “tiesības” uz
Terni
tarifa pagarināšanu tādēļ vien, ka, ja tās nebūtu piedzīvojušas ekspropriāciju, tās būtu saņēmušas hidroelektrisko koncesiju
pagarināšanu.
Komisija uzskata, ka bijušās
Terni
sabiedrības nevarēja pretendēt ne uz kādām “tiesībām” saskaņā ar Dekrētu Nr. 1165/63, kurā bija paredzēta elektroenerģijas
piegāde par samazinātu tarifu līdz 1992. gada 31. decembrim bez iespējas pagarināt šo termiņu. “Tiesību” uz
Terni
tarifa pagarināšanu neesamība arī izriet no fakta, ka pagarināšanu, kas paredzēta Likumā Nr. 9/91 un apstrīdētajā pasākumā,
tika vienpusēji piešķīrušas Itālijas iestādes, īstenojot plašu rīcības brīvību, kas ir raksturīga likumdošanas procesam.
Nav arī pamatoti argumenti, ka
Terni
tarifa ilgumu grozīšana ir balstīta uz privāttiesību noteikumiem sakarā ar vēlāko līgumsaistību pārmērīgajām izmaksām, jo
šie noteikumi neattiecas uz ekspropriēšanu sabiedriskā labuma dēļ. Komisija arī norāda, ka, lai arī ir pausta vēlēšanās ekspropriāciju
pielīdzināt vienkāršai līgumslēgšanai,
Terni
pienākums nodot
ENEL
hidroelektrisko koncesiju ar iekārtām, kas atbilst “tūlītējai” pakalpojumu sniegšanai, nevis ilgstošai pakalpojumu sniegšanai,
kas var radīt pārmērīgas izmaksas pēc noteikta laika. Turklāt hidroelektrisko koncesiju pagarināšana nevar tikt kvalificēta
kā “ārkārtas un neparedzams” pasākums.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “atbalsta” kvalifikācija EKL 87. panta 1. punkta izpratnē ir atkarīga no visu šajā noteikumā
paredzēto nosacījumu izpildes (skat. 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija, saukts “Tubemeuse”,
Recueil
, I‑959. lpp., 25. punkts, un 2008. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P
Chronopost
un
La Poste
/
Ufex
u.c., Krājums, I‑4777. lpp., 121. punkts).
Pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts intervenci vai valsts līdzekļu izmantošanu. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai,
kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, šim pasākumam jābūt tādam, ar ko tiek radīta priekšrocība tā saņēmējam.
Ceturtkārt, tam jābūt tādam, ar ko tiek izkropļota konkurence vai arī tiek radīti draudi to izkropļot (Tiesas 2006. gada 30. marta
spriedums lietā C‑451/03
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, Krājums, I‑2941. lpp., 56. punkts, un iepriekš 47. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Chronopost
un
La Poste
/
Ufex
u.c., 122. punkts).
Ir jāatgādina, ka pasākumi, ar kuriem dažādos veidos tiek samazinātas uzņēmuma budžeta parastās izmaksas un kas tādēļ ir pielīdzināmi
subsīdijām, ietver priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (Tiesas 1999. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑256/97
DM Transport
,
Recueil
, I‑3913. lpp., 19. punkts, un 2004. gada 14. septembra spriedums lietā C‑276/02 Spānija/Komisija, Krājums, I‑8091. lpp.,
24. punkts), tostarp preču vai pakalpojumu piegādi ar izdevīgiem nosacījumiem (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 16. septembra
spriedumu lietā T‑274/01
Valmont
/Komisija, Krājums, II‑3145. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
Itālijas Republika apgalvo, ka apstrīdētais pasākums nevar tikt kvalificēts par valsts atbalstu tiktāl, ciktāl neesot izpildīts
nosacījums par priekšrocības piešķiršanu labuma guvējiem, jo minētajam pasākumam ir vienīgi kompensējošs raksturs.
Nav strīda par to, ka uzņēmumiem sniegti noteikti kompensāciju veidi nav valsts atbalsts.
Tādējādi 1988. gada 27. septembra spriedumā apvienotajās lietās no 106/87 līdz 120/87
Asteris
u.c. (
Recueil
, 5515. lpp., 23. un 24. punkts) Tiesa precizēja, ka valsts atbalsta juridiskā būtība ir pavisam atšķirīga no zaudējumu atlīdzināšanas
būtības, ko valsts iestādēm eventuāli vajadzētu maksāt privātpersonām, kompensējot zaudējumus, ko tās varētu būt tām radījušas,
un ka šī zaudējumu atlīdzināšana tādēļ nav valsts atbalsts EKL 87. un 88. panta nozīmē.
Tiesa arī ir norādījusi, ka, ja uzņēmumam piešķirtās sabiedriskās subsīdijas, kas tieši nepieciešamas, lai izpildītu sabiedrisko
pakalpojumu sniegšanas pienākumu saistības, ar nolūku atlīdzināt izdevumus, kas radušies, šīs saistības izpildot, atbilst
noteiktiem nosacījumiem, šādas subsīdijas neietilpst EKL 87. panta 1. punkta regulēšanas sfērā (Tiesas 2003. gada 24. jūlija
spriedums lietā C‑280/00
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
,
Recueil
, I‑7747. lpp., 94. punkts).
Komisija norāda, ka valsts piešķirta kompensācija par aktīvu ekspropriēšanu parasti nav valsts atbalsts (apstrīdētā lēmuma
70. apsvērums).
Apstrīdētais pasākums sastāv no pirmā pasākuma pagarināšanas, ar kuru
Terni
tika piešķirts preferenciālais tarifs saistībā ar elektroenerģijas piegādi, un šī kompensācija tika piešķirta pēc šīs sabiedrības
hidroelektroenerģijas struktūrvienības nacionalizēšanas.
Dekrēta Nr. 1165/63 6. pants, kurā ir definēta šī kompensācija, ir formulēts šādi:
“
ENEL
ir jāpiegādā
Terni
[..] 1 025 000 000 kWh (viens miljards divdesmit pieci miljoni) katru gadu ar jaudu 170 000 kW (simt septiņdesmit tūkstoši),
elektroenerģijas daudzums, kuru 1961. gadā izmantojusi
Terni
[..] savām darbībām, kuras nav iekļautas to starpā, kas paredzētas Likuma Nr. 1643[/62] 1. pantā, un 595 000 000 kWh (piecsimt
deviņdesmit pieci miljoni) gadā ar vidējo papildu jaudu 100 000 kW (simts tūkstoši), par darbībām, kas ir realizēšanas procesā
Likuma Nr. 1643[/62] spēkā stāšanās datumā.
Šīm piegādēm ir jānotiek līdz 1992. gada 31. decembrim piegādes punktos, kuri atrodas netālu no
Terni
telpām, kas ir noteikts pušu kopējā vienošanās.”
Šis elektroenerģijas apjoms, kas ir jāpiegādā saskaņā ar preferenciālo tarifu un kas ir definēts Dekrēta Nr. 1165/63 7. pantā,
ir formulēts šādi:
“Saistībā ar 1 025 000 000 kWh piegādi [..] gadā piegādes cena par kWh piegādāšanu tiks noteikta atkarībā no vidējās iekšējās
cesijas cenas 1959–1961. periodā, kura tika piemērota
Terni
elektroenerģijas ražošanas struktūrvienībā [..] attiecībā pret sabiedrības struktūrvienībām citās nozarēs.
Saistībā ar elektroenerģijas daudzumu, kuru patērēs
Terni
[..] un kas pārsniegs no 1 025 000 000 kWh gadā līdz 595 000 000 kWh gadā, iepriekšējā daļā minētā cena tiks paaugstināta
par 0,45 [Itālijas] lirām par kWh.”
Pasākums, kura adresāte ir
Terni
, tādēļ izriet no trīs faktoriem: elektroenerģijas daudzuma, tās cenas un preferenciālā režīma ilguma.
Komisija uzskata, ka sākotnējais pasākums bija kompensācija, ka tas bija atbilstīgs un ka
Terni
tarifs netika piešķīris nekādu priekšrocību tā saņēmējiem visa šī pasākuma laikā, t.i., līdz 1992. gadam. Atsaucoties uz
Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta burtisku interpretāciju un uz tiešu 30 gadu termiņa noteikšanu šī tarifa piemērošanai, Komisija
apgalvo, ka tā pagarināšana nevar tikt uzskatīta par kompensācijas neatņemamu sastāvdaļu, un secina, ka no 2005. gada 1. janvāra
saskaņā ar Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punktu piešķirtais tarifs ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (apstrīdētā
lēmuma 78., 79., 94. un 117. apsvērums).
Itālijas Republika apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz Komisijas kļūdaini veiktu vērtējumu par kompensēšanas pasākuma,
kas bija noteikts tiesību aktos par
Terni
nacionalizēšanu, faktisko būtību un funkciju. Šo tiesību aktu mērķis ir sniegt kompensāciju par ekspropriāciju, kuru 1962. gadā
piedzīvoja
Terni
un kura bija izņēmums pašražotāju vispārējā sistēmā un attiecās ne tikai uz dažādām iekārtām, bet arī uz tiesībām ražot elektroenerģiju,
kas izriet no hidroelektriskās koncesijas.
Itālijas Republika uzskata, ka šī situācija izskaidro to, ka valsts likumdevējs tika pieņēmis specifisku kompensēšanas mehānismu,
kas ļāva
Terni
iegūt elektroenerģiju ar analoģiskiem ekonomiskajiem nosacījumiem, kādi tai būtu bijuši, ja nebūtu notikusi nacionalizācija,
un kura ilgums tika noteikts, ņemot vērā koncesijas ilgumu.
Pirmkārt, tā norāda, ka, nosakot 1992. gada 31. decembri par beigu datumu
Terni
tarifam, valsts likumdevējs tika nolēmis pielīdzināt minēto tarifu to koncesiju tarifam, kuras netika ekspropriētas, tādējādi
nosakot tiešu saikni starp šiem diviem elementiem. Tā norāda, ka
Terni
tarifa divi pagarināšanas gadījumi ir pamatoti ar faktu, ka tiesību normas, kuras, protams, nebija paredzamas, kad tika noteikta
sākotnējā kompensācija, pagarināja pašražotāju koncesiju ilgumu, un šī pagarināšana bija
Terni
sniegtās kompensācijas pagarināšana. Šie divi pagarināšanas pasākumi, nebūt nenozīmēdami sākotnējā kompensēšanas mehānisma
ratio
pārskatīšanu, bija tieši šī
ratio
piemērošana.
Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka šis strīds iekļaujas Itālijā veiktās elektroenerģijas nozares nacionalizēšanas kontekstā, kura
tika veikta, pamatojoties uz Itālijas Konstitūcijas 43. pantu, un kuras īstenošanas instruments ir Likums Nr. 1643/62, kuru
papildina Dekrēts Nr. 1165/63.
Tādēļ ir jāatsaucas uz šiem pēdējiem minētajiem dokumentiem, lai pilnībā izprastu attiecīgo nacionalizāciju, ieskaitot juridiski
obligāto kompensēšanu saistībā ar īpašuma tiesību pārēju, par kuru vienpusēji tika nolēmusi valsts.
Tomēr no Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta formulējuma, kurā nav nekā pārprotama, izriet, ka
Terni
tarifs tika piešķirts kompensēšanas nolūkos uz noteiktu laiku bez pagarināšanas iespējas. Tādējādi šajā pašā pantā ir noteikts,
ka
Terni
tiek piegādāta elektroenerģija “līdz 1992. gada 31. decembrim”, un šī precīzā datuma norāde
a priori
izslēdz jebkādas grūtības par šīs tiesību normas iedarbību laikā.
Turklāt Itālijas Republika neizvirza nekādu Likuma Nr. 1643/62 vai Dekrēta Nr. 1165/63 tiesību normu, kurā būtu paredzēts
pārskatīt
Terni
tarifa piemērošanas ilgumu ar iespēju to pagarināt ilgāk par tā paredzēto beigšanās datumu. Taču ir jānorāda, ka iespēju
pārskatīt elektroenerģijas piegādes cenas
Terni
valsts likumdevējs ir tieši paredzējis Likuma Nr. 1165/63 8. pantā.
Uzverot, ka pašražotāju hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumu valsts likumdevējs ņēma vērā nacionalizācijas laikā, lai
Dekrētā Nr. 1165/63 noteiktu 1992. gada 31. decembri, Itālijas Republika norāda, ka tas, ka nav tiešas tiesību normas par
iespēju pārskatīta
Terni
tarifa piemērošanas ilgumu atkarībā no koncesiju ilguma, ir izskaidrojams ar faktu, ka šo koncesiju ilguma pagarināšana šim
pašam likumdevējam un tajā pašā laikā bija “noteikti neparedzams” pasākums.
Ir jānorāda, ka koncesiju spēkā esamības sākotnējā noteikšanā jau bija iekļauts jautājums par koncesiju attīstību līdz to
beigām un to uzturēšanu spēkā pēc to pagarināšanas ar likumu vai konkursa procedūru, un šis aspekts bija paredzama hipotēze,
nevis “noteikti neparedzams” gadījums. No lietas materiāliem izriet, ka tas, ka valsts tiesību aktos nav tiešas tiesību normas,
kurā būtu paredzēta iespēja pārskatīt
Terni
tarifa piemērošanas ilgumu, bija vienkāršs rezultāts likumdevēja izvēlei sniegt kompensāciju
Terni
, nosakot preferenciālu tarifu elektrības piegādei uz noteiktu periodu, kurš nacionalizācijas laikā tika noteikts galīgā veidā.
Ir svarīgi piebilst, ka tiesību akti saistībā ar hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu pēc Likuma Nr. 1643/62 un Dekrēta
Nr. 1165/63 ir pretrunā šo tekstu interpretācijai, kuru aizstāv Itālijas Republika un saskaņā ar kuru šie pēdējie minētie
tiesību akti
Terni
tarifa garumu ar dinamisku un tiešu norādi saistīja ar pašražotāju hidroelektrisko koncesiju garumu tādā ziņā, ka šo hidroelektrisko
koncesiju pagarināšana automātiski izraisīja minētā tarifa pagarināšanu.
Šī interpretācija jau konfliktē ar faktu, ka
Terni
tarifa pagarināšanas gadījumi, nebūt nebūdami automātiski, bija radījuši nepieciešamību pēc likumdevēja iejaukšanās, lai
tiktu grozīta kompensācija, kas sākotnēji tika noteikta ar Dekrētu Nr. 1165/63.

Terni
tarifa pirmā pagarināšana izriet no Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punkta, ar kuru arī tika pagarinātas pastāvošās hidroelektriskās
koncesijas līdz 2001. gadam. Šis likums nevar tikt uzskatīts vienīgi par tādu, ar kuru tika automātiski veikta
Terni
tarifa un pašražotāju hidroelektrisko koncesiju pagarināšana līdz 2001. gadam, jo šim likumam bija dubults mērķis: pagarināt
Terni
tarifu, bet arī to izbeigt līdz 2007. gada beigām (skat. apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumu) datumā, kas ir vēlāks par pastāvošo
hidroelektrisko koncesiju beigšanos un līdz ar to neatkarīgs no šīs beigšanās. Šie divi faktori ir inherenti saistīti un faktiski
pierāda jautājuma par šī tarifa ilgumu saistībā ar pašražotāju situāciju atsevišķo būtību.
Bijušo
Terni
sabiedrību likteņa nošķiršanu no pašražotāju likteņa apstiprina fakts, ka 1999. gadā Itālijas iestādes iestājās vienīgi,
lai pagarinātu pastāvošās hidroelektriskās koncesijas līdz 2010. gadam.

Terni
tarifa otrā pagarināšana izriet no Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punkta, kurā ir noteikts:
“Lai ļautu attiecīgo uzņēmumu ražošanas attīstību un restrukturēšanu, labvēlīgo tarifu nosacījumu piemērošana saistībā ar
elektroenerģijas piegādi, kas ir paredzēta 2003. gada 18. februāra Dekrētlikuma Nr. 25 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā,
kas pārveidots ar grozījumiem par 2003. gada 17. aprīļa Likumu [..] Nr. 83, ir pagarināta līdz 2010. gada beigām saskaņā ar
tarifu nosacījumiem, kas ir piemērojami 2004. gada 31. decembrī.”
Minētajā tiesību normā pat nav atsauces uz hidroelektriskajām koncesijām un pat nav nekādas norādes par likumdevēja nodomu
pielīdzināt
Terni
tarifa ilgumu ar minēto koncesiju ilgumu.
Tieši pretēji, no šīs pašas tiesību normas izriet, ka
Terni
tarifs ir tikai viens no labvēlīgajiem tarifu nosacījumiem, kura pagarināšana ir paredzēta, lai “ļautu attiecīgo uzņēmumu
ražošanas attīstību un restrukturēšanu”. Apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā, kas ir iekļauts Itālijas iestāžu apsvērumu, kuri
tika iesniegti oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā, kopsavilkumā, ir norādīts, ka Itālijas iestādes uzsver, ka “Likuma
Nr. 80/05 11. panta 11. punktā noteiktais tarifa termiņa pagarinājums ir saistīts ar plašu ieguldījumu programmu, ko
ThyssenKrupp
ievieš
Terni
‑
Narni
rūpnieciskajā rajonā”, un ka “saskaņā ar šo darbības plānu, rajonā tiks celta jauna, jaudīga elektroenerģijas ražotne”. Ir
ticis norādīts, ka “tarifs ir [..] kā pagaidu risinājums, kamēr šī jaudīgā ražotne būs gatava, un tā atcelšana apdraudētu
pašreizējos ieguldījumus”.
Kā ir ticis norādīts apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā saistībā ar “otrās pagarināšanas politiskajiem iemesliem”, Itālijas iestādes
ir apgalvojušas:
“Tarifs ir nepieciešams, lai izveidotu vienādus noteikumus energoietilpīgiem uzņēmumiem Itālijā un to konkurentiem [Eiropas
Savienībā], kuriem arī tiek piemērotas zemākas cenas par enerģiju (ar tarifa vai līguma palīdzību) elektroenerģijas ražošanas
vai transportēšanas infrastruktūru projektu ieviešanas laikā. Ja tarifs tiktu atcelts, minētie uzņēmumi pārceltu savas darbības
ārpus [Savienības]. Tas nenovēršami izraisītu rūpniecības krīzi un ievērojamu bezdarbu attiecīgajos reģionos. Tāpēc [Itālijas
Republika] uzskata, ka tarifa režīma darbības ilguma pagarināšana būtu jāuzskata par īslaicīgu risinājumu.”
Tas tādēļ nav pasākums, kas būtu
Terni
sniegtās kompensācijas juridiskais turpinājums saistībā ar tās hidroelektroenerģijas daļas nacionalizāciju 1962. gadā.
Otrkārt, Itālijas Republika pēc tam, kad tā savā replikas rakstā tika precizējusi, ka tarifu shēmas ilgums tika pieskaņots,
lai atainotu
Terni
koncesijas “atlikušo” ilgumu, norādīja, ka “galvenais aspekts [nebija] tik daudz pārbaudīt, vai pastāvēja saikne starp kompensēšanas
mehānismu, kas paredzēts
Terni
, un citu pašražotāju koncesijām, bet drīzāk pārbaudīt, vai šis pagarinājums būtu bijis attiecināts uz
Terni
, ja tā nebūtu piedzīvojusi iekārtu un koncesijas ekspropriāciju saskaņā ar parasto noteikumu”.
Tā uzskata, ka nav šaubu, ka pagarinošās tiesību normas (proti, Likuma Nr. 9/91 24. pants un Dekrēta Nr. 79/99 12. panta 7. punkts)
būtu aptvērušas arī
Terni
koncesijas, “ja tā būtu saglabājusi saistībā ar tām īpašumtiesības”, un ka ir acīmredzams, ka liegt bijušajām
Terni
sabiedrībām gūt labumu no šīm koncesijām būtu likvidēt to virtuālā pašražotāja situāciju, kuru būtu bijis pamatoti saglabāt
saistībā ar šīm sabiedrībām pat saskaņā ar Komisijas pašas viedokli.
Tomēr ir jākonstatē, ka Itālijas Republikas izvirzītā argumentācija ir vērsta, lai interpretētu kompensēšanas mehānismu, kas
tika ieviests ar Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantu, kurš ir balstīts uz pieņēmumu, ar kuru netiek ņemta vērā ekspropriācijas situācija,
kas izraisīja strīdu un debates par šī mehānismu apjomu.
Ir iespējams, ka, ja
Terni
hidroelektroenerģijas daļa nebūtu tikusi nacionalizēta, tās koncesija būtu tikusi pagarināta tāpat kā pārējiem pašražotājiem.
Ir arī iespējams, ka šādā gadījumā jautājums par kompensēšanas sniegšanu
Terni
ar preferenciālo elektroenerģijas tarifu nebūtu parādījies.
Tomēr šie ir pilnībā hipotētiski pieņēmumi, kas ir vērsti, lai apietu laika ierobežojuma šķērsli, kurš ir tieši noteikts Dekrēta
Nr. 1165/63 6. pantā saistībā ar
Terni
tarifa piemērošanu, un šie pieņēmumi ir pilnībā jānoraida.
Itālijas Republika arī norāda, ka Komisija apšauba, ka
Terni
tarifu pagarinošo tiesību normu mērķis bija papildināt sākotnējo kompensāciju, kas paredzēta Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantā,
bet saskaņā ar judikatūru, kvalificējot pasākumu par valsts atbalstu, ir jāņem vērā vienīgi faktiskā vai potenciālā iedarbība.
Tomēr ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 99. apsvērumā tika tieši norādījusi, ka nav šaubu, ka elektroenerģijas piegāde
par zemāku cenu salīdzinājumā ar parasto elektroenerģijas tarifu ir acīmredzama ekonomiska priekšrocība tās saņēmējiem, kas
samazina tiem ražošanas izmaksas un palielina to konkurētspēju.
Norāde uz apstrīdētā pasākuma faktisko mērķi ir daļa no diskusijas par Dekrētā Nr. 1165/63 6. pantā paredzētā kompensēšanas
mehānisma precīzo apjomu, Itālijas Republika apgalvo, ka šis pasākums bija sniegtās kompensācijas juridiskais turpinājums
saistībā ar tās hidroelektroenerģijas daļas nacionalizāciju 1962. gadā.
Pret šo apgalvojumu iestājas gan Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punkts, ar kuru
Terni
tarifs tika pagarināts līdz 2010. gadam, un Itālijas iestāžu apgalvojumi administratīvā procesa laikā, kas ir apkopoti apstrīdētā
lēmuma 61. un 67. apsvērumā un no kuriem izriet, ka apstrīdētais tarifa termiņa pagarinājums ir saistīts ar plašu ieguldījumu
programmu, ko
ThyssenKrupp
ievieš
Terni
‑
Narni
rūpnieciskajā rajonā.
Treškārt, Itālijas Republika apgalvo, ka divas pagarināšanas 1991. gadā un 2005. gadā ir arī dalībvalstu kopējo saistību tiesību
principa piemērošana, saskaņā ar kuru turpinātās juridiskās attiecībās ir jāņem vērā līgumiskā līdzsvara izmaiņas, kas nenotiek
parastā riska ietvaros, kuru puses ir uzņēmušās vienošanās noslēgšanas brīdī, bet kurš ir izpaudies vēlākā notikumā un kurš
nebija ne paredzēts, ne paredzams vienošanās noslēgšanas brīdī, proti, tiesību normu pieņemšana, ar kuru tiek pagarinātas
pašražotāju hidroelektriskās koncesijas.
Itālijas Republika norāda uz labticības principu un taisnīguma principu un piebilst, ka 87. punktā izklāstītais princips ir
ticis kodificēts klauzulā, kas saukta par “hardship” klauzulu un kuru paredz principi saistībā ar starptautiskās tirdzniecības
līgumiem, kā arī Eiropas līgumu tiesībām, kuras ir izstrādājusi Eiropas līgumu tiesību komisija.
Šī argumentācija ir jānoraida, jo tā ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu, proti, ka situācija, kurā dažādi aktīvi tiek nacionalizēti,
tādējādi izraisot nepieciešamību pēc kompensēšanas, var tikt pielīdzināta vienkāršam līgumslēgšanas faktam.
Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka šis strīds ietilpst Itālijā veiktās elektroenerģijas nozares nacionalizācijas ietvaros,
kura ir balstīta uz Itālijas Konstitūcijas 43. pantu, kurā ir noteikts, ka “sabiedrības interesēs ar likumu var tikt paredzēta
specifisku uzņēmumu vai uzņēmumu kategoriju, kuri ietilpst primārajās sabiedrības interesēs sakarā ar būtiskajiem publiskajiem
pakalpojumiem vai enerģijas avotiem, vai kuri rīkojas kā monopoli būtiskajās sabiedrības interesēs, izveidošana vai nodošana
ar ekspropriēšanu, par kuru ir paredzēta kompensācija, valstij, valsts iestādēm vai strādnieku vai patērētāju biedrībām”.
Nacionalizēšanas juridiskais instruments ir vienīgi Likums Nr. 1643/62, kuru papildina Dekrēts Nr. 1165/63.
No tā izriet, ka par īpašumu nodošanu vienpusēji lemj valsts sabiedrības interesēs un ka ir atbilstīgi vērsties pie šī likuma
un dekrēta tiesību normām, lai gūtu pilnīgu izpratni par attiecīgo nacionalizāciju, ieskaitot par kompensāciju, kuru likums
pieprasa šajā situācijā.
Itālijas Republika nav nekādā veidā pierādījusi, ka šādā situācijā ir piemērojami līgumisko attiecību noteikumi un principi.
Fakts, ka Dekrētā Nr. 1165/63 ir paredzēts specifisks kompensēšanas mehānisms, kas izpaužas kā elektroenerģijas piegāde par
preferenciālu tarifu uz 30 gadiem, nevar būt par pamatu tam, lai šo lietu pielīdzinātu turpinātu līgumisku attiecību situācijai,
kā to ir darījusi Itālijas Republika.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka šāda nostāja varētu tikt akceptēta, argumentācija, saskaņā ar kuru tiek pamatots apstrīdētais
lēmums, pamatojoties uz principiem, kuri ļauj atjaunot līdzsvaru turpinātās līgumiskās attiecībās, kuru līdzsvars tika izjaukts
ar notikumu, kas nebija ne paredzēts, ne paredzams līguma slēgšanas laikā, nevar tikt pieņemta.
Ne tikai
Terni
aktīvu nodošana
ENEL
notika drīz pēc Dekrēta Nr. 1165/63 pieņemšanas un tādēļ ir jākvalificē ka “tūlītēja”, nevis “turpināta” izpilde, bet arī
hidroelektrisko koncesiju pagarināšana nevar tikt uzskatīta par “neparedzamu”.
Ir jāatgādina, ka koncesiju spēkā esamības sākotnējā noteikšanā jau bija iekļauts jautājums par koncesiju attīstību līdz to
beigām un to uzturēšanu spēkā pēc to pagarināšanas ar likumu vai konkursa procedūru, un tādēļ tas bija kopumā paredzams notikums,
nevis neparedzams notikums. Tiesību normas, ar kurām tika pagarināts pašražotāju hidroelektriskās koncesijas 1991., 1999. un
2005. gadā, ir šī fakta vēlāki apstiprinājumi.
No iepriekš minētā izriet, ka pamats, ar kuru tiek apstrīdēts, ka pasākumi tiek kvalificēti kā valsts atbalsts, un ar kuru
tiek apgalvots apstrīdētā pasākuma kompensējošais raksturs, ir jānoraida.

Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots būtisko formas prasību pārkāpums, sacīkstes principa pārkāpums un tiesiskās paļāvības aizsardzības
principa pārkāpums
Lietas dalībnieku argumenti
Itālijas Republika norāda, ka pēc Komisijas tieša lūguma tā tika iesniegusi pētījumu, kurā tika salīdzināta ekspropriēto aktīvu
vērtība ar piešķirto priekšrocību vērtību, kuras piešķirtas 30 gadu gaitā ar
Terni
tarifu, un šis pētījums pierādīja, ka nebija sniegta pārmērīgā kompensācija.
Tomēr apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka šim pētījumam nav nozīmes, jo kompensēšanas mehānisma adekvātums var tikt
izvērtēts vienīgi
ex ante
, t.i., ekspropriācijas brīdī. Tādēļ Komisija izvērtēja pētījumu vienīgi pakārtoti un konstatēja, ka tajā izdarītie secinājumi
nav pareizi.
Itālijas Republika apgalvo, ka Komisijas nostājas maiņai par kompensēšanas mehānisma adekvātuma
ex post
vērtējumu būtu bijis jāizraisa debašu atkārtota atklāšana, kurā tiktu izvirzīts cits analīzes aspekts vai pat pieņemti Itālijas
Republikas iesniegti alternatīvi piedāvājumi, bet to Komisija netika veikusi. Ja Komisija būtu to izdarījusi, Itālijas Republika
būtu noteikti varējusi izvirzīt argumentus, kuri ir izklāstīti pirmajā pamatā.
Itālijas Republika piebilst, ka, ja Komisija būtu norādījusi savas nostājas maiņu vai savu ambivalenci par vērtēšanas metodi,
kas izmantota attiecīgajā pētījumā, pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, tai būtu bijusi iespēja apgalvot, ka, ja Komisija,
iespējams, bija par zemu novērtējusi
Terni
tarifu priekšrocības, tā arī par zemu novērtēja
Terni
ekonomiskos zaudējumus, attiecinot tos vienīgi uz aktīvu vērtību, neņemot atsevišķi vērā ekspropriētās tiesības, t.i., ražošanas
koncesiju.
Šis procesuālo noteikumu pārkāpums pat ietekmē Komisijas veikto vērtējumu pēc būtības saistībā ar attiecīgo pētījumu.
Norādījusi uz Komisijas diezgan divdomīgo rīcību, Itālijas Republika savā atbildē apgalvoja, ka, pieprasot attiecīgo pētījumu,
lai novērtētu, vai bija notikusi pārmērīga kompensēšana, Komisija Itālijas iestādēm radīja tiesisko paļāvību par faktu, ka
šo pūļu rezultāti tiks pienācīgā veidā izvērtēti saistībā ar apstrīdēto lēmumu. Norādot, ka pētījums katrā ziņā nebija nozīmīgs,
un to norādot vienīgi apstrīdētajā lēmumā un izvērtējot to vienīgi virspusēji, Komisija tika pārkāpusi tiesisko paļāvību,
kas izrietēja no 2007. gada 20. februāra vēstulē paustā informācijas pieprasījuma.
Komisija norāda, ka tā nevienā brīdī procedūras laikā nebija Itālijas Republikai norādījusi, ka tā veiks
Terni
tarifa adekvātuma
ex post
vērtējumu, neizvērtējot, vai šī tarifa pagarināšana, kāda tā ir paredzēta apstrīdētajā pasākumā, var tikt attaisnota kā kompensācija
par ekspropriāciju, ko
Terni
piedzīvoja 1962. gadā; un Komisijas apgalvoto apstiprina fakts, ka Itālijas iestādes un
Terni
sabiedrības patiešām izvirzīja procedūras gaitā argumentus saskaņā ar pirmo pamatu, lai pierādītu, ka pagarināšana būtu jāuzskata
par neatņemamu kritērija daļu, kas
ex ante
paredzēts Dekrētā Nr. 1165/63, lai sniegtu kompensāciju
Terni
.
Tā apgalvo, ka, tā kā Itālijas iestādes patiešām izvirzīja attiecīgos argumentus administratīvā procesa gaitā un ka katrā
ziņā šie jautājumi nav pamatoti, kā to ir pierādījusi pirmā pamata analīze, tad Itālijas Republikas apgalvotajam tiesību uz
aizstāvību pārkāpumam nevar būt nekādas ietekmes uz apstrīdētā lēmuma spēkā esamību.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar Itālijas Republikas apgalvojumu, ka, ja tā būtu zinājusi Komisijas iebildumus pret attiecīgo
pētījumu, tad “tā arī būtu varējusi paust savas šaubas”. Komisija uzskata, ka ir acīmredzams, ka, tā kā pētījums tika izvērtēts
vienīgi pakārtoti, tad jebkādām Itālijas Republikas šaubām, kas tai varēja būt bijušas par tā ticamību, katrā ziņā nebūtu
bijusi nekāda ietekme uz kopējo vērtējumu, uz kuru ir balstīts apstrīdētais lēmums. Turklāt Itālijas iestādes nekādā ziņā
netika pierādījušas, ka vērtējumā pēc būtības, ko Komisija bija veikusi saistībā ar attiecīgo pētījumu, ir pieļauta kļūda
faktos vai tiesību piemērošanā.
Visbeidzot Komisija apgalvo, ka sūdzības par tās pretrunīgo attieksmi un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
ir jāuzskata par nepieņemamām, jo tās pirmo reizi ir paustas replikā, kas ir pretrunā Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta
2. punktam. Katrā ziņā nekādu pretrunu vai minētā principa pārkāpumu nevar atrast faktā, ka Komisija tika izvērtējusi Itālijas
iestāžu pētījumu vienīgi pakārtoti. Visbeidzot Komisija norāda, ka pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka tiesiskās paļāvības
aizsardzības princips ir pieļauts vienīgi tad, ja administrācija ir sniegusi “precīzus solījumus” attiecīgajām personām, bet
šajā gadījumā tas acīmredzami tā nav.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka ar 2006. gada 19. jūlija vēstuli Komisija informēja Itālijas Republiku par savu lēmumu sākt EKL 88. panta
2. punktā paredzēto procedūru un ka, publicējot šo lēmumu
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, tā aicināja ieinteresētās trešās personas iesniegt savus apsvērumus par apstrīdēto pasākumu.
Konstatējusi, ka bija nepieciešama cita informācija, “kas nepieciešama, lai nonāktu pie secinājuma”, Komisija 2007. gada 20. februāra
vēstulē pieprasīja, lai Itālijas Republika tai tostarp sniegtu informāciju, kas tai ļautu objektīvi salīdzināt ekspropriēto
aktīvu vērtību ar priekšrocības vērtību, kura tika gūta no
Terni
tarifa no šī režīma sākuma līdz 2010. gada beigām, ar attiecīgo vērtību aktualizāciju.
Atbildot uz šo pieprasījumu, Itālijas Republika 2007. gada aprīlī iesniedza Komisijai pētījumu, kuru bija veicis neatkarīgs
konsultants pēc
Terni
sabiedrību lūguma un kurā ir norādīts, ka kopējā vērtība, kas gūta no
Terni
tarifa priekšrocības, ir zemāka par ekspropriētā īpašuma, kas tika veikts sakarā ar nacionalizēšanu, grāmatvedības vērtību
(aktualizēta 2006. gadā), un tādēļ secina, ka nebija notikusi pārmērīga kompensēšana.
No apstrīdētā lēmuma 82. un 83. apsvēruma izriet, ka Komisija prioritāri tika uzskatījusi, kas šis pētījums nav atbilstīgs,
jo jebkura analīze par kompensācijas mehānisma adekvātumu ir jāveic
ex ante
, t.i., ekspropriācijas laikā. Līdz ar to Komisija secināja, ka līdz sākotnējam kompensējošā tarifu pasākumam (un tikai līdz
šim datumam) saņēmēji nebija saņēmuši nekādas priekšrocības. Šo secinājumu nevar atspēkot ar peļņas un zaudējumu aprēķiniem,
kas it īpaši ir veikti
a posteriori
.
Komisija pakārtoti izvērtēja pēc būtības pētījumu, kuru bija iesniegušas Itālijas iestādes, un konstatēja, ka tajā izmantotās
metodes nebija precīzas un pareizas, jo tajā sistemātiski tika par zemu novērtēta
Terni
sabiedrību tarifa priekšrocība un kopumā tika pārvērtēta ekspropriēto aktīvu vērtība (apstrīdētā lēmuma 87.–90. apsvērums).
Pirmkārt, Itālijas Republikas sūdzība, uz kuru ir norādīts šī sprieduma 101.–103. punktā, par to, ka Komisija netika ievērojusi
noteikumu, ka ir jāuzklausa puses, un līdz ar to tika negatīvā veidā skarts vērtējums saistībā ar Itālijas iesniegto pētījumu
par ekspropriēto īpašumu vērtību, nevar tikt apmierināta.
Šajā sakarā sacīkstes princips, kas ir Savienības tiesību pamatprincips, ir daļa no tiesībām uz aizstāvību (pēc analoģijas
skat. Tiesas 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑413/06 P
Bertelsmann
un
Sony Corporation of America
/
Impala
, Krājums, I‑4951. lpp., 61. punkts). Tiesību uz aizstāvību ievērošana visā procesā, kas uzsākts pret personu un kura rezultātā
var tikt pieņemts akts, kas izsaka tam iebildumus, ir Kopienu tiesību pamatprincips, un tas ir jānodrošina, pat ja nav īpaša
tiesiskā regulējuma (Tiesas 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 234/86 Beļģija/Komisija,
Recueil
, 2263. lpp., 27. punkts, un 1987. gada 11. novembra spriedums lietā 259/85 Francija/Komisija,
Recueil
, 4393. lpp., 12. punkts).
Valsts atbalsta kontroles jomā tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips prasa nodrošināt attiecīgajai dalībvalstij iespēju
izteikt savu viedokli par apsvērumiem, ko saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu iesniegušas ieinteresētās trešās personas un
uz ko Komisija ir paredzējusi balstīties savā lēmumā, un ka tad, ja dalībvalstij nav tikusi dota iespēja sniegt savus komentārus
par šiem apsvērumiem, Komisija nevar iekļaut minētos apsvērumus lēmumā pret šo valsti. Tomēr, lai šāda tiesību uz aizstāvību
pārkāpuma dēļ lēmums tiktu atcelts, ir jāpierāda, ka minētā pārkāpuma neesamības gadījumā procedūras iznākums varētu būt bijis
citāds (iepriekš 114. punktā minētais spriedums lietā Francija/Komisija, 12. un 13. punkts, un Tiesas 1990. gada 14. februāra
spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑307. lpp., 30. un 31. punkts).
Šajā lietā Komisija nav tikusi kritizēta par to, ka tā būtu apstrīdētajā lēmumā ņēmusi vērā ieinteresēto personu apsvērumus,
par kuriem Itālijas Republikai nebija iespēja izteikt viedokli. Saskaņā ar EKL 88. panta 2. punkta un Padomes 1999. gada 22. marta
Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 6. panta
2. punkta prasībām Itālijas Republikai deva iespēju iesniegt piezīmes par lēmumu sākt [izmeklēšanas] procedūru un tai tika
nosūtīti saistībā ar minēto lēmumu izteiktie ieinteresēto personu apsvērumi, saistībā ar kuriem tā pauda savu nostāju 2006. gada
22. decembra vēstulē (apstrīdētā lēmuma 6. apsvērums).
Ir jāuzsver, ka apsvērumos, kuri tika iesniegti Komisijai oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā, Itālija apgalvo, ka ne
sākotnējā tarifa piemērošana
Terni
, kas uzskatāma par likumīgu kompensāciju par tās aktīvu ekspropriēšanu, ne tās turpmākie pagarinājumi netika uzskatīti par
valsts atbalstu. Lai pamatotu šo apgalvojumu, Itālija citē vairākus Tiesas nolēmumus, kas attiecas uz uzņēmumiem izsniegtu
konkrētu kompensāciju veidu rakstura neatbilstību atbalstam, īpaši uz kompensācijām par zaudējumiem un pakalpojumiem ar vispārēju
tautsaimniecisku nozīmi (apstrīdētā lēmuma 58. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 59. apsvērumā ir precizēts:
“Attiecībā uz valsts atbalsta atļauju
Terni
tarifam [Itālijas Republika] uzsver, ka Likums Nr. 9/91, kas nosaka tarifa pirmo pagarinājumu, tika iesniegts Komisijai,
un tā to apstiprināja. Tas pats attiecas uz turpmākajiem tarifa termiņa pagarinājumiem, kas tika piešķirti reizē ar hidroelektrisko
koncesiju pagarinājumu hidroenerģijas ražotājiem un pret kuriem Komisijai nekad nav bijuši iebildumi. Tāpēc [Itālijas Republika]
uzskata, ka
Terni
tarifs būtu jāuzskata par pastāvošu pasākumu, kas nav valsts atbalsts.”
Itālijas Republikas tādēļ ir skaidri paudusi savus uzskatus oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā par apstrīdētā pasākuma
kompensējošo raksturu, un šie uzskati būtībā ir tādi paši kā pirmais pamats, kas ir izvirzīts prasības pieteikumā sakarā ar
lēmuma atcelšanu. Tieši šajā sakarā Komisija veica savu galveno konstatāciju, lai secinātu, ka apstrīdētais pasākums ir valsts
atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē.
Tiktāl, ciktāl Komisija pamatoti uzskatīja, ka preferenciālā tarifa pagarināšana, kas tika veikta 2005. gadā ar apstrīdēto
pasākumu, nebija neatņemama
Terni
kompensācijas par ekspropriāciju, kuru tā piedzīvoja 1962. gadā, daļa un ka preferenciālais tarifs, kas
Terni
sabiedrībām tika piešķirts no 2005. gada 1. janvāra, bija valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (skat. šī sprieduma
97. punktu), apgalvotajam tiesību uz aizstāvību pārkāpumam katrā ziņā nevar būt nekādas ietekmes uz apstrīdētā lēmuma spēkā
esamību.
Turklāt Itālijas Republikas sūdzībā nav ņemts vērā oficiālās izmeklēšanas procedūras priekšmets un šī sūdzība ir balstīta
uz nepareizu Komisijas 2007. gada 20. februāra vēstules, ar kuru tika pieprasīta informācija, izpratni.
Komisija patiešām uzskatīja par nepieciešamu savākt informāciju par valstij nacionalizācijas rezultātā nodoto īpašumu grāmatvedības
vērtību. Tomēr tas nebija vienīgais informācijas pieprasījuma iemesls, kurš bija izklāstīts 2007. gada 20. februāra vēstulē
un kurš ir jāapskata oficiālās izmeklēšanas procedūras un tās mērķu kontekstā, proti, lai ieinteresētās personas varētu paust
savus uzskatus un Komisija varētu pilnībā pārzināt visu informāciju saistībā ar lietu pirms lēmuma pieņemšanas (šajā ziņā
skat. Tiesas 1984. gada 20. marta spriedumu lietā 84/82 Vācija/Komisija,
Recueil
, 1451. lpp., 13. punkts).
Oficiālajai izmeklēšanas procedūrai nevar būt cits apjoms kā vien tas, kas ir izklāstīts iepriekš, un, konkrētāk, tajā nevar
tikt galīgi nospriests par noteiktiem lietas aspektiem pirms galīgā sprieduma pasludināšanas. Ir jāatgādina, ka ne no normām
par valsts atbalstu, ne no judikatūras neizriet, ka Komisijai vajadzētu uzklausīt valsts līdzekļu saņēmēja viedokli par juridisko
vērtējumu, ko tā veic saistībā ar attiecīgo pasākumu, vai ka tai pirms lēmuma pieņemšanas vajadzētu informēt attiecīgo dalībvalsti
un,
a fortiori
, atbalsta saņēmēju par savu viedokli, jo ieinteresētās personas un dalībvalsts ir uzaicinātas iesniegt piezīmes (Pirmās instances
tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑198/01
Technische Glaswerke Ilmenau
/Komisija, Krājums, II‑2717. lpp., 198. punkts).
Itālijas Republikas apgalvojums, ka Komisija tika “grozījusi nostāju”, izriet no kļūdainas 2007. gada 20. februāra vēstules
formulējuma izpratnes, un no šīs vēstules neizriet, ka Komisija to uzskatīja par noteicošu, lai lemtu par
Terni
tarifa pagarināšanas kategorizēšanu par valsts atbalstu, fakta pierādīšanu, ka šīs kompensācijas (aktualizētā) vērtība bija
vienlīdzīga vai mazāka par ekspropriētā īpašuma vērtību.
Komisija katrā ziņā nav norādījusi ne Itālijas Republikai, ne bijušajām
Terni
sabiedrībām, ka tā veica
ex post
vērtējumu par
Terni
tarifa adekvātumu, neizvērtējot, vai šī tarifa pagarināšana, kas bija noteikta apstrīdētajā pasākumā, varētu tikt pamatota
kā kompensācija par ekspropriāciju, kuru 1962. gadā piedzīvoja
Terni
.
Otrkārt, uzsvērusi Komisijas iespējami pretrunīgo rīcību, Itālijas Republika apgalvoja, ka, pieprasot pētījumu, lai izvērtētu
eventuālo pārmērīgo kompensēšanu, Komisija tika radījusi Itālijas iestādēm tiesisko paļāvību, ka “šī darba rezultāti tiks
noteiktā veidā izvērtēti saistībā ar apstrīdēto lēmumu”. Atzīstot pētījumu katrā ziņā par neatbilstīgu, paužot šo atzinumu
vienīgi apstrīdētajā lēmumā un vērtējot pētījumu vienīgi virspusēji, Komisija tika pārkāpusi tiesisko paļāvību, kas izrietēja
no informācijas pieprasījuma, kas tika pausts 2007. gada 20. februāra vēstulē.
Saistībā ar Komisijas rīcības pretrunīgo raksturu Itālijas Republika izvirza argumentāciju saistībā ar iebildumu, ar kuru
tiek apgalvots sacīkstes principa pārkāpums un Itālijas Republikas tiesību uz aizstāvību pārkāpums; šī argumentācija ir jānoraida.
Saistībā ar apgalvojumu par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu Komisija apgalvo, ka sūdzība nav pieņemama saskaņā ar Reglamenta
48. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie
ir saistīti ar tādiem tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.
Nav strīda par to, ka Itālijas Republika pirmo reizi tika izvirzījusi pārkāpumu par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu
replikā, un šis apgalvojums bija balstīts uz 2007. gada 20. februāra vēstules saturu, kurā bija pausts informācijas pieprasījums;
šo faktu puses jau bija minējušas un apskatījušas prasības pieteikumā un aizstāvības rakstā.
No tā izriet, ka šis pamats ir jāatzīst par nepieņemamu.
Šis pamats katrā ziņā var tikt noraidīts kā nepamatots. Pirmkārt, 2007. gada 20. februārī nav nekādu precīzu solījumu no administrācijas
puses, kas ir obligāts nosacījums, lai varētu pamatoti izvirzīt to, ka ir pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips
(šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un
Forum 187
/Komisija, Krājums, I‑5479. lpp., 147. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
no T‑346/99 līdz T‑348/99
Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑4259. lpp., 93. punkts) saistībā ar faktu, ka šajā vēstulē pieprasītā pētījuma rezultāti tiks “noteiktā veidā vērtēti
saistībā ar apstrīdēto lēmumu”. Otrkārt, minētos rezultātus patiešām Komisija tika ņēmusi vērā un izvērtējusi apstrīdētajā
lēmumā, kaut gan tas tika veikts pakārtotā veidā.
Šajos apstākļos pamats, ar kuru tiek apgalvots būtisko formas prasību pārkāpums sakarā ar nepietiekamu izmeklēšanu un sacīkstes
principa pārkāpumu, ir jānoraida, jo apgalvojums par nepietiekamu izmeklēšanu nav autonoms iebildums, bet faktiski ir daļa
no argumentācijas saistībā ar iepriekš minētā principa pārkāpumu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, prasība ir pilnībā jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Itālijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs,
tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 1. jūlijā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.