CELEX: 62005CJ0135
Tagállami kötelezettségszegés
Hulladékgazdálkodás
75/442/EGK irányelv, 91/689/EGK irányelv és 1999/31/EK irányelv

1       Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az Olasz Köztársaság, mivel nem
hozta meg a szükséges intézkedéseket ahhoz, hogy:
–       biztosítsa, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történjen,
hogy olyan folyamatokat vagy módszereket használnának, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre, és megtiltsa a hulladékok
ellenőrizetlen elvezetését vagy lerakását, illetve ellenőrizetlen ártalmatlanítását;
–       bármely hulladékbirtokos átadja hulladékát kezelésre valamely magán- vagy közületi hulladékgyűjtőnek vagy olyan vállalkozásnak,
amely ártalmatlanítási vagy hasznosítási műveleteket végez, illetve maga biztosítsa hulladéka hasznosítását vagy ártalmatlanítását
az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 78., 32. o., magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 3. o.)
módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelv (HL L 194., 39. o., magyar nyelvű különkiadás
15. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: 75/442 irányelv) rendelkezéseivel összhangban;
–       az ártalmatlanítási műveleteket végző valamennyi létesítményt és vállalkozást az illetékes hatóság engedélyének megszerzésére
kötelezze; és
–       megkövetelje a veszélyes hulladék nyilvántartását és azonosítását valamennyi veszélyes hulladék lerakását végző telephelyen,
és
–       a 2001. július 16‑án engedéllyel rendelkező vagy működő hulladéklerakók tekintetében a hulladéklerakó üzemeltetője 2002. július 16‑a
előtt elkészítse, és az illetékes hatóságnak jóváhagyás végett benyújtsa a telep rendezési tervét, amely tartalmazza az engedély
megszerzéséhez szükséges feltételekre és minden olyan korrekciós intézkedésre vonatkozó információt, amely az üzemeltető megítélése
szerint szükséges, és a rendezési terv bemutatását követően az illetékes hatóságok a bemutatott terv és ezen irányelv alapján
végleges határozatot hozzanak arról, hogy a működés folytatható-e, és a lehető legrövidebb időn belül lezárják azokat a lerakókat,
amelyek nem kapták meg a működés folytatásához szükséges engedélyt, vagy engedélyezzék a szükséges munkálatokat, és olyan
átmeneti időszakot szabjanak meg, amely alatt a tervet meg kell valósítani,
nem teljesítette a 75/442 irányelv 4., 8. és 9. cikkéből, a veszélyes hulladékokról szóló, 1991. december 12‑i 91/689/EGK
tanácsi irányelv (HL L 377., 20. o., magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 78. o.) 2. cikkének (1) bekezdéséből
és a hulladéklerakókról szóló, 1999. április 26‑i 1999/31/EK tanácsi irányelv (HL L 182., 1. o., magyar nyelvű különkiadás
15. fejezet, 4. kötet, 228. o.) 14. cikk a) - c) pontjából eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

A 75/442 irányelv
2       A 75/442 irányelv 4. cikke előírja:
„A tagállamok megtesznek minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy a hulladék ártalmatlanítása ne veszélyeztesse
az emberi egészséget és ne károsítsa a környezetet […]
[…]
A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket azért is, hogy megtiltsák a hulladékok ellenőrizetlen elvezetését vagy lerakását,
illetve ellenőrizetlen ártalmatlanítását.”
3       A 75/442 irányelv 8. cikke előírja a tagállamoknak, hogy tegyék meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy bármely
hulladékbirtokos átadja hulladékát kezelésre valamely magán- vagy közületi hulladékgyűjtőnek vagy olyan vállalkozásnak, amely
az ezen irányelv II. A. vagy II. B. mellékletében felsorolt műveleteket végzi, vagy maga hasznosítja vagy ártalmatlanítja
a hulladékát ezen irányelv rendelkezéseivel összhangban.
4       A 75/442 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy ezen irányelv 4. cikkének végrehajtása céljából minden olyan létesítménynek
vagy vállalkozásnak, amely hulladékártalmatlanítási műveleteket végez, engedélyt kell beszereznie az említett irányelv rendelkezéseinek
végrehajtásáért felelős illetékes hatóságtól. Ugyanezen 9. cikk (2) bekezdése pontosítja, hogy az engedély adható meghatározott
időszakra, megújítható, alávethető bizonyos feltételeknek és kötelezettségeknek, vagy ha a tervezett ártalmatlanítási módszer
környezetvédelmi szempontból nem elfogadható, akkor megtagadható.

A 91/689 irányelv
5       A 91/689 irányelv 2. cikke értelmében:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy megköveteljék a veszélyes hulladék nyilvántartását
és azonosítását valamennyi veszélyes hulladék lerakását végző telephelyen.
[…]”

Az 1999/31 irányelv
6       Az 1999/31irányelv 14. cikkének a) –c) pontja szerint:
„A tagállamok intézkedéseket tesznek annak biztosítására, hogy az ezen irányelv átvételekor engedéllyel rendelkező vagy működő
hulladéklerakók működésüket csak akkor folytathassák, ha [...]
a)      a 18. cikk (1) bekezdésében meghatározott időponttól számított egyéves időtartamon belül [azaz legkésőbb 2002. július 16‑ig]
a hulladéklerakó üzemeltetője elkészíti, és az illetékes hatóságnak jóváhagyás végett benyújtja a telep rendezési tervét,
amely tartalmazza a 8. cikkben felsorolt adatokat és minden olyan korrekciós intézkedést, amely az üzemeltető megítélése szerint
szükséges az ezen irányelvben foglalt követelmények betartásához, kivéve az I. melléklet 1. pontja szerinti követelményeket.
b)      a rendezési terv bemutatását követően az illetékes hatóságok a bemutatott terv és ezen irányelv alapján végleges határozatot
hoznak arról, hogy a működés folytatható-e. A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket ahhoz, hogy azokat a lerakókat,
amelyek a működés folytatásához szükséges engedélyt a 8. cikk szerint nem kapták meg, a 7. cikk g) pontjának és a 13. cikknek
megfelelően a lehető legrövidebb időn belül lezárják;
c)      az illetékes hatóság a jóváhagyott rendezési terv alapján engedélyezi a szükséges munkálatokat, és megszab egy átmeneti időszakot,
amely alatt a tervet meg kell valósítani. A 18. cikk (1) bekezdésében megadott időpontot követő nyolc éven belül [azaz legkésőbb
2009. július 16‑ig] valamennyi meglévő hulladéklerakónak meg kell felelnie az ezen irányelvben foglalt követelményeknek, kivéve
az I. melléklet 1. pontjának követelményeit.”
[...]”
7       Az említett irányelv 18. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és
közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az irányelvnek legkésőbb a hatálybalépésétől számított két
éven belül [azaz legkésőbb 2001. július 16‑ig] megfeleljenek, és erről haladéktalanul értesítik a Bizottságot.

A pert megelőző eljárás
8       A különféle panaszok, parlamenti kérdések, sajtócikkek, valamint a Corpo forestale dello Stato (a nemzeti erdészeti hatóság)
jelentésének 2002. október 22‑i közzétételét követően, amelyek jelentős számú engedély nélküli és ellenőrizetlen olaszországi
hulladéklerakó létezését fedték fel, a Bizottság akként határozott, hogy ellenőrzi, vajon e tagállam betartja-e a 75/442,
a 91/689 és az 1999/31 irányelvből eredő kötelezettségeit.
9       Az említett jelentés a nemzeti erdészeti hatóság által 1986‑ban elindított, a rendes jogállású régiók (azaz valamennyi olasz
tartomány, Friuli-Venezia Giulia, Szardínia, Szicília, Trentino–Dél-Tirol és Valle d’Aosta kivételével) erdővel borított és
hegyvidéki területein lévő engedély nélküli hulladéklerakók számbavételére irányuló eljárás harmadik szakaszát képezi. Az
1986‑ban végrehajtott első összeszámlálás a 8 104 olasz település közül 6 890‑et vizsgált, és a nemzeti erdészeti hatóság
5 978 engedély nélküli hulladéklerakó létezéséről szerzett tudomást. Az 1996‑ban végrehajtott második felmérés 6 802 települést
érintett és a nemzeti erdészeti hatóság 5 422 engedély nélküli hulladéklerakót számolt össze. A 2002‑es felméréskor a nemzeti
erdészeti hatóság továbbra is 4 866 engedély nélküli hulladéklerakót számlált össze, amelyek közül 1 765 nem szerepelt az
előző felmérések során felállított listán. A nemzeti erdészeti hatóság szerint az említett engedély nélküli hulladéklerakók
közül 705 lerakó veszélyes hulladékot tartalmazott. Az engedélyezett hulladéklerakók száma viszont csupán 1 420.
10     Ezen utolsó összeszámlálás eredményét a Bizottság az alábbiakban foglalta össze:
Tartomány
Az engedély nélküli hulladéklerakók száma
Az engedély nélküli hulladéklerakók kiterjedése (m²)
Felhasznált/fel nem használt hulladék
Fertőtlenített/ nem fertőtlenített hulladék
Abruzzo
1 016 139
111/250
70/291
Basilicata
222 830
40/112
43/109
Calabria
1 655 479
81/366
19/428
Campania
445 222
40/185
37/188
Emilia Romagna
254 398
189/191
59/321
Lazio
663 535
120/306
110/316
Liguria
329 507
145/160
58/247
Lombardia
1 132 233
124/417
159/382
Marche
364 781
70/174
41/203
Molise
199 360
14/70
13/71
Umbria
71 510
33/124
61/96
Piemont
270 776
114/221
119/216
Puglia
3 861 622
440/159
37/562
Toszkána
545 005
107/329
154/282
Veneto
5 482 527
26/148
50/124
Összesen
4 866
16 519 790
1 654/3 212
1030/3836
11     Bár a nemzeti erdészeti hatóság által szolgáltatott adatok csak a tizenöt rendes jogállású olasz tartományra vonatkoznak,
a Bizottság ezen eljárás keretében az Olasz Köztársaság ellen, az annak területén lévő valamennyi meglévő, engedély nélküli
hulladéklerakó miatt kíván pert indítani. A Bizottság olyan információk birtokában van, amelyekből kiderül, hogy a különleges
jogállású tartományokban is hasonló a helyzet.
12     Az említett intézmény e tekintetben Szicília tartománynak a Bizottság részére 2003. március 4‑én megküldött hulladékgazdálkodási
tervére hivatkozik, amelyhez csatolták a kérdéses tartomány szennyezett területeire vonatkozó fertőtlenítési terveket. E terv
jelentős számú engedély nélküli hulladéklerakó, lerakott hulladékot tartalmazó telephely, nem engedélyezett hulladékot tartalmazó
telephely és egyes külön nem részletezett telephely létezését felfedte, amelyek közül néhány veszélyes hulladékot is tartalmaz.
13     Ugyanez vonatkozik Friuli-Venezia Giulia, Szardínia és Trentino–Dél-Tirol tartományra, amelyek tekintetében a Bizottság az
olaszországi átfogó helyzet leírását az e tartományok hatóságaitól származó hivatalos dokumentumokkal, illetve a parlamenti
bizottságok vizsgálati jelentéseivel, valamint sajtócikkekkel egészíti ki.
14     A Bizottság megemlít például egy, a „Cascina Corradina” elnevezésű helyen, San Fiorano településen lévő, eredetileg külön
eljárás tárgyát képező hulladéklerakót, amely ügyet később azonban egyesítettek ezzel az üggyel a Bírósághoz benyújtott kereset
céljából.
15     Ezen adatok alapján, valamint az EK 226. cikk értelmében a Bizottság 2003. július 11‑én kelt levelével felszólította az olasz
kormányt, hogy tegye meg észrevételeit e tekintetben.
16     Mivel az olasz hatóságok nem szolgáltattak olyan adatokat, amelyekből arra lehetne következtetni, hogy felhagytak a kifogásolt
kötelezettségszegéssel, a Bizottság a 2003. december 19‑én kelt levelében indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, amelyben
felhívta az Olasz Köztársaságot arra, hogy a kézhezvételétől számított két hónapon belül tegye meg az indokolással ellátott
véleményben foglaltaknak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.
17     Az említett indokolással ellátott véleményre nem érkezett válasz a Bizottsághoz. Következésképpen a Bizottság benyújtotta
e keresetet.

A keresetről

Az elfogadhatóságról
18     Az olasz kormány előadja, hogy a Bizottság keresetét elfogadhatatlannak kell nyilvánítani az állított kötelezettségszegés
általános és meghatározatlan jellege miatt, amely révén az említett kormány sem jól körülhatárolt ténybeli, sem pontos ellenkérelmet
nem tud előterjeszteni. A Bizottság többek között nem határozta meg sem a hulladéklerakók birtokosait, sem üzemeltetőit, sem
pedig azon területek tulajdonosait, amelyeken a lerakott hulladékok találhatók.
19     A Bizottság azonban úgy véli, hogy egyetlen eljárás keretében is perelhet a hulladékoknak Olaszország egész területen történő
ártalmatlanításáért. Az általa „horizontálisnak” minősített e megközelítés lehetővé teszi egyrészt, hogy hatékonyabban azonosítsa
és orvosolja az Olasz Köztársaság kötelezettségszegése mögött álló strukturális problémákat, másrészről pedig, hogy megkönnyítse
a környezetvédelemre irányuló közösségi jog betartásának ellenőrzésére vonatkozó mechanizmusokat. E tekintetben a Bizottság
Geelhoed főtanácsnoknak a Bizottság kontra Írország ügyben (a C‑494/01. sz. ügyben 2005. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005.,
I‑3331. o.]) előterjesztett indítványára hivatkozik.
20     Először is meg kell jegyezni, hogy az EK‑Szerződés az EK 226. cikk szerinti eljárás során a Bizottságra háruló bizonyítási
teherre vonatkozó kötelezettség sérelme nélkül nem tiltja, hogy egyszerre kezeljenek több olyan helyzetet, amelyek alapján
a Bizottság úgy véli, hogy valamely tagállam ismétlődően és folyamatosan megsértette a közösségi jogból eredő kötelezettségeit.
21     Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely közigazgatási gyakorlat is képezheti kötelezettségszegés megállapítása
iránti kereset tárgyát, amennyiben az kellően tartós és általános (lásd különösen a Bizottság kontra Írország ügyben hozott
ítélet [hivatkozás fent] 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
22     Végül emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már elfogadott hasonló helyzetekben benyújtott bizottsági kereseteket, amelyekben
ez utóbbi kimutatta a 75/442 irányelv 4., 8. és 9. cikkének tagállam általi strukturális és általános módon történő megsértését
(a C‑502/03. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2005. október 5‑én hozott ítélet [az EBHT-ban nem tették közzé]), és
ugyanezen cikkek, valamint az 1999/31 irányelv 14. cikkének megsértését (a C‑423/05. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben
2007. március 29‑én hozott ítélet [az EBHT-ban nem tették közzé]).
23     A fentiekből következik tehát, hogy a Bizottság keresete elfogadható.

Az ügy érdeméről
A bizonyítási teherről
24     Az olasz kormány előadja, hogy hiteltelenek azok az információforrások, amelyekre a felperes a keresetét alapítja, mivel egyrészt
a nemzeti erdészeti hatóság nem a közösségi jog tekintetében hatáskörrel bíró egyetlen hatóság, azaz a Környezet- és Tájvédelmi
Minisztériummal együttműködve készítette jelentéseit, másrészt pedig mivel a parlamenti bizottságok vizsgálati aktusai, illetve
a sajtócikkek nem minősülnek tanúvallomásnak, hanem a bizonyítékok általános forrásai, amelyek megalapozottságát az arra hivatkozó
félnek ki kell mutatni.
25     A Bizottság ezzel ellentétben úgy véli, hogy a nemzeti erdészeti hatóság által készített jelentések megbízható és elsődleges
információforrásoknak minősülnek a környezetvédelem területén. Állítása szerint ugyanis a nemzeti vízügyi és erdészeti hatóság
polgárvédelmi feladatokat ellátó rendőri egység, amelynek célja, hogy megvédje Olaszország erdeit, védje a természetet, a
tájat és az ökorendszert, valamint rendőrségi feladatokat lásson el a vonatkozó nemzeti és nemzetközi szabályozások betartatása
érdekében.
26     Ezzel kapcsolatban meg kell említeni, hogy az EK 226. cikk alapján indított kötelezettségszegési eljárásban a Bizottság feladata
a nevezett kötelezettségszegés meglétének bizonyítása. A Bíróság előtt tehát a Bizottságnak kell – bármilyen vélelemre való
hivatkozás nélkül – a kötelezettségszegés létének vizsgálatához szükséges tényeket előadnia (a 96/81. sz., Bizottság kontra
Hollandia ügyben 1982. május 25‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 1791. o.] 6. pontja).
27     Az EK 10. cikk értelmében a tagállamok kötelesek azonban elősegíteni a Bizottság feladatainak teljesítését, amelynek során
az EK 211. cikk szerint a Bizottság gondoskodik a Szerződés rendelkezéseinek és a Szerződés alapján az intézmények által hozott
rendelkezések alkalmazásáról (lásd a Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 42. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
28     Ezzel kapcsolatban ki kell emelni, hogy – a többek között a környezetvédelem területén elfogadott, az irányelvek tényleges
végrehajtására irányuló nemzeti rendelkezések helyes alkalmazásának ellenőrzése során – a Bizottság e tárgyban saját maga
nem rendelkezik vizsgálati jogkörrel, ezért nagymértékben függ az esetleges panaszosoktól vagy az érintett tagállam területén
működő magán- és állami szervezetektől, illetve magától a tagállamtól kapott információktól (lásd ebben az értelemben a Bizottság
kontra Írország ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
29     E tekintetben a nemzeti vízügyi és erdészeti hatóságok, a parlamenti vizsgálóbizottságok által készített jelentéseket, illetve
a különösen a regionális hatóságoktól származó hivatalos dokumentumokat tekinthetjük az EK 226. cikk alapján történő eljárás
megindításához való érdemi információforrásnak.
30     Mindebből elsősorban az következik, hogy mivel a Bizottság az alperes tagállam területén felmerült eseményekkel kapcsolatban
kellő mennyiségű tényre hivatkozott, ezt követően már a tagállam feladata, hogy az előterjesztett adatokat, valamint az abból
eredő következtetéseket lényegében és részletesen vitassa (lásd a Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet [hivatkozás
fent] 44. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
31     E körülmények alapján és a jelen ítélet 27. pontjában is említett, a tagállamokat terhelő jóhiszemű együttműködésre irányuló
kötelezettségnek megfelelően elsősorban a nemzeti hatóságok feladata a szükséges helyi ellenőrzés elvégzése, megkönnyítve
ezzel a Bizottság általános feladatainak ellátását (a Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 45. pontja
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32     Miután tehát az irányelv rendelkezéseinek ismételt nemteljesítésével kapcsolatban a Bizottság a részletes panaszokra hivatkozik,
az érintett tagállam feladata, hogy a panaszban foglalt állításokat érdemben vitassa. Hasonlóképpen, amikor elegendő tényt
hoz fel a Bizottság a tagállami hatóságoknak valamely irányelv rendelkezéseivel ellentétes, ismételt és tartós gyakorlata
alátámasztására, a tagállam feladata, hogy azokat és az azokból levonható következtetéseket lényegében és részletesen vitassa
(a Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 46. és 47. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az EK 226. cikkre alapított eljárás során e kötelezettség a tagállamokra a jóhiszemű együttműködésre vonatkozó EK 10. cikk
alapján hárul. Márpedig az ügy irataiból kitűnik, hogy az olasz hatóságok nem működtek együtt a Bizottsággal teljes mértékben
az ezen ügynek a pert megelőző eljárás során történő vizsgálatakor.
A 75/442 irányelv 4., 8. és 9. cikkének, a 91/689 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének és az 1999/31 irányelv 14. cikke a) –
c) pontának a megsértéséről
–       A felek érvei
33     A Bizottság által hivatkozott kifogások kétségbe vonásához az olasz kormány a tartományi, a megyei hatóságoktól, valamint
a nucleo operativo ecologico dell’Arma dei carabinieri-től (a csendőrség környezetvédelmi csoportja) beszerzett információk
alapján először is előadja, hogy a Bizottság által szolgáltatott adatok nem következetesek és nem felelnek meg az Olaszországban
fennálló valós helyzetnek. Kétségbe vonja különösen a Bizottság által összeszámolt „engedély nélküli hulladéklerakók” számát,
mivel véleménye szerint a Bizottság először is többször vett figyelembe egyes hulladéklerakókat, másodszor engedély nélküli
hulladéklerakónak minősített olyan egyszerű hulladéktárolókat vagy lerakókat, amelyek egy részének a fertőtlenítése folyamatban
van vagy már eltávolították onnan a hulladékot, harmadsorban pedig nem jól mérte fel ezek veszélyességi fokát, hiszen e hulladéklerakók
nagy része ellenőrzés vagy zár alá vétel alatt áll.
34     Az említett kormány ezt követően felhívja a figyelmet az Olasz Köztársaságnak a 75/442, 91/689 és 1999/31 irányelvből eredő
kötelezettségek végrehajtásában napjainkban elért eredményeire.
35     A Bizottság elsősorban úgy érvel, hogy az olasz kormány nem szolgáltat hasonló szintű forrásból származó ezzel ellentétes
információkat. Másodsorban, bár a Bizottság tudomásul vette, hogy egyes hulladéklerakókból eltávolították a hulladékot, továbbra
is állítja, hogy kevés a szabályozás alatt álló lerakó azokhoz képest, amelyeknél a tagállami hatóságok nem tettek lépéseket
a jogellenesség orvoslása érdekében.
–       A Bíróság álláspontja
36     Először is az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a kötelezettségszegés megtörténtét a tagállamnak az indokolással ellátott
véleményben meghatározott határidő végén fennálló helyzete alapján kell megítélni, és a későbbi változásokat a Bíróság nem
veheti figyelembe, még ha az említett kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgyát képező közösségi jogszabály
megfelelő alkalmazásáról van is szó (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑111/00. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2001. október 11‑én
hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑7555. o.] 13. és 14. pontját, a C‑103/00. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2002. január 30‑án
hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑1147. o.] 23. pontját, a C‑157/04. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2005. április 28‑án
hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 19. pontját és C‑214/04. sz. Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. július 7‑én
hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 14. pontját).
37     Továbbá a 75/442 irányelv 4. cikkének valamely tagállam általi megsértése értékelése tekintetében emlékeztetni kell arra,
hogy ez utóbbi előírja, hogy a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a hulladék hasznosítása
vagy ártalmatlanítása az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történjen, hogy olyan folyamatokat vagy módszereket
használnának, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre, nem határozza meg azonban az e cél eléréséhez szükséges intézkedések
pontos tartalmát. Ez a rendelkezés azonban az elérendő célt tekintve kötelező erejű, miközben mozgásteret ad a tagállamoknak
a mérlegelésre az ilyen intézkedések szükségességének értékelésében. (a C‑365/97. sz., Bizottság kontra Olaszország, ún. San
Rocco-ügyben 1999. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7773. o.] 67. pontja). Abból a tényből, hogy a helyzet nincs
összhangban az említett irányelv 4. cikkében megállapított célkitűzésekkel, fő szabály szerint nem vonható le az a közvetlen
következtetés, hogy az érintett tagállam szükségszerűen nem teljesítette az adott rendelkezés szerinti kötelezettségét. Ha
azonban a helyzet továbbra is fennmarad, és a gyakorlatban elhúzódó időszakon keresztül a környezet jelentős romlásához vezet
anélkül, hogy az illetékes hatóságok bármiféle intézkedést tennének, az annak a jele lehet, hogy a tagállam túllépte az adott
rendelkezés által ráruházott mérlegelési jogkört (a San Rocco-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 67. és 68. pontja).
38     E tekintetben meg kell állapítani, hogy az Olasz Köztársasággal szemben támasztott kifogások az ügy iratai alapján egyértelműen
megalapozottak. Bár az e kormány által szolgáltatott adatok segítségével megállapítható, hogy idővel javult Olaszországban
a kötelezettségszegés tárgyát képező közösségi jogi rendelkezésekben szereplő célkitűzések betartása, ezek az adatok rámutatnak
arra, hogy a hulladéklerakók az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejárta után általában továbbra sem
feleltek meg e rendelkezéseknek.
39     A 75/442 irányelv 4. cikkének megsértésére alapított kifogás esetében az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő
lejártakor Olaszország egész területén számos ellenőrizetlen hulladéklerakó, illetve olyan hulladéklerakó volt, amelyeknél
az üzemeltetők nem biztosították a hulladéknak az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történő hasznosítását
vagy ártalmatlanítását, hogy olyan folyamatokat vagy módszereket használnának, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre.
Például, amint az olasz kormány viszonválaszának 1. mellékletéből is kitűnik, ez utóbbi elfogadta, hogy Abruzzo tartományban
– a nemzeti erdészeti hatóság felmérését követően végrehajtott helyi ellenőrzés szerint – 92 hulladéklerakó telephely van.
40     Ilyen helyzet huzamos időszakon keresztül való fennállása mindenképpen a környezet jelentős romlásához vezet.
41     A 75/442 irányelv 8. cikkének megsértésére alapított kifogás tekintetében megállapították, hogy az olasz hatóságok a meghatározott
határidőn belül nem biztosították, hogy a hulladékbirtokosok a 75/442 irányelv rendelkezéseinek megfelelően maguk hasznosítsák
vagy ártalmatlanítsák a hulladékot, vagy átadják azokat kezelésre valamely hulladékgyűjtőnek vagy ilyen műveleteket végző
vállalkozásnak. E tekintetben az olasz kormány viszonválaszának 3. mellékletéből kitűnik, hogy az olasz hatóságok Umbria tartományban
legalább 9, Puglia tartományban, Bari megyében pedig 31 ilyen jellemzőkkel bíró telephelyet számoltak össze.
42     A 75/442 irányelv 9. cikkének megsértésére alapított kifogás tekintetében nem vitatott, hogy az indokolással ellátott véleményben
meghatározott határidő lejártakor számos hulladéklerakó üzemelt az illetékes hatóságok engedélye nélkül. Erről tanúskodnak
többek között ‑ amint az az olasz kormány viszonválaszának 3. mellékletéből egyértelműen kitűnik ‑ az ezen ítélet 39. és 41. pontjában
már említett hulladéklerakók, de a Puglia tartományban (Lecce megyében) lévő legalább 14 engedély nélküli hulladéklerakó is.
43     Az arra – azaz a 91/689 irányelv 2. cikkére  – alapított kifogás tekintetében, hogy az olasz hatóságok nem biztosították a
veszélyes hulladék nyilvántartását és azonosítását valamennyi veszélyes hulladék lerakását végző telephelyen, csak fel kell
hívni a figyelmet, hogy az említett tagállam kormánya nem terjesztett elő különleges érveket és bizonyítékot a Bizottság állításainak
a cáfolatára. Nem vitatja különösképpen, hogy az indokolással ellátott véleményben meghatározott időpont lejártakor legalább
700 engedély nélküli, veszélyes hulladékot tartalmazó ellenőrizetlen hulladéklerakó volt a területén. Következésképpen az
olasz hatóságok nem ismerhetik az e hulladéklerakókon elhelyezett veszélyes hulladékok mennyiségét, és így nem tesznek eleget
a nyilvántartásra és azonosításra irányuló kötelezettségnek.
44     Ugyanez vonatkozik az 1999/31 irányelv 14. cikkére alapított kifogásra is. A jelen esetben az olasz kormány maga is jelezte,
hogy a területén 747 hulladéklerakó tekintetében kellett volna rendezési tervet készíteni. Márpedig az olasz kormány viszonválaszához
csatolt mellékletben előterjesztett valamennyi irat vizsgálatából kitűnik, hogy a meghatározott határidő lejártakor csak 551
hulladéklerakó tekintetében nyújtottak be ilyen tervet, és az illetékes hatóságok csupán 131 tervet hagytak jóvá. Továbbá,
amint azt a Bizottság jogosan megjegyzi, az említett kormány nem tisztázta, hogy melyek voltak az azon hulladéklerakók esetében
végrehajtott intézkedések, amelyeknek nem hagyták jóvá a rendezési terveit.
45     Következésképpen az Olasz Köztársaság általában és folyamatos jelleggel nem teljesítette a 75/442 irányelv 4., 8. és 9. cikkéből,
a 91/689 irányelv 2. cikkének (1) bekezdéséből és az 1999/31 irányelv 14. cikkének a)– c) pontjából eredő kötelezettségeit.
A Bizottság keresete tehát megalapozott.
46     A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy az Olasz Köztársaság, mivel nem hozta meg a szükséges intézkedéseket
ahhoz, hogy:
–       biztosítsa, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történjen,
hogy olyan folyamatokat vagy módszereket használnának, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre, és megtiltsa a hulladékok
ellenőrizetlen elvezetését vagy lerakását, illetve ellenőrizetlen ártalmatlanítását;
–       bármely hulladékbirtokos átadja hulladékát kezelésre valamely magán- vagy közületi hulladékgyűjtőnek vagy olyan vállalkozásnak,
amely ártalmatlanítási vagy hasznosítási műveleteket végez, illetve maga biztosítsa hulladéka hasznosítását vagy ártalmatlanítását
a 75/442 irányelv rendelkezéseivel összhangban;
–       az ártalmatlanítási műveleteket végző valamennyi létesítményt és vállalkozást az illetékes hatóság engedélyének megszerzésére
kötelezze;
–       megkövetelje a veszélyes hulladék nyilvántartását és azonosítását valamennyi veszélyes hulladék lerakását végző telephelye,
és
–       a 2001. július 16‑án engedéllyel rendelkező vagy működő hulladéklerakók tekintetében a hulladéklerakó üzemeltetője 2002. július 16‑a
előtt elkészítse, és az illetékes hatóságnak jóváhagyás végett benyújtsa a telep rendezési tervét, amely tartalmazza az engedély
megszerzéséhez szükséges feltételekre és minden olyan korrekciós intézkedésre vonatkozó információt, amely az üzemeltető megítélése
szerint szükséges, és a rendezési terv bemutatását követően az illetékes hatóságok a bemutatott terv és ezen irányelv alapján
végleges határozatot hozzanak arról, hogy a működés folytatható-e, és a lehető legrövidebb időn belül lezárják azokat a lerakókat,
amelyek nem kapták meg a működés folytatásához szükséges engedélyt vagy engedélyezzék a szükséges munkálatokat, és olyan átmeneti
időszakot szabjanak meg, amely alatt a tervet meg kell valósítani,
nem teljesítette a 75/442 irányelv 4., 8. és 9. cikkéből, a 91/689 irányelv 2. cikkének (1) bekezdéséből és az 1999/31 irányelv
14. cikkének a)–c) pontjából eredő kötelezettségeit.

A költségekről
47     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Az Olasz Köztársaságot, mivel pervesztes lett, kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Olasz Köztársaság, mivel nem hozta meg a szükséges intézkedéseket ahhoz, hogy:
–      biztosítsa, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történjen,
hogy olyan folyamatokat vagy módszereket használnának, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre és megtiltsa a hulladékok
ellenőrizetlen elvezetését vagy lerakását, illetve ellenőrizetlen ártalmatlanítását;
–      bármely hulladékbirtokos átadja hulladékát kezelésre valamely magán- vagy közületi hulladékgyűjtőnek vagy olyan vállalkozásnak,
amely ártalmatlanítási vagy hasznosítási műveleteket végez, illetve maga biztosítsa hulladéka hasznosítását vagy ártalmatlanítását
az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi
irányelv rendelkezéseivel összhangban;
–      az ártalmatlanítási műveleteket végző valamennyi létesítményt és vállalkozást az illetékes hatóság engedélyének megszerzésére
kötelezze;
–      megkövetelje a veszélyes hulladék nyilvántartását és azonosítását valamennyi veszélyes hulladék lerakását végző telephelyen,
és
–      a 2001. július 16‑án engedéllyel rendelkező vagy működő hulladéklerakók tekintetében a hulladéklerakó üzemeltetője 2002. július 16‑a
előtt elkészítse, és az illetékes hatóságnak jóváhagyás végett benyújtsa a telep rendezési tervét, amely tartalmazza az engedély
megszerzéséhez szükséges feltételekre és minden olyan korrekciós intézkedésre vonatkozó információt, amely az üzemeltető megítélése
szerint szükséges, és a rendezési terv bemutatását követően az illetékes hatóságok a bemutatott terv és ezen irányelv alapján
végleges határozatot hozzanak arról, hogy a működés folytatható-e, és a lehető legrövidebb időn belül lezárják azokat a lerakókat,
amelyek nem kapták meg a működés folytatásához szükséges engedélyt vagy engedélyezzék a szükséges munkálatokat, és olyan átmeneti
időszakot szabjanak meg, amely alatt a tervet meg kell valósítani,
nem teljesítette a 91/156/EGK irányelvvel módosított, 75/442/EGK irányelv 4., 8. és 9. cikkéből, a veszélyes hulladékokról
szóló, 1991. december 12‑i 91/689/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének (1) bekezdéséből és a hulladéklerakókról szóló, 1999. április 26‑i
1999/31/EK tanácsi irányelv 14. cikkének a) – c) pontjából eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság az Olasz Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.