CELEX: 62005CJ0282
Muutoksenhaku
Sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu
EY:n perustamissopimuksen 85 artikla (josta on tullut EY 81 artikla)
Pankkitakauksen kulujen korvaaminen

Valituksellaan Holcim (Deutschland) AG vaatii, että Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-28/03,
Holcim (Deutschland) AG vastaan Euroopan yhteisöjen komissio, 21.4.2005 antama tuomio (Kok. 2005, s. II-1357; jäljempänä valituksenalainen
tuomio), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kumonnut valittajan kanteen, jolla vaadittiin sen vahingon korvaamista,
jonka väitettiin aiheutuneen valittajalle EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta (asia IV/33.126 ja 33.322 –
Sementti), 30.11.1994 tehdyllä komission päätöksellä 94/815/EY (EYVL L 343, s. 1; jäljempänä sementtipäätös) asetetun sakon
johdosta hankitun pankkitakauksen kuluista, kun tämä päätös on myöhemmin kumottu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä
asioissa T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T 46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95,
T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. vastaan komissio, 15.3.2000 antamalla niin sanotulla sementtituomiolla
(Kok. 2000, s. II-491).

Asian tausta
Asian tausta on esitetty valituksenalaisen tuomion 1–9 kohdassa seuraavalla tavalla:
”1      Kantajan, Alsen AG -nimisen yhtiön, josta on tullut Holcim (Deutschland) AG ja jonka kotipaikka on Hampuri (Saksa), toimialana
on rakennusmateriaalien valmistus. Alsen AG on syntynyt siten, että Alsen Breitenburg Zement- und Kalkwerke GmbH (jäljempänä
Alsen Breitenburg) ja Nordcement AG (jäljempänä Nordcement) ovat sulautuneet vuonna 1997.
2      [Sementtipäätöksellä] komissio määräsi Alsen Breitenburgille 3,841 miljoonaa euroa sakkoja ja Nordcementille 1,85 miljoonaa
euroa sakkoja EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan (josta on tullut EY 81 artikla) rikkomisesta.
3      Alsen Breitenburg ja Nordcement nostivat kanteet tämän päätöksen kumoamiseksi. Nämä kanteet kirjattiin asianumeroilla T-45/95
ja T-46/95 ja niiden käsittely yhdistettiin sittemmin muiden yhtiöiden, joita sementtipäätös koski, nostamien kanteiden käsittelyyn.
4      Alsen Breitenburg ja Nordcement päättivät hankkia pankkitakauksen komission tarjottua tällaista mahdollisuutta ja välttyivät
näin kyseessä olevien sakkojen maksamiselta välittömästi. Alsen Breitenburgin pankkitakaus oli Berenberg Bankilta ajalle 3.5.1995–2.5.2000,
ja siitä perittävä vuotuinen palkkio oli 0,45 prosenttia. Nordcement hankki Deutsche Bankilta ajalle 18.4.1995–3.5.2000 pankkitakauksen,
josta perittiin vuotuinen palkkio 0,375 prosenttia ja kertaluonteinen järjestelypalkkio 15,34 euroa. Yhteensä kantaja maksoi
pankeille pankkitakauksien antamisesta 139 002,21 euroa.
5      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi [edellä mainitulla sementtituomiolla] sementtipäätöksen kantajan osalta ja velvoitti
komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
6      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan nojalla kantaja vaati [näin ollen] 28.9.2001 päivätyllä
kirjeellä vastaajaa korvaamaan sille oikeudenkäyntikulut (muun muassa asianajokulut, joiden määrä oli 545 000 euroa) ja pankkitakauksien
hankkimisesta aiheutuneet kulut.
7      Vastaaja ehdotti kantajalle 24.1.2002 päivätyssä kirjeessä, että se korvaisi osan asianajokuluista (130 000 euroon asti),
mutta kieltäytyi korvaamasta pankkitakauskuluja vedoten työjärjestyksen 91 artiklassa tarkoitettuja oikeudenkäyntikuluja koskevaan
oikeuskäytäntöön.
8      Kantaja kehotti vastaajaa [uudelleen] 5.4.2002 päivätyssä kirjeessä [– –] korvaamaan sille kokonaisuudessaan asianajokulut
sekä pankkitakauskulut. Pankkitakauskulujen korvaamisen kantaja perusteli tällä kertaa EY 288 artiklan toisella kohdalla ja
EY 233 artiklalla sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tällä välin asiassa T-171/99, Corus UK vastaan komissio, 10.10.2001
antamalla tuomiolla (Kok. 2001, s. II-2967).
9      Vastaaja ehdotti 30.5.2002 lähetetyllä sähköpostilla, että se maksaisi asianajokulut 200 000 euroon asti. Pankkitakauskulujen
korvaamisesta se kieltäytyi uudelleen, koska se katsoi, että mahdollisuus lykätä sakkojen maksamista antamalla pankkitakaus
oli ainoastaan vaihtoehto ja että näin ollen ei voitu katsoa, että se olisi vastuussa niille yrityksille aiheutuneista kuluista,
jotka päättivät käyttää tätä mahdollisuutta.”

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettu kanne ja valituksenalainen tuomio
Kannekirjelmällä, joka jätetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 31.1.2003, kantaja on vaatinut,
–        että komissio velvoitetaan suorittamaan sille 139 002,21 euroa 15.4.2000 lukien laskettavine 5,75 prosentin vuotuisine viivästyskorkoineen
–        että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vastaaja on vaatinut, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        jättää kanteen tutkimatta siltä osin kuin se perustuu EY 233 artiklaan
–        hylkää kanteen kokonaan siltä osin kuin se perustuu EY 288 artiklaan,
–        koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat tai toissijaisesti koska se on perusteeton siltä osin kuin se koskee
pankkitakauskuluja, jotka ovat aiheutuneet ennen 31.1.1998
–        koska se on muiltakin osin perusteeton
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja on näin ollen vaatinut huomautuksissaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        ottaa kanteen tutkittavaksi siltä osin kuin se perustuu EY 233 artiklaan
–        toissijaisesti tulkitsee kanteen kumoamiskanteeksi tai laiminlyöntikanteeksi siltä osin kuin se perustuu EY 233 artiklaan
–        velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksenalaisella tuomiolla, joka annettiin sen jälkeen, kun asianosaiset olivat 10.6.2004 pidetyssä istunnossa esittäneet
suulliset lausumansa ja vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin hylkäsi kanteen.
Ensinnäkin se katsoi, että kanne oli jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se perustui EY 233 artiklaan.
Tämän johtopäätöksen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että EY:n perustamissopimuksessa luetellaan tyhjentävästi
oikeussuojakeinot, joita oikeussubjekteilla on käytettävissään oikeuksiensa voimaan saattamiseksi. Koska EY 233 artiklassa,
joka koskee velvollisuuksia yhteisön tuomioistuimen tuomion täytäntöön panemiseksi, ei määrätä tällaisesta oikeussuojakeinosta,
pankkitakauksesta johtuvien kulujen korvaamista koskevaa itsenäistä vaatimusta ei voida perustaa siihen. Lisäksi sen jälkeen,
kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli todennut, että kanteen kohteena oli aluksi vahingonkorvausvaatimus, se kieltäytyi
tulkitsemasta kannekirjelmää siten, että siinä olisi kyse kumoamis- tai laiminlyöntikanteesta (valituksenalaisen tuomion 46
kohta).
Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että siltä osin kuin kanne perustuu EY 288 artiklaan, se oli osittain
jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, kuten vastaaja kehotti sitä tekemään, että kanne on osittain jätettävä tutkimatta,
koska vahingonkorvauskanne oli yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla vanhentunut. Se muistutti, että
sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevan kanteen vanhentumisaika voi alkaa kulua vasta, kun kaikki vahingonkorvausvelvollisuuden
perusteena olevat edellytykset ovat täyttyneet (valituksenalaisen tuomion 59 kohta). Se katsoi nyt käsiteltävänä olevassa
asiassa, että kyseiset edellytykset täyttyivät pankkitakausten hankkimisesta lähtien, koska kantajalla, joka katsoi, että
sementtipäätös oli yhteisön oikeuden vastainen, oli mahdollisuus vaatia sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun toteamista
(valituksenalaisen tuomion 63 kohta). Näin ollen vanhentumisaika keskeytyi vasta kanteen nostamisella ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa 31.1.2003. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan
määräyksiä ja katsoi, että vahingonkorvauskanne oli vanhentunut siltä osin kuin kyse oli kantajalle ennen 31.1.1998 aiheutuneista
pankkitakauskuluista (valituksenalaisen tuomion 74 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ratkaisi asiakysymyksen tämän päivämäärän jälkeen aiheutuneiden kulujen osalta. Se pyrki
ensinnäkin selvittämään, oliko komission menettelyssä kyse yhteisön oikeuden ilmeisestä rikkomisesta. Se muistutti, että se
oli itse todennut edellä mainitussa sementtituomiossa sementtipäätöksen yhteisön oikeuden vastaiseksi. Se katsoi kuitenkin,
että tässä yhteisön oikeuden vastaisuudessa ei ollut kyse yhteisön oikeuden ilmeisestä rikkomisesta. Se totesi tosin, että
komissiolla ei nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ollut laajaa harkintavaltaa ja että näin ollen yhteisön oikeuden rikkominen
voitiin katsoa ilmeiseksi rikkomiseksi (valituksenalaisen tuomion 95–100 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti
kuitenkin, että sementtipäätöksen taustalla olevat seikat olivat erittäin monitahoiset. Näissä olosuhteissa ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin katsoi, että yhteisön oikeuden rikkominen ei ollut käsiteltävänä olevassa asiassa riittävän ilmeinen (valituksenalaisen
tuomion 101–116 kohta).
Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin etsi mahdollista syy-yhteyttä komission menettelyn ja väitetyn vahingon välillä.
Se katsoi, että tätä yhteyttä ei ollut osoitettu, koska pankkitakauksen antaminen oli seurausta kantajan vapaasta valinnasta
eikä komission päätöksen yhteisön oikeuden vastaisuudesta (valituksenalaisen tuomion 119–131 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin piti siten tarpeettomana lausua aiheutuneesta vahingosta ja hylkäsi kanteen perusteettomana.

Oikeudenkäyntimenettely yhteisöjen tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
Valittaja on toistanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämänsä vaatimukset ja vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–       velvoittaa komission suorittamaan valittajalle 139 002,21 euroa 15.4.2000 lukien laskettavine 5,75 prosentin vuotuisine viivästyskorkoineen
–        toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta tämä ratkaisee asian uudelleen ottaen huomioon
yhteisöjen tuomioistuimen esittämän oikeudellisen arvioinnin
–        velvoittaa vastaajan korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.
Valittajan vastapuoli vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
–        hylkää valituksen
–        velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valitus
Valitus perustuu kolmeen valitusperusteeseen. Ensimmäinen koskee oikeudellista virhettä, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
teki katsoessaan EY 235 ja EY 288 artiklaan perustuvan vahingonkorvauskanteen osittain vanhentuneeksi. Toinen valitusperuste
koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemää oikeudellista virhettä, kun se edellytti yhteisön vastuun syntymiseksi
yhteisön oikeuden riittävän ilmeistä rikkomista. Kolmas valitusperuste koskee ensimmäisen oikeusasteen tekemää oikeudellista
virhettä, kun se katsoi, ettei käsiteltävänä olevassa asiassa ollut osoitettu minkäänlaista syy-yhteyttä sementtipäätöksen
yhteisön oikeuden vastaisuuden ja takaukseen perustuvien kulujen välillä.

Ensimmäisen valitusperusteen tarkastelu
Asianosaisten lausumat
Valittaja riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa määrättyjen
vanhentumissääntöjen soveltamisesta suorittaman arvioinnin. Se katsoo, että vanhentumisaika alkoi kulua vasta sementtipäätöksen
kumoamisen julistamisesta. Se nojautuu perusteluiden tueksi yhdistetyissä asioissa 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ja 5/81,
Birra Wührer ym. vastaan komissio, 27.1.1982 annettuun tuomioon (Kok. 1982, s. 85, 10 kohta), josta käy ilmi, että vanhentumisaika
ei voi alkaa kulua ennen kuin kaikki korvausvelvollisuuden perusteena olevat edellytykset täyttyvät eikä varsinkaan ennen
kuin korvattava vahinko on syntynyt.
Valittajan mukaan korvausvelvollisuuden edellytyksenä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa oli sementtipäätöksen kumoaminen.
Valittaja katsoo, että pankkitakausten hankkimisella se täytti oikeudellisen velvollisuuden, joka päättyi vasta kumoamispäätökseen.
Se katsoo myös, että vahinko liittyy läheisesti kumoamiskanteen nostamiseen, koska pankkitakaukset hankittiin juuri kumoamiskanteen
ja sen lykkäävän luonteen puuttumisen vuoksi.
Valittaja väittää lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on yhdistetyissä asioissa 56/74–60/74, Kurt Kampffmeyer
ym. vastaan komissio ja neuvosto, 2.6.1976 annettuun tuomioon (Kok. 1976, s. 711, Kok. Ep. III, s. 109) perustuen käyttänyt
virheellisiä perusteluja, kun se on katsonut, että vahingonkorvauskanne oli mahdollista nostaa pankkitakausten hankkimisesta
lähtien. Valittaja katsoo nimittäin, että tällaisessa EY 288 artiklassa määrätyn kanteen käyttämisessä olisi ollut kyse menettelysäännösten
väärinkäytöstä, jolla pyritään kumoamiskanteelle EY 230 artiklassa asetettujen kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten
kiertämiseen.
Valittaja katsoo lopuksi, että, toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, vahinko ei suinkaan ollut jatkuva,
vaan se oli kokonaisuudessaan syntynyt pankkitakausten hankkimisesta. Se korostaa, että pankkien kanssa oli tehty yksi ainoa
takaussopimus. Tämä sopimus oli lisäksi ajallisesti rajattu oikeudenkäyntimenettelyn kestoon ja siihen sovellettiin vuotuisia
korkokantoja. Mitään näihin takauksiin liittyvien pankin palkkioiden päivittäistä laskuttamista ei näin ollen ollut suoritettu.
Toissijaisesti valittaja väittää, että vanhentumisaika keskeytyi kumoamiskanteen nostamisella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
Sen mukaan käsiteltävän asian tosiseikat oli lopullisesti todettu vasta kyseisen kanteen yhteydessä ja vahingonkorvauskanteen
nostaminen riippui olennaisesti kumoamisoikeudenkäynnin ratkaisusta.
Valittajan vastapuoli puolestaan katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi oikein vanhentumissääntöjä. Se
väittää erityisesti, että yhteisön oikeuden vastaisessa päätöksessä on kyse vastuun synnyttävästä seikasta.
Se katsoo, että pankkitakausten hankkimista ei voida pitää oikeudellisena velvollisuutena, koska se on seurausta valittajan
vapaasta valinnasta, ja valittajalla oli myös mahdollisuus päättää, että se maksaa sakon. Kumotessaan sementtituomion ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin ei siten voinut lakkauttaa velvoitetta, jota ei ollut olemassa. Kumoamisessa ei siten ole kyse vastuun
synnyttävästä seikasta, vaan tämä vastuu perustuu sen sijaan itse sementtipäätökseen.
Valittajan vastapuoli korostaa myös, että valittaja saattoi, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, nostaa
vahingonkorvauskanteen takauksien hankkimisesta lähtien. Se katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein
soveltanut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Kampffmeyer ym. vastaan komissio ja neuvosto annettua tuomiota, koska
EY 230 ja EY 288 artiklan mukaiset kanteet ovat itsenäisiä.
Näin ollen valittajan vastapuoli katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä,
kun se on katsonut, että vanhentumisaika on alkanut kulua pankkitakauksien hankkimisesta lähtien.
Valittajan vastapuoli väittää myös, että kumoamiskanteen nostaminen ei ole keskeyttänyt vanhentumisaikaa, ja korostaa, että
yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa määrätään nimenomaisesti, että tämä määräaika keskeytyy vahingonkorvauskanteen
nostamisella. Kumoamiskanteen nostaminen ei siten voi katkaista mainittua määräaikaa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäinen valitusperuste jakautuu kolmeen osaan.
–       Ensimmäinen osa, joka koskee vanhentumisajan alkamisajankohdan arviointia
Yhteisön vastuuta koskevan kanteen vanhentumisaika alkaa kulua silloin, kun kaikki korvausvelvollisuuden perusteena olevat
edellytykset täyttyvät, ja erityisesti silloin, kun korvattava vahinko on syntynyt. Näin ollen sen tilanteen osalta, jossa
yhteisön vastuu perustuu lainsäädäntötoimeen, kyseinen vanhentumisaika alkaa kulua silloin, kun mainitun toimen vahingolliset
vaikutukset ovat ilmenneet.
Toisenlainen ratkaisu tarkoittaisi kanteiden erillisyyden periaatteen kyseenalaistamista, koska vahingonkorvauskannetta koskeva
oikeudenkäynti riippuisi kumoamiskanteen lopputuloksesta. Kyseistä ratkaisua voidaan soveltaa yksittäisistä toimista aiheutuviin
riita-asioihin. Näissä riita-asioissa vanhentumisaika alkaa kulua silloin, kun päätöksen vaikutukset ilmenevät suhteessa niihin
henkilöihin, joita se koskee.
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa sementtipäätöksen vahingolliset vaikutukset ilmenivät suhteessa kantajana olevan yhtiön
edeltäjiin siitä lähtien, kun ne velvoitettiin maksamaan sakko. Kyseisiin tuomioihin liittyi sakkojen välittömän maksun välttämiseksi
oikeus pankkitakausten hankkimiseen. Vastoin valittajan väittämää sementtipäätöksen vahingolliset vaikutukset eivät siten
ilmenneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kumotessa kyseisen päätöksen. Merkitystä vanhentumisajan alkamiselle ei
nimittäin ole sillä, että yhteisön syyllistyminen yhteisön oikeuden vastaiseen menettelyyn on todettu tuomioistuimen päätöksellä.
Valittajana olevan yhtiön edeltäjät saattoivat näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa
Kampffmeyer ym. vastaan komissio ja neuvosto antaman tuomion 6 kohdassa esille tuoman ratkaisun mukaisesti nostaa kanteen
sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun toteamiseksi siitä hetkestä lähtien, jolloin vahingon syy oli varmistunut, toisin
sanoen nyt käsiteltävänä olevassa asiassa pankkitakausten hankkimisesta lähtien. Vastoin valittajan väittämää, tässä ei olisi
ollut kyse menettelysäännösten väärinkäytöstä, koska vahingonkorvauskanne on itsenäinen suhteessa kumoamiskanteeseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 68 kohdassa tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut,
että vanhentumisaika alkaa kulua pankkitakausten hankkimispäivästä. Vaikka yhteisön vastuuta koskeva kanne voitaisiin epäilemättä
nostaa takausten hankkimisesta lähtien, koska tuona päivänä komission tekemästä riidanalaisesta päätöksestä johtuva vahinko
oli lähtökohtaisesti varmistunut ja sen laajuus voitiin arvioida, vanhentuminen ei voinut puolestaan alkaa kulua kuin vasta
siitä hetkestä lähtien, jolloin taloudellinen vahinko oli tosiasiallisesti aiheutunut, toisin sanoen nyt käsiteltävänä olevassa
asiassa siitä hetkestä lähtien, jolloin pankkitakauksen kulut olivat alkaneet juosta. Kuitenkin riippumatta siitä, mikä katsotaan
täksi päiväksi, se ajoittuu selvästi aikaan ennen edellä mainitun sementtituomion julistamispäivää, jota valittaja pitää vanhentumisajan
alkamisajankohtana. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
–       Toinen osa, joka koskee vahingon jatkuvaa luonnetta
Valittajan väittämässä vahingossa on kyse summista, jotka se oli velvollinen maksamaan pankeille takausten hankkimisesta.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitetyistä asiakirjoista ja siellä käydystä menettelystä käy ilmi, kyseiset
pankkikulut laskettiin suhteessa niiden päivien lukumäärään, joiden ajan pankkitakaukset olivat voimassa.
Väitetyn vahingon määrä kasvoi siten suhteessa kuluneiden päivien lukumäärään. Valittaja ei tämän vuoksi voi perustellusti
väittää, että vahinko olisi kertaluonteista ja olisi rajoittunut ainoastaan pankkitakausten hankkimiseen. Tämän vuoksi ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa, että valittajan vetoama vahinko
oli luonteeltaan jatkuva. Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä.
–       Kolmas osa, joka koskee vanhentumisajan keskeytymistä
Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevissa
asioissa keskeytyy, jos asia pannaan vireille yhteisöjen tuomioistuimessa tai jos vahinkoa kärsinyt sitä ennen esittää asiassa
vaatimuksen asianomaiselle yhteisöjen toimielimelle. Koska yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artikla koskee yhteisöjä
vastaan sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevissa asioissa nostettavia kanteita, kyseisessä määräyksessä tarkoitetulla
”asian vireille panemisella”, jota lisäksi pidetään vanhentumisen keskeyttävänä, tarkoitetaan kannetta, jolla pyritään EY
288 artiklan toisen kohdan mukaisesti tämän vastuun toteamiseen. Kumoamiskannetta ei siten voida pitää sellaisena ”asian vireille
panemisena”, joka yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan mukaan keskeyttää vanhentumisajan. Näin ollen valittaja
ei voi perustellusti väittää ensimmäisen valitusperusteen viimeisessä osassa, että kyse oli oikeudellisesta virheestä, kun
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kumoamiskanteen nostaminen ei ollut keskeyttänyt vanhentumisaikaa.
Edellä olevasta seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Toisen valitusperusteen tarkastelu
Asianosaisten lausumat
Valittaja katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on asettanut yhteisön
korvausvelvollisuuden edellytykseksi yhteisön oikeuden riittävän ilmeisen rikkomisen.
Se väittää, että riittävän ilmeistä rikkomista koskevaa arviointiperustetta sovelletaan ainoastaan silloin, kun kyse on yhteisön
lainsäädäntötoimesta. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisö pyritään saamaan vastuuseen sellaisessa oikeudellisessa asiayhteydessä,
jonka on synnyttänyt yksittäisen, luonteeltaan hallinnollisen toimenpiteen kumoaminen. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen ei valittajan mukaan tullut edellyttää yhteisön oikeuden riittävän ilmeistä rikkomista, koska pelkkä yhteisön
oikeuden vastaisuuden toteaminen riittää perustamaan korvausvelvollisuuden.
Se lisää, että lainsäädäntötoimissa edellytetään yhteisön oikeuden riittävän ilmeistä rikkomista koskevaa arviointiperustetta,
jotta voidaan ehkäistä oikeudenkäyntien tulva, joka on kuitenkin epätodennäköisempi silloin, kuten nyt esillä olevassa asiassa,
kun kyse on yksittäisistä toimista.
Toissijaisesti valittaja vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on ollut kyse
yhteisön oikeuden riittävän ilmeisestä rikkomisesta. Tässä tarkoituksessa se nojautuu oikeuskäytäntöön, jossa katsotaan, että
yhteisön oikeuden rikkominen on riittävän ilmeistä silloin, kun toimielin ylittää ilmeisellä ja vakavalla tavalla sen harkintavallalle
asetetut rajat, koska jo pelkkä yhteisön oikeuden rikkominen riittää silloin, kun tämä harkintavalta itse on vähäinen (ks.
asia C-5/94, Hedley Lomas, tuomio 23.5.1996, Kok. 1996, s. I-2553). Valittaja katsoo, että komission harkintavalta nyt käsiteltävänä
olevassa asiassa oli vähäinen, ja yhtyy tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointiin (ks. valituksenalaisen
tuomion 100 kohta). Valittaja katsoo sitä vastoin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti ottanut huomioon
tosiseikkojen monitahoisuuden ja vaikeudet yhteisön oikeuden soveltamisessa yhteisön oikeuden riittävän ilmeisen rikkomisen
määrittämiseksi, koska mainittu oikeuskäytäntö ei sen mukaan tee mahdolliseksi perustaa valituksenalaista tuomiota tällaisiin
perusteisiin.
Lopuksi valittaja väittää, että nyt käsiteltävänä olevan asian tosiseikat eivät sen osalta olleet monitahoiset ja että edellä
mainitun sementtituomion pituus on selitettävissä pelkästään sillä, että komissio ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ovat pitäneet asianmukaisempana yhdistää toisiinsa liittyvät eri asiat ennemmin kuin käsitellä Alsen Breitenburg- ja Nordcement-nimisten
yhtiöiden tapaukset erillisessä tuomiossa.
Valittajan vastapuoli katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti edellyttänyt sen osalta yhteisön
oikeuden riittävän ilmeistä rikkomista.
Se väittää erityisesti, että valittajan tekemällä erottelulla lainsäädäntötoimiin ja yksittäisiin toimiin ei ole merkitystä
asian kannalta. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan toimien luonne ei nimittäin ole ratkaiseva arviointiperuste
toimielinten harkintavallan rajojen tunnistamisessa (ks. asia C-352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomio 4.7.2000,
Kok. 2000, s. I-5291, 40 ja 42 kohta). Se katsoo, että kyseisen harkintavallan laajuuden arvioimiseksi on tarpeen tarkastella
päätöksen tekohetkeä. Näissä olosuhteissa on syytä ottaa huomioon komission erityinen asema tuona ajankohtana ja siten kiinnittää
huomiota asian taustalla olevien tosiseikkojen monitahoisuuteen. Se katsoo lisäksi, että valittajan väittämä tosiseikkojen
monitahoisuuden puuttuminen on kysymys, joka ei valituksen käsittelyn yhteydessä kuulu yhteisöjen tuomioistuimen harkintavaltaan.
Toissijaisesti vastaaja väittää, että tosiseikkojen monitahoisuuden arviointia ei voida rajoittaa pelkästään valittajan asemaan
vaan huomioon on otettava myös kaikki ne tilanteet, joiden vuoksi komissio on päätynyt sementtipäätöksen tekemiseen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen valitusperuste jakautuu kolmeen osaan.
–       Ensimmäinen osa, joka perustuu siihen, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voinut edellyttää yhteisön oikeuden riittävän
ilmeistä rikkomista
Sopimuksen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntyminen edellyttää, että tietyt edellytykset täyttyvät, ja niihin kuuluu silloin,
kun kyse on yhteisön oikeuden vastaisesta oikeudellisesta toimesta, yksityisille oikeuksia perustavan oikeussäännön riittävän
ilmeinen rikkominen. Tämän edellytyksen osalta ratkaiseva peruste yhteisön oikeuden rikkomisen luokittelemiseksi riittävän
ilmeiseksi on yhteisön toimielimen harkintavallalle asetettujen rajojen ilmeinen ja vakava ylittäminen. Jos kyseessä olevan
toimielimen harkintavalta on oleellisesti vähentynyt tai jopa olematon, pelkästään yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa
olevan riittävän ilmeinen (em. asia Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomion 43 ja 44 kohta).
Se, onko toimielimen toimenpide yleinen vai yksittäinen, ei siten ole määräävä kriteeri sen vahvistamiseksi, että kyse on
tällaisesta rikkomisesta (em. asia Bergaderm ja Goupil v. komissio,  tuomion 46 kohta ja asia  C-472/00 P, komissio v. Fresh
Marine, tuomio 10.7.2003,  Kok. 2003, s. I-7541, 27 kohta).
Valittaja ei sen vuoksi voi perustellusti väittää, että oikeussäännön riittävän ilmeistä rikkomista koskevaa arviointiperustetta
voitaisiin soveltaa ainoastaan silloin, kun kyse on yhteisön lainsäädäntötoimesta, ja sen soveltaminen ei olisi mahdollista
silloin, kuten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, kun kyse on yksittäisestä toimesta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ei voinut sen vuoksi, toisin kuin on väitetty, rajoittua toteamaan pelkkää yhteisön oikeuden vastaisuuden olemassaoloa vaan
sen täytyi, kuten se on aivan oikein tehnyt, soveltaa yhteisön oikeuden riittävän ilmeistä rikkomista koskevaa arviointiperustetta.
Juuri tämän vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut, oliko nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kyse yhteisön
oikeuden riittävän ilmeisestä rikkomisesta, eikä sen tuomiota rasita oikeudellinen virhe. Tästä seuraa, että toisen valitusperusteen
ensimmäinen osa on hylättävä.
–       Toinen osa, joka perustuu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käyttämiin arviointiperusteisiin yhteisön oikeuden riittävän
ilmeisen rikkomisen tunnistamiseksi
Sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevassa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä otetaan muun muassa huomioon
säänneltävien tilanteiden monitahoisuus, lainsäädännön soveltamis- tai tulkintavaikeudet ja erityisesti riidanalaisen säädöksen
antaneen toimielimen harkintavalta (ks. em. asia Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomion 40 kohta ja em. asia komissio v.
Fresh Marine, tuomion 24 kohta).
Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut huomioon vastaajalla olevan harkintavallan
ohella myös tosiseikkojen monitahoisuuden ja vaikeudet yhteisön oikeuden soveltamisessa sen toteamiseksi, oliko yhteisön oikeuden
riittävän ilmeinen rikkominen näytetty toteen. Arviointiperusteita, joita se on käyttänyt yhteisön oikeuden tällaisen rikkomisen
toteamiseksi, ei sen vuoksi rasita oikeudellinen virhe. Toisen valitusperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä.
–       Kolmas osa, jolla vaaditaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan toissijaisesti, että nyt käsiteltävänä olevan asian tosiseikat
eivät olleet monitahoiset
Valittaja esittää kaksi argumenttia, joilla pyritään osoittamaan, että tosiseikat eivät olleet monitahoiset. Se väittää ensinnäkin,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteama tosiseikkojen monitahoisuus johtuu ainoastaan edellä mainitun sementtituomion
pituudesta, mikä johtuu ainoastaan siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti tässä tuomiossa yhdistää toisiinsa
liittyvät asiat, vaikka se olisi vaikeuksitta voinut ratkaista asian yksin Alsen Breitenburg- ja Nordcement-nimisten yhtiöiden
osalta erillisellä tuomiolla.
Vastoin sitä, mitä on väitetty, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan ole valituksenalaisessa tuomiossa johtanut
tosiseikkojen monitahoisuutta edellä mainitun sementtituomion erityisestä pituudesta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on sementtituomion taustalla olevien kaikkien tosiseikkojen perusteella katsonut valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa, että
kyseisen asian vastaajan oli käsiteltävä monitahoisia tilanteita. Tämän vuoksi valittaja ei voi perustellusti väittää, että
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se perusti nyt käsiteltävänä olevan asian tosiseikkojen
monitahoisuuden sementtituomion pituuteen, joka valittajan mukaan johtuu ainoastaan useiden asioiden yhdistämisestä.
Toiseksi sen kysymyksen osalta, olivatko nyt käsiteltävänä olevan asian tosiseikat monitahoiset, on muistutettava, että EY
225 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta ja yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa,
että muutoksenhaku on rajoitettu oikeuskysymyksiin.
Kuten tämän tuomion 50 kohdassa on palautettu mieleen, yhteisöjen tuomioistuimen esille tuoma vahingonkorvausjärjestelmä edellyttää,
että otetaan erityisesti huomioon yhteisön toimielimen käsittelemän asian monitahoisuuden aste. Kysymys siitä, olivatko vahingonkorvausvastuuta
koskevan kanteen kyseiset tosiseikat luonteeltaan tällä tavalla monitahoisia, kuuluu puhtaasti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
arvioitavaksi, eikä sitä voida käsitellä valituksen yhteydessä paitsi silloin, kun kyse on ollut tosiseikkojen vääristelystä,
johon ei ole nyt käsiteltävänä olevassa asiassa vedottu. Näin ollen kyseinen valitusperusteen osa on hylättävä.
Koska toisen valitusperusteen kolmas osa on osittain perusteeton ja osittain jätettävä tutkimatta, toinen valitusperuste on
hylättävä kokonaisuudessaan.
Edellä olevasta seuraa, että valittaja ei ole kyennyt osoittamaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen
virheen, kun tämä on katsonut, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei ollut kyse yhteisön oikeuden riittävän ilmeisestä
rikkomisesta, joka yksinään olisi ollut omiaan mahdollistamaan sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen. Kun
otetaan huomioon niiden edellytysten kumulatiivinen luonne, joita kyseisen vastuun syntyminen edellyttää, tämä päätelmä riittää
valituksen hylkäämiseen ilman, että on tarpeen ottaa kantaa kolmanteen valitusperusteeseen, joka koskee yhteisön moititun
menettelyn ja väitetyn vahingon välisen syy-yhteyden olemassaoloa.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota 118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn,
asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja
on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Holcim (Deutschland) AG velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.