CELEX: 62002TJ0259
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Itävallan pankkimarkkinat
"Lombard-klubi"
Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
Sakkojen laskeminen

Asian tausta
I
Riidan kohde
Komissio on todennut EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/36.571/D-1, Itävallan pankit
– ”Lombard-klubi”) 11.6.2002 tekemässään päätöksessä 2004/138/EY (EUVL 2004, L 56, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös tai
päätös) eri yritysten osallistuneen useisiin EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin
menettelytapoihin.
Kyseessä olivat erityisesti seuraavat kahdeksan pankkia, jotka ovat riidanalaisen päätöksen adressaatteina:
–        Erste Bank der oesterreichischen Sparkassen AG (jäljempänä Erste)
–        Raiffeisen Zentralbank Österreich AG (jäljempänä RZB)
–        Bank Austria AG, joka on ollut 13.8.2002 lähtien nimeltään Bank Austria Creditanstalt AG (jäljempänä BA-CA)
–        Bank für Arbeit und Wirtschaft AG (jäljempänä BAWAG)
–        Österreichische Postsparkasse AG (jäljempänä PSK)
–        Österreichische Volksbanken-AG (jäljempänä ÖVAG)
–        Niederösterreichische Landesbank-Hypothekenbank AG (jäljempänä NÖ‑Hypo) ja
–        Raiffeisenlandesbank Niederösterreich-Wien AG (jäljempänä RLB).
Komissio arvostelee riidanalaisen päätöksen adressaatteja lähinnä siitä, että nämä loivat verkoston, josta se käyttää nimitystä
Lombard-verkosto, eli tiheästi organisoidun verkoston pyöreän pöydän kokouksia (jäljempänä kokoukset), joissa käsiteltyjen
aiheiden kirjo oli laaja ja joissa ne yhteensovittivat toimintaansa suhteessa kaikkiin olennaisiin Itävallan pankkituotteiden
ja -palvelujen markkinoiden kilpailumuuttujiin säännöllisesti.
Komissio määräsi riidanalaisessa päätöksessä tehtyjen tosiseikkoja koskevien toteamusten ja oikeudellisten arviointien perusteella
asianomaisille yrityksille sakkoja.
Nyt käsiteltävissä kanteissa ei pyritä kiistämään riidanalaisessa päätöksessä mainittujen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä.
Kanteet koskevat lähinnä vain näiden tosiseikkojen oikeudellisen arvioinnin tiettyjä osatekijöitä sekä kantajille määrättyjen
sakkojen suuruutta.
II
Kantajat
Itävallassa erotetaan toisistaan organisaatioltaan yksiportaiset pankit sekä organisaatioltaan moniportaiset pankkiryhmät,
joita kutsutaan nimellä ”hajautetusti organisoidut pankkiryhmät”. Säästökassoilla ja Volksbanken-ryhmän pankeilla on kaksiportainen
organisaatio, Raiffeisen-pankeilla kolmiportainen organisaatio. Kaikissa näissä moniportaisissa organisaatioissa (jäljempänä
säästökassaryhmä, Raiffeisen-ryhmä ja Volksbanken-ryhmä sekä yhdessä hajautetusti organisoidut pankkiryhmät) on keskuslaitos,
jota kutsutaan puhekielellä johtavaksi pankiksi (jäljempänä keskuslaitos tai johtava pankki) ja joka hoitaa ryhmän pankkien
tuki- ja palvelutoimintoja. Erste, RZB ja ÖVAG ovat säästökassaryhmän, Raiffeisen-ryhmän ja Volksbanken-ryhmän keskuslaitokset.
Näiden laitosten monimutkaisista suhteista organisaation muihin jäseniin sekä niiden keskinäisistä oikeuksista ja velvollisuuksista
säädetään Bundesgesetz über das Bankwesen ‑nimisessä laissa (Bankwesengesetz – BWG) (BGBl. 1993, s. 3903 (laki pankkitoiminnasta),
joka julkaistiin 30.7.1993 ja joka tuli voimaan 1.1.1994).
A
Erste (asia
T-264/02
)
Erste on osakeyhtiö, joka seurasi vuonna 1993 säästökassaa, joka perustettiin Wienissä vuonna 1819 nimellä ”Erste österreichische
Spar-Cassa”. Tämä oli 1980-luvulla ja vielä 1990-luvullakin laajentanut toimintansa alkuperäisten markkinoidensa ulkopuolelle.
Kantajayhtiö oli aluksi nimeltään ”Die Erste Österreichische Spar-Casse-Bank AG” (jäljempänä EÖ). Toukokuussa 1997 se osti
53 prosenttia säästökassojen johtavana pankkina toimineen GiroCredit Bank der österreichischen Sparkassen AG:n (jäljempänä
GiroCredit) osakkeista. Vuodesta 1994 siihen saakka, kunnes kantaja (joka oli tuolloin nimeltään EÖ) osti osuuden GiroCreditistä,
GiroCreditin osakkeet olivat suurimmaksi osaksi Bank Austria ‑konsernin hallussa.
GiroCredit pysyi itsenäisenä oikeushenkilönä ja toimi edelleen säästökassojen johtavana pankkina lokakuuhun 1997 saakka, jolloin
GiroCredit ja Erste sulautuivat ja Ersten toiminimeksi tuli ”Erste Bank der oesterreichischen Sparkassen AG”. Vuoden 1997
sulautumisen yhteydessä Erstestä tuli noin 70:n Itävallassa kyseisenä ajanjaksona olemassa olleen säästökassan johtava pankki.
Riidanalaisessa päätöksessä on katsottu Ersten vastaavan GiroCreditin menettelytavoista.
B
RZB (asia
T-259/02
)
RZB on Raiffeisen-ryhmän johtava pankki. Ryhmän ensimmäinen porras koostuu noin 615 riippumattomasta paikallispankista sivukonttoreineen.
Toisen portaan muodostavat kahdeksan aluetason pankkia (Raiffeisen-Landesbanken). Saman osavaltion Raiffeisen-paikallispankit
omistavat aluepankkinsa. RZB, jolle on annettu keskeisiä palvelutehtäviä, muodostaa kolmannen tason. Alueelliset pankit omistavat
80 prosenttia RZB:stä.
C
RLB (asia
T-262/02
)
RLB on yksi Raiffeisen-ryhmän alueellisista pankeista. Siihen sulautui vuonna 1997 Raiffeisenbank Wien AG (jäljempänä RBW),
jonka suurin osakkeenomistaja se oli. RBW oli osallistunut kokouksiin, ja RLB:n katsotaan olevan vastuussa siitä, että se
on rikkonut kilpailusääntöjä.
D
BA-CA (asia
T-260/02
)
BA-CA on luottolaitos, joka syntyi syyskuussa 1998 Bank Austria AG:n (jäljempänä BA) ja Creditanstalt AG:n (jäljempänä CA)
sulautumisen yhteydessä. BA-CA:n toiminimi muutettiin Bank Austria Creditanstalt AG:ksi vasta 13.8.2002 eli riidanalaisen
päätöksen tekemisen jälkeen mutta ennen kanteen nostamista. BA-CA:n katsotaan olevan vastuussa CA:n menettelytavoista ennen
sulautumista.
E
Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG (asia
T-261/02
) ja BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG (asia
T‑263/02
)
Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG:stä (kantaja asiassa T‑261/02, jäljempänä AVB) tuli yhtiöryhmässä, johon BAWAG ja PSK kuuluivat, vuonna 2005 tapahtuneen uudelleenjärjestelyn yhteydessä
BAWAG, joka siirsi 1.10.2005 lähtien pankkitoimintansa kokonaisuudessaan BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische
Postsparkasse AG:lle (kantaja asiassa T‑263/02, jäljempänä BAWAG PSK). Siihen saakka BAWAG oli luottolaitos ja joulukuusta 2000 alkaen PSK:n suurin osakkeenomistaja. PSK
oli osakeyhtiömuotoinen luottolaitos, joka seurasi vuonna 1997 Österreichische Postsparkassea, joka oli julkisoikeudellinen
oikeushenkilö. PSK:lla oli enemmistöosuus Bank der Österreichischen Postsparkasse AG:stä (jäljempänä PSK-B), jonka kanssa
se sulautui vuonna 1998 ja jonka menettelytavoista sen katsotaan riidanalaisessa päätöksessä olevan vastuussa. BAWAG ja PSK
olivat PSK:n ja BAWAG PSK:n 1.10.2005 tapahtuneeseen sulautumiseen saakka oikeudellisesti itsenäisiä osakeyhtiöitä ja pankkeja.
F
ÖVAG ja NÖ-Hypo (asia
T-271/02
)
ÖVAG on itävaltalainen luottolaitos, joka tarjoaa liikepankkina alueellisella tasolla pankkipalveluja Itävallan markkinoilla
lähinnä pienille ja keskisuurille yrityksille (PKT-yritykset) sekä yksityishenkilöille. Maantieteellisesti sen toiminta rajoittuu
Wieniin ja sen ympäristöön. Riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona sillä oli 26 tytäryhtiötä Wienissä ja 2
tytäryhtiötä Ala-Itävallan osavaltiossa. Liikepankkitoiminnan lisäksi ÖVAG toimii Itävallan säästöpankkiliiton johtavana pankkina.
Näillä laitoksilla on holding-yhtiön välityksellä hallussaan suurin osa ÖVAG:n osuuksista. Lisäksi ÖVAG:llä on omistusosuuksia
pienemmissä pankki- ja rahoituspalveluja tarjoavissa yrityksissä, joihin kuuluu muun muassa NÖ-Hypo.
NÖ-Hypo perustettiin vuonna 1888 alueelliseksi luottolaitokseksi. Vuoteen 1992 saakka se oli julkisoikeudellinen oikeushenkilö,
joka kuului Ala-Itävallan osavaltioon. Syyskuussa 1992 se muuttui apportin myötä osakeyhtiöksi. NÖ-Hypo on kuulunut 1.1.1997
lähtien ÖVAG-konserniin. Sillä on 27 konttoria, joista 20 sijaitsee Ala-Itävallassa ja 7 Wienissä. NÖ-Hypo toimii erityisesti
julkisella sektorilla. Maantieteellisesti NÖ-Hypo toimii ainoastaan Ala-Itävallassa ja Wienissä.
III
Hallinnollinen menettely
Komissio aloitti varsinaisen tutkintamenettelyn saatuaan huhtikuussa 1997 tiedon asiakirjasta, joka antoi aihetta epäillä,
että Itävallan pankkimarkkinoilla oli EY 81 artiklan vastaisia sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja. Poliittinen
puolue Freiheitliche Partei Österreichs (jäljempänä FPÖ) teki 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen
81 ja 82 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus; EYVL 1962, 13, s. 204) 3 artiklan nojalla 30.6.1997 kantelun kahdeksasta
itävaltalaisesta luottolaitoksesta, joiden epäiltiin osallistuneen kilpailua rajoittaviin sopimuksiin ja/tai yhdenmukaistettuihin
menettelytapoihin.
Komissio teki 23.6. ja 24.6.1998 yllätystarkastuksia useisiin pankkeihin, joihin kuului suurin osa riidanalaisen päätöksen
adressaateista. Komissio lähetti 21.9.1998 asetuksen N:o 17 11 artiklan 2 kohdan nojalla tietopyynnön useille luottolaitoksille,
joiden epäiltiin osallistuneen näihin sopimuksiin tai menettelytapoihin.
Heti tietopyynnön saatuaan suurimmat asianomaisista pankeista tarjosivat komissiolle ”yhteistyötään” asian tutkimisessa ja
jopa ehdottivat tosiseikkojen esittämistä ”omasta aloitteestaan” (sen sijaan että ne olisivat vastanneet tietopyyntöön) ja
luopuivat samalla kuulemistilaisuudesta; sen vastineeksi ne toivoivat, että komission kilpailuasioista vastaava pääosasto
peruuttaisi tietopyyntönsä ja määräisi vain ”maltillisen” hallinnollisen sakon. Vaikka komissio kiitteli ripeyttä, jolla pankit
olivat tarjonneet yhteistyötään, se kieltäytyi tekemästä tästä minkäänlaista sopimusta.
Kaikki adressaatit vastasivat siis tietopyyntöön. Siinä yhteydessä tietyt niistä kuitenkin väittivät, että suurin osa esitetyistä
kysymyksistä oli sellaisia, joihin niillä ei ollut velvollisuutta vastata, ja että ne voisivat antaa tällaisen vastauksen
sekä toimittaa siihen liittyviä asiakirjoja vapaaehtoisesti edellä mainitun yhteistyön yhteydessä. Komissio hylkäsi tämän
oikeudellisen näkemyksen.
Hieman tämän jälkeen suurimmat asianomaisista pankeista, joihin kantajat kuuluivat, osoittivat RLB:tä lukuun ottamatta komissiolle
132-sivuisen asiakirjan, joka oli nimeltään ”Yhteinen selvitys tosiseikoista” ja jossa ne kuvasivat yksityiskohtaisesti kartellin
historiaa sekä esittivät yhteenvedon ja oman arvionsa kokousten sisällöstä sellaisena kuin se ilmeni takavarikoiduista ja
esitettäväksi vaadituista asiakirjoista. Samalla ne toimittivat 16 kansiota, jotka sisälsivät kokouskohtaisesti arkistoituja
asiakirjoja sekä yksityiskohtaisia sisällysluetteloja. Kyetäkseen arvioimaan tosiseikkoja koskevan yhteisen selvityksen yhteydessä
toimitettujen asiakirjojen tuomaa mahdollista lisäarvoa komissio pyysi pankkeja ilmoittamaan, olivatko jotkin näistä asiakirjoista
sille uusia, ja jos näin oli, mitkä nämä asiakirjat olivat. Sen vastapuolet katsoivat, ettei tämän pyynnön noudattaminen ollut
mahdollista eikä tarpeen.
Komissio toimitti 13.9.1999 kahdeksalle pankille 11.9.1999 päivätyn väitetiedoksiantonsa. Sen jälkeen kun nämä olivat saaneet
tutustua asiakirja-aineistoon ja esittäneet kirjallisia huomautuksiaan, järjestettiin kuulemistilaisuus 18.1. ja 19.1.2000.
Komissio toimitti 22.11.2000 pankeille täydentävän väitetiedoksiannon. Asianomaisilla yrityksillä oli jälleen tilaisuus tutustua
asiakirja-aineistoon, ja ne esittivät komissiolle uusia kirjallisia huomautuksia, minkä jälkeen järjestettiin toinen kuulemistilaisuus
27.2.2001.
Komissio teki riidanalaisen päätöksen 11.6.2002.
IV
Riidanalainen päätös
A
Yleistä
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että kyseisen päätöksen adressaatteina olevat kahdeksan pankkia ovat
rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdan määräyksiä osallistumalla hintoja, maksuja ja muita kilpailutekijöitä
koskeviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joilla pyrittiin 1.1.1995 ja 24.6.1998 välisenä aikana rajoittamaan
kilpailua Itävallan pankkituotteiden ja -palvelujen markkinoilla.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa velvoitetaan 1 artiklassa mainitut yritykset lopettamaan välittömästi mainittu rikkominen,
elleivät ne ole jo tehneet niin, ja pidättäytymään sellaisesta toiminnasta ja menettelytavoista, joilla pyritään samaan tavoitteeseen
kuin tällä rikkomisella tai joilla on samanlainen vaikutus.
Riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa määrätään päätöksen adressaateille seuraavat sakot:
–        Erste: 37,69 miljoonaa euroa
–        RZB: 30,38 miljoonaa euroa
–        BA-CA: 30,38 miljoonaa euroa
–        BAWAG: 7,59 miljoonaa euroa
–        PSK: 7,59 miljoonaa euroa
–        ÖVAG: 7,59 miljoonaa euroa
–        NÖ-Hypo: 1,52 miljoonaa euroa
–        RLB: 1,52 miljoonaa euroa.
B
Toteamukset, jotka koskevat yhteisjärjestelyn asiayhteyttä, eri kokouksia, niiden välisiä yhteyksiä sekä johtavien pankkien
asemaa
Riidanalaisessa päätöksessä esitetään, että ennen kaikkea korkoja ja maksuja koskevilla pankkien välisillä sopimuksilla on
ollut Itävallassa pitkät perinteet ja että 1980-luvulle saakka ne perustuivat osittain lainsäädäntöön, joka kuitenkin kumottiin
viimeistään 1.1.1994, kun Itävallan tasavalta liittyi Euroopan talousalueeseen (ETA) ja BWG tuli voimaan.
Luottolaitokset jatkoivat kuitenkin luomassaan verkostossa sopimusten tekemistä etenkin luotto- ja talletuskoroista.
Riidanalaisen päätöksen 5 luvussa esitetään, että sopimukset olivat sisällöltään kattavia, mitä suurimmassa määrin vakiintuneita
ja tiiviisti keskenään verkostoituneita ja ne kattoivat koko Itävallan alueen. Kutakin pankkituotetta varten oli olemassa
oma kokouksensa, johon osallistuivat toisen tai kolmannen johtotason asiasta vastaavat toimihenkilöt. Käytännössä tätä sisällöllistä
jakoa ei kuitenkaan noudatettu tarkasti. Toisinaan yhdessä kokouksessa käsiteltiin useampien kokouksien alaan kuuluvia, sisällöltään
yhteenliittyviä kysymyksiä. Nämä yksittäiset kokoukset kuuluivat kiinteään kokonaisuuteen.
Suurimpien itävaltalaisten pankkien johtotason edustajat kokoontuivat kuukausittain elokuuta lukuun ottamatta ja muodostivat
korkeimman tason elimen (joka nimettiin Lombard-klubiksi). Kokouksissa käsiteltiin kilpailun kannalta ilmeisen neutraaleja,
yleisesti kiinnostavia aiheita, minkä lisäksi neuvoteltiin myös esimerkiksi korkojen muutoksista, mainostoimenpiteistä jne.
Joissain näistä kokouksista oli läsnä myös Itävallan keskuspankin (jäljempänä OeNB) edustajia.
Yhtä tasoa alempana pidettiin tiettyihin tuotteisiin liittyviä teknisluonteisia kokouksia. Näistä tärkeimpiä olivat aktiivisia
toimenpiteitä eli luottoja ja passiivisia toimenpiteitä eli talletuksia käsittelevät kokoukset, joissa nimien mukaisesti vahvistettiin
luotto- ja talletusehdot (eli korot) ja joihin kokoonnuttiin joko erikseen tai yhdessä. Lombard-klubin ja näiden kokousten
välillä käytiin erityisen vilkasta tiedonvaihtoa.
Lukuisia erilaisia alueellisia kokouksia pidettiin säännöllisesti kaikissa Itävallan osavaltioissa. Joissakin osavaltioissa
jopa jäljiteltiin Lombard-klubin ja teknisluonteisten kokousten hierarkkista rakennetta.
Luotto- ja/tai talletustoimintaa koskeneiden liittovaltion tason kokousten aikana wieniläisten laitosten edustajat tapasivat
alueellisia virkaveljiään lähinnä siinä tarkoituksessa, että heidän päätöksensä laajennettaisiin koskemaan koko Itävallan
aluetta.
Lisäksi pidettiin yritysasiakastoiminnan, vapaita ammatinharjoittajia koskevan yksityisasiakastoiminnan, kiinnitysluotto-
ja asuntorakennusluottotoiminnan aloilla erityiskokouksia, joita kutsuttiin nimillä ”Minilombard”-kokoukset, ”suurasiakkaita
koskevat kokoukset”, ”vapaita ammatinharjoittajia koskevat kokoukset”, ”kiinnitysluottokokoukset” ja ”rakennuslainapankkien
talletuskorkoja käsittelevät kokoukset”.
Lisäksi järjestettiin säännöllisesti lukuisia muita kokouksia kilpailun kannalta merkittävistä aiheista: varainhankintaa ja
rahoituksen hoitoa koskevissa kokouksissa (Treasurerrunde) keskusteltiin valtionrahoituksesta sekä korkokysymyksistä, erilaisissa
maksuliikennekokouksissa (erityisesti maksuliikennekokouksissa, ulkomaita koskevissa kokouksissa ja Itävallan luottolaitosyhdistysten
organisaatiokomiteassa) muun muassa maksuliikenteen kuluista ja maksuista, vientiklubissa (Exportklub) muun muassa vientirahoituksen
koroista ja arvopapereita koskevissa kokouksissa (Bankenrunde Wertpapiere) muun muassa näiden tuotteiden vähimmäiskuluista,
maksuista ja koroista.
Näiden erityiskokousten joukossa merkittävimmässä asemassa oli rahoitusjohtajien kokous (Controllerrunde), johon osallistuivat
Itävallan suurimpien pankkien rahoitusosastojen edustajat. Niissä laadittiin yhdenmukaisia laskentaperusteita ja yhteisiä
ehdotuksia tuottojen kasvattamiseksi. Tätä kautta pankit lisäsivät laskenta- ja kustannustekijöidensä keskinäistä avoimuutta.
Kaikkien näiden kokousten välillä, joiden keskeisenä aiheena olivat luotto- ja talletuskorot sekä pankkien perimät maksut,
vaihdettin tietoja säännöllisesti. Useasti jonkin kokouksen neuvottelut keskeytettiin odottamaan toisessa kokouksessa saavutettavaa
yksimielisyyttä. Lisäksi Lombard-klubin asema hierarkian ylimmällä tasolla merkitsi sitä, että kiistanalaisissa tapauksissa
odotettiin sen periaatepäätöstä.
Wienin kokouksissa tehtyjen sopimusten soveltamiseksi kattavasti koko Itävallan alueella (tai toiminnan yhdenmukaistamiseksi
niiden kanssa) niistä tiedotettiin säännöllisesti osavaltioiden eri alueellisille kokouksille tai päinvastoin alueellisten
kokousten sopimuksista pääkaupungin kokouksille. Toisinaan alueellisista kokouksista lähetettiin puolestaan edustajia koko
maan tasolla pidettyihin luotto- ja talletuskorkoja koskeneisiin kokouksiin.
Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että tutkimuksen kattamana aikana (eli 1.1.1994 ja kesäkuun 1998 lopun välisenä
aikana) pelkästään Wienissä pidettiin vähintään 300 kokousta, minkä lisäksi pidettiin alueellisia kokouksia. Työpäiviksi muunnettuna
tämä luku tarkoittaa, että pelkästään pääkaupungissa pidettiin kokous noin joka neljäs työpäivä. Komissio korostaa, että lisäksi
verkostoon osallistuneiden pankkien edustajat, osittain korkeimman tason johtajat, pitivät vilkkaasti yhteyttä korkoja ja
maksuja koskevista asioista myös tämän vakiintuneen verkoston ulkopuolella.
Komissio korostaa johtavien pankkien erityisroolia Lombard-verkostossa yhteensovittamisen ja niiden omien pankkiryhmien edustamisen
kannalta, eli Ersten (aikaisemmin GiroCredit) roolia säästökassaryhmän edustajana, RZB:n roolia Raiffeisen-ryhmän edustajana
ja ÖVAG:n roolia Volksbanken-ryhmän edustajana. Sen mielestä tämä rooli edisti suoraan Lombard-verkoston toiminnan sujuvuutta.
Toisaalta nämä johtavat pankit organisoivat kunkin pankkiryhmän sisällä molemminpuolisen tiedonvaihdon Wienin ja osavaltioiden
välillä, toisaalta ne edustivat oman ryhmänsä etuja toisiin kartelliin kuuluneisiin ryhmiin nähden. Komission mukaan toiset
osallistujat pitivät niitä siten näiden ryhmien edustajina. Näin ollen tehdyt sopimukset eivät olleet yksinomaan näiden laitosten
vaan myös pankkiryhmien välisiä sopimuksia.
Komissio esittää tämän jälkeen yksityiskohtaisesti riidanalaisen päätöksen 6–12 luvussa, miten tämä vakiintunut, moninaisten
ja kattavien kokousten toisiinsa kietoutunut verkosto johti säännölliseen ja jatkuvaan markkinakäyttäytymisen keskinäiseen
yhteensovittamiseen järjestelyssä mukana olleiden pankkien välillä erityisesti korkojen ja pankkimaksujen osalta.
C
Pankkien väitteiden tutkiminen ja oikeudellinen arviointi
Todettuaan, etteivät asianomaiset pankit kiistäneet komission toteamia tosiseikkoja kokousten kulusta ja sisällöstä, komissio
hylkää riidanalaisen päätöksen 13 luvussa yhtäältä ne pankkien esittämät väitteet, jotka koskevat erityisesti kartelliin liittyviä
erityisiä historiallisia, yhteiskunnallisia, talouspoliittisia ja sosiaalisia seikkoja, ja toisaalta niiden väitteen, joka
perustuu professori von Weizsäckerin laatimaan taloudelliseen lausuntoon, jonka mukaan sopimuksilla ei olisi ollut vaikutusta
Itävallan pankkimarkkinoihin.
Riidanalaisen päätöksen 14 luku sisältää kartellia koskevan oikeudellisen arvioinnin. Komissio hylkää aluksi pankkien väitteen,
jonka mukaan se erityinen taloudellinen asiayhteys, jossa pankkisektori toimii, on esteenä kilpailuoikeuden soveltamiselle
rajoituksitta tähän alaan.
Sen jälkeen kun pankit olivat kiistäneet komissiolla olevan toimivalta syyttää niitä Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen
(jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan vuonna 1994 tapahtuneesta rikkomisesta, komissio, joka kylläkin väitti tämän näkemyksen
olevan ETA-sopimuksen tehokkaan vaikutuksen vastainen, luopui ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen toteamisesta kyseisen
vuoden osalta.
Komissio luonnehtii toteamiaan tosiseikkoja monitahoiseksi rikkomiseksi, joka on ollut huomattavan pitkäaikaista ja johon
on sisältynyt sekä sopimuksia että yhdenmukaistettuja menettelytapoja. Se korostaa, että asianomaisten yritysten tarkoituksena
oli kilpailun rajoittaminen, ja esittää lisäksi, että yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla on ollut todellisia vaikutuksia
Itävallan pankkimarkkinoihin siitä huolimatta, etteivät pankit aina noudattaneet sitoumuksia.
Riidanalaisen päätöksen tämän luvun 438–469 perustelukappaleessa esitetään todettujen menettelytapojen vaikutukset jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan.
Komissio korostaa sitä, että riidanalainen päätös on osoitettu vain osalle hyvin suuresta määrästä pankkeja, jotka osallistuivat
kyseisiin menettelytapoihin, että riidanalaisen päätöksen adressaatteina olevat pankit on valittu sen mukaan, miten usein
ne osallistuivat tärkeimpiin kokouksiin, ja että niillä oli NÖ-Hypoa ja RLB:tä lukuun ottamatta kokonsa vuoksi merkittävä
rooli Itävallan pankkimarkkinoilla.
Riidanalaisessa päätöksessä todetaan lopuksi kilpailusääntöjen rikkomisen kestosta, että riidanalaiset menettelytavat kuuluivat
1.1.1995 lähtien EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan ja että komissio katsoi, ettei kesäkuussa 1998 suoritettujen tarkastuskäyntien
jälkeen ollut enää pidetty kokouksia, joten kilpailusääntöjen rikkominen oli päättynyt tuolloin.
D
Kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamista koskeva määräys ja sakkojen määrän laskeminen
Riidanalaisen päätöksen 16 luku koskee komission toteuttamia ”korjaustoimia”.
Komissio edellyttää yhtäältä asianomaisilta yrityksiltä kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamista asetuksen N:o 17 3 artiklan
mukaisesti.
Komissio toteaa toisaalta sakkojen osalta aluksi, että kilpailusääntöjä oli rikottu tahallisesti.
Riidanalaisen päätöksen adressaateille määrättyjen sakkojen suuruus (ks. edellä 24 kohta) laskettiin siten, että otettiin
huomioon menetelmä, joka on esitetty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan
mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat), sekä komission tiedonanto sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa
asioissa (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto).
Komissio pitää tässä yhteydessä pankkien kokouksia ”erittäin vakavana” EY 81 artiklan rikkomisena, eikä maantieteellisten
markkinoiden verrattain pieni koko vaikuta tähän arviointiin. Tämän jälkeen se jakaa sopimuksiin osallistujat niiden markkinaosuuksien
perusteella viiteen ryhmään. Tässä yhteydessä se sisällyttää johtavien pankkien markkinaosuuksiin niiden pankkiryhmien markkinaosuudet,
joiden johdossa ne ovat. Esimerkiksi kaikkien Raiffeisen-pankkien markkinaosuus on sisällytetty RZB:n markkinaosuuteen, joten
se on asetettu viidestä ryhmästä ensimmäiseen, jonka osalta sakon perusmääräksi vahvistettiin 25 miljoonaa euroa.
Komissio ottaa kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa määrittäessään huomioon ajanjakson, joka alkaa 1.1.1995 ja päättyy kesäkuun
1998 lopussa. Se korotti tämän keston perusteella sakon perusmäärää 35 prosenttia.
Komissio ei ota yhdenkään pankin osalta huomioon lieventäviä olosuhteita vaan katsoo erityisesti, ettei roolien jakautumisella
pankkien kokouksissa ole tässä yhteydessä merkitystä.
Lopuksi komissio myöntää riidanalaisen päätöksen adressaateille yhteistyötiedonannon mukaisesti sakosta 10 prosentin alennuksen
sillä perusteella, että ne ”eivät ole kiistäneet” tosiasioita.

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Riidanalaisen päätöksen adressaatteina olevat yritykset ovat nostaneet nyt käsiteltävät kanteet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjaamoon 30.8. ja 2.9.2002 toimittamillaan erillisillä kannekirjelmillä.
Sen jälkeen kun asianosaisia oli kuultu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja yhdisti 12.9.2005
antamallaan määräyksellä nämä seitsemän asiaa suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn, kehotti työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisia toimittamaan tiettyjä asiakirjoja
ja esitti niille kysymyksiä. Asianosaiset noudattivat näitä kehotuksia määräajassa.
Komissio pyysi, että tietyt sen esittämiin asiakirjoihin sisältyvät tiedot pidettäisiin salassa muilta kantajilta kuin BA-CA:lta
sillä perusteella, että kyseessä olivat tämän liikesalaisuudet, ja toimitti asianomaisista asiakirjoista ei-luottamukselliset
versiot. Koska luottamukselliset tiedot eivät olleet merkityksellisiä BA-CA:n kanneperusteiden tutkimisen kannalta vaan liittyivät
muiden kantajien esittämiin perusteisiin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti ottaa asiakirja-aineistoon vain asianomaisten
asiakirjojen ei-luottamukselliset versiot, eikä luottamuksellisia tietoja voida työjärjestyksen 67 artiklan 3 kohdan nojalla
ottaa huomioon.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 11.10.2005 pidetyssä istunnossa.
Erste esitti vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen markkinaosuuksiaan koskeneita asiakirjoja. Sen
jälkeen kun muut asianosaiset olivat ottaneet kirjallisesti kantaa näihin asiakirjoihin, suullinen käsittely päätettiin 7.11.2005.
RZB (kantaja asiassa T-259/02) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen sitä koskevilta osin
–        toissijaisesti alentaa sille määrättyä sakkoa
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
BA-CA (kantaja asiassa T-260/02) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen sitä koskevilta osin
–        toissijaisesti alentaa sille määrättyä sakkoa asianmukaisella tavalla
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
AVB (kantaja asiassa T-261/02, aikaisemmin BAWAG) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 1–3 artiklan siltä osin kuin ne koskevat BAWAG:tä
–        toissijaisesti alentaa BAWAG:lle määrätyn sakon kohtuulliseen määrään
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
RLB (kantaja asiassa T-262/02) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 3 ja 4 artiklan sitä koskevilta osin
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
BAWAG PSK (kantaja asiassa T-263/02, aikaisemmin PSK) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 1–3 artiklan siltä osin kuin ne koskevat PSK:ta
–        toissijaisesti alentaa PSK:lle määrätyn sakon asianmukaiseen määrään
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Erste (kantaja asiassa T-264/02) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen sitä koskevilta osin
–        toissijaisesti kumoaa sille määrätyn sakon
–        viimesijaisesti alentaa sakkoa asianmukaiseen määrään
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
ÖVAG ja NÖ-Hypo (kantajat asiassa T-271/02) vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan niitä koskevilta osin
–        kumoaa päätöksen 2 artiklan ensimmäisen virkkeen niitä koskevilta osin
–        kumoaa päätöksen 3 artiklan niitä koskevilta osin tai toissijaisesti alentaa niille kyseisessä artiklassa määrättyä sakkoa
–        ensimmäiseen vaatimukseen nähden toissijaisesti kumoaa päätökset, joilla FPÖ on hyväksytty kantelijaksi ja sille on toimitettu
väitetiedoksiannot
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii asiassa T-259/02, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        korottaa RZB:lle määrätyn sakon 33,75 miljoonaan euroon
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii asioissa T-260/02–T-264/02 ja T-271/02, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        hylkää kanteet
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

BAWAG:tä (asia T-261/02) ja PSK:ta (asia T-263/02) koskeneen uudelleenjärjestelyn vaikutus
BAWAG:n ja PSK:n hallitus ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle 16.1.2006 päivätyllä kirjeellä, että BAWAG PSK
oli sen konsernin uudelleenjärjestelyn perusteella, johon nämä kaksi luottolaitosta kuuluivat, nyttemmin asioiden T-261/02
ja T-263/02 kahden kantajan oikeuksien haltija.
Kyseisen kirjeen liitteenä olevista asiakirjoista ilmenee yhtäältä, että BAWAG on siirtänyt pankkitoimintansa BAWAG PSK:lle
ja muuttanut nimensä AVB:ksi, ja toisaalta, että PSK on sulautunut BAWAG PSK:n kanssa. BAWAG:n ja PSK:n hallitus ilmoitti
16.1.2006 kirjeitse, että BAWAG PSK oli BAWAG:n pankkitoimintojen kannalta sen ainoa oikeuksien haltija.
Yhteisöjen tuomioistuimet voivat ottaa oikeudenkäynnin asianosaisen nimenmuutoksen huomioon. Lisäksi päätöksen adressaatin
vireille panemaa kumoamiskannetta voi jatkaa sen yleisseuraannon saaja, erityisesti siinä tapauksessa, että luonnollinen henkilö
kuolee tai oikeushenkilö lakkaa olemasta ja että kaikki sen oikeudet ja velvoitteet siirretään uudelle haltijalle (ks. vastaavasti
asia 92/82, Gutmann v. komissio, tuomio 20.10.1983, Kok. 1983, s. 3127, 2 kohta ja asia 294/83, Les Verts v. parlamentti,
tuomio 23.4.1986, Kok. 1986, s. 1339, Kok. Ep. VIII, s. 551, 13–18 kohta). On muistettava, että tällaisessa tilanteessa yleisseuraannon
saaja välttämättä korvaa suoraan lain nojalla edeltäjänsä riidanalaisen päätöksen adressaattina.
Sen sijaan yhteisöjen tuomioistuimilla ei ole EY 230 artiklan nojalla nostetun kumoamiskanteen yhteydessä eikä silloinkaan,
kun se käyttää EY 229 artiklan mukaista täyttä harkintavaltaansa seuraamusten osalta, toimivaltaa muuttaa yhteisöjen toimielimen
tekemää päätöstä korvaamalla sen adressaatin toisella luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä, kun kyseinen adressaatti
on yhä olemassa. Tällainen toimivalta on yksinomaan kyseisen päätöksen tehneellä toimielimellä. Sen jälkeen, kun toimivaltainen
toimielin on tehnyt päätöksen ja näin ollen määrittänyt sen henkilön henkilöllisyyden, jolle päätös osoitetaan, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin ei siten voi korvata viimeksi mainittua henkilöä muulla henkilöllä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok. 2004, s. II‑2501, 47 kohta).
Tämän jälkeen on todettava, että sellaisen kanteen osalta, jonka toimen adressaatin asemassa oleva henkilö on nostanut vedotakseen
oikeuksiinsa EY 230 artiklan mukaisen kumoamisvaatimuksen ja/tai EY 229 artiklan mukaisen muutosvaatimuksen yhteydessä, ei
voi tapahtua asianosaisseuraantoa siten, että kantajaksi tulee kolmas henkilö, joka ei ole toimen adressaatti. Nimittäin jos
tällainen asianosaisseuraanto olisi hyväksyttävä, se asema, jonka nojalla kanne on nostettu, olisi eri kuin se asema, jonka
nojalla kannetta väitettäisiin jatkettavan. Lisäksi tällainen asianosaisseuraanto aiheuttaisi sen, että toimen adressaatin
henkilöllisyys olisi eri kuin sen henkilön henkilöllisyys, joka toimii oikeudenkäynnissä adressaatin asemassa (edellä 72 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 48 kohta).
On siis otettava huomioon se, että BAWAG on vaihtanut nimensä AVB:ksi, ja se, että BAWAG PSK:sta on edellä mainitun sulautumisen
seurauksena tullut PSK:n oikeuksien haltija. Sitä vastoin ei ole syytä korvata AVB:tä BAWAG PSK:lla asiassa T-261/02 riippumatta siitä, mitkä ovat uudelleenjärjestelyn vaikutukset Itävallan oikeudessa. Näin ollen BAWAG (jonka nimi on nykyään
AVB) on edelleen kantajana asiassa T-261/02, kun puolestaan BAWAG PSK:stä on tullut enemmittä toimitta kantaja asiassa T‑263/02.
Koska riidanalainen päätös oli osoitettu BAWAG:lle ja PSK:lle ja nämä ovat esittäneet kirjalliset ja suulliset lausumansa
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle entisillä nimillään, tässä tuomiossa käytetään kantajista näitä nimiä.

Oikeudellinen arviointi
I
Koko riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset
A
Menettelysääntöjen rikkomista koskevat kanneperusteet
1.     Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomus (asiat T-260/02, T‑261/02 ja T‑263/02)
a)     Kantajien lausumat
BA-CA, BAWAG ja PSK korostavat, että kantajille tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä kuulemismenettelystä vastaavan
neuvonantajan toimivaltuuksista 23.5.2001 tehdyn komission päätöksen 2001/462/EY (EYVL L 162, s. 21) (jäljempänä toimivaltuuksia
koskeva päätös) 16 artiklan 3 kohdan mukaisesti toimitettua kappaletta kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomuksesta
ei ole allekirjoitettu. Ne katsovat tästä syystä, että kyseessä on olennaisten menettelymääräysten rikkominen, jonka vuoksi
riidanalainen päätös on kumottava.
BAWAG ja PSK (asiat T-261/02 ja T-263/02) väittävät, että epävarmuus siitä, oliko niille toimitettu loppukertomuksen kappale todellisuudessa lopullinen versio, on
heikentänyt niiden mahdollisuuksia puolustautua asianmukaisesti riidanalaista päätöstä vastaan.
BA-CA (asia T-260/02) väittää komission tehneen riidanalaisen päätöksen sääntöjenvastaisesti, koska kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan
loppukertomusta ei ollut varmennettu. Lisäksi neuvoa-antavalle komitealle ja komission kollegiolle toimitetuissa jäljennöksissä
ollut maininta ”luonnos” oli omiaan vaikuttamaan siihen, miten nämä arvioivat kertomusta, ja siten myös hallinnollisen menettelyn
lopputulokseen. Lisäksi BA-CA epäilee, että loppukertomus esitettiin komission kollegiolle ainoastaan saksan kielellä, mikä
merkitsee 29.11.2000 annetun komission työjärjestyksen (EYVL L 308, s. 26; jäljempänä työjärjestys) 6 artiklan neljännen kohdan
rikkomista. Se vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta toteuttamaan prosessinjohtotoimen, jonka perusteella se saisi
oikeuden tutustua komission asiakirja-aineistoon kokonaisuudessaan.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toimivaltuuksia koskevan päätöksen 15 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja laatii kyseistä asiaa koskevan, neuvoa-antavalle komitealle toimitettavan päätösluonnoksen
perusteella kirjallisen loppukertomuksen 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kuulemisvelvollisuuden toteutumisesta. Kertomuksessa
tarkastellaan myös sitä, käsitelläänkö päätösluonnoksessa ainoastaan sellaiset väitteet, joiden osalta osapuolille on varattu
tilaisuus esittää huomautuksensa, ja tarvittaessa 14 artiklassa tarkoitettujen tiedustelujen objektiivisuutta.”
Toimivaltuuksia koskevan päätöksen 16 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.      Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomus liitetään komissiolle esitettävään päätösluonnokseen sen varmistamiseksi,
että komissiolla on käytössään kaikki menettelyn kulkua ja oikeutta tulla kuulluksi koskeva merkityksellinen tieto, kun se
tekee yksittäistä asiaa koskevan päätöksen.
2.      Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja voi muuttaa loppukertomustaan päätösluonnokseen tehtyjen muutosten perusteella
komission päätöksentekoon saakka.
3.      Komissio antaa kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomuksen päätöksensä kanssa tiedoksi niille, joille se
on osoitettu. Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomus julkaistaan päätöksen kanssa Euroopan yhteisöjen
virallisessa lehdessä ottaen huomioon yritysten oikeutetut edut suojella liikesalaisuuksiaan.”
Aluksi on todettava väitteestä, jonka mukaan loppukertomusta ei ollut allekirjoitettu, että komissio on esittänyt vastinekirjelmänsä
liitteenä kolme (saksankielistä) jäljennöstä kyseisestä kertomuksesta, eli
–        jäljennöksen, joka toimitettiin riidanalaisen päätöksen adressaateille
–        jäljennöksen, joka toimitettiin neuvoa-antavalle komitealle
–        jäljennöksen, joka toimitettiin komission kollegiolle,
ja joiden teksti on täysin sama, vaikkakin ainoastaan näistä toiseksi mainitussa on allekirjoitus. Lisäksi kahdessa viimeksi
mainitussa olivat maininnat ”Entwurf” (luonnos) ja ”Intern” (sisäinen).
Näistä asiakirjoista ilmenee, että kuulemisista vastaava neuvonantaja on allekirjoittanut ainakin yhden kappaleen loppukertomusta,
mikä osoittaa, että tämä teksti oli lopullinen ja että kyseessä oli loppukertomus, jonka toimittaminen toimivaltaisille viranomaisille
vastasi kuulemisista vastaavan neuvonantajan tahtoa. Näin ollen sitä, että tämän kertomuksen muut kappaleet, jotka olivat
täysin samanlaisia kuin allekirjoitettu versio (lukuun ottamatta sitä, että tietyissä tapauksissa maininta ”luonnos” oli poistettu),
oli toimitettu vastaanottajille ilman allekirjoitusta, ei voida pitää olennaisten menettelymääräysten rikkomisena, jonka perusteella
riidanalaisen päätöksen kumoaminen olisi perusteltavissa.
BAWAG:n ja PSK:n väite, jonka mukaan allekirjoituksen puuttuminen loppukertomuksen jäljennöksestä, joka niille toimitettiin
samaan aikaan kuin riidanalainen päätös annettiin tiedoksi, heikensi niiden puolustautumisoikeuksia, koska niiden oli vaikeampi
valmistella puolustustaan kyseistä päätöstä vastaan, on tehoton. Allekirjoituksen puuttuminen ei näet ole voinut heikentää
kantajien puolustautumisoikeuksia hallinnollisen menettelyn aikana. Siltä osin kuin kantajien väitteellä pyritään vetoamaan
siihen, että allekirjoituksen puuttuminen on saattanut aiheuttaa epäilyksiä siitä, oliko kyseinen kertomus lopullinen, minkä
vuoksi sen arvosteleminen ja siten kantajien puolustautuminen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa on sattumanvaraisempaa,
on todettava, että tällaiset epäilykset on kyetty poistamaan prosessinjohtotoimilla ja että työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa
annetaan asianosaisille mahdollisuus puolustaa oikeuksiaan prosessinjohtotoimien lopputulokseen nähden esittämällä tarvittaessa
uusia kanneperusteita.
Toiseksi on hylättävä BA-CA:n väite, joka koskee kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomuksen varmentamista
koskevan väitetyn velvoitteen laiminlyöntiä. Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomus ei näet kuulu asiakirjoihin,
jotka annetaan jossain HT 14 artiklassa, EY 249 artiklassa ja EA 161 artiklassa määrätyistä muodoista ja joiden varmentamista
edellytetään työjärjestyksen 18 artiklan viidennessä kohdassa.
Kolmanneksi maininnasta ”luonnos”, joka on neuvoa-antavalle komitealle ja komission kollegiolle toimitetuissa kappaleissa,
on muistutettava, että toimivaltuuksia koskevan päätöksen 16 artiklan 2 kohdassa säädetään, että kuulemismenettelystä vastaava
neuvonantaja voi muuttaa loppukertomustaan päätösluonnokseen tehtyjen muutosten perusteella komission päätöksentekoon saakka.
Ei siis ole lainvastaista, että maininta ”luonnos” on kertomuksessa silloin, kun se toimitetaan toimivaltaisille viranomaisille.
Se, ettei tätä ”luonnosta” ole korvattu lopullisella versiolla, jos sitä ei ole muutettu, ei voi tehdä sen perusteella tehtyä
päätöstä lainvastaiseksi. Ei näet voida olettaa, että komission jäsenet, jotka käsittelevät sakkojen määräämisestä tehtävää
päätöstä, jättäisivät huomiotta kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomuksen huomioon ottamista koskevan
velvollisuuden, joka on kirjattu toimivaltuuksia koskevan päätöksen 16 artiklan 1 kohtaan, sen vuoksi, että loppukertomukseen
sisältyy maininta ”luonnos”.
Neljänneksi on todettava, ettei BA-CA:n epäilys siitä, ettei loppukertomusta ole toimitettu toimivaltaisille elimille kaikilla
vaadituilla kielillä, ole perusteltu. Työjärjestyksen 6 artiklan neljännessä kohdassa määrätään tästä seuraavaa:
”Esityslista ja tarvittavat asiakirjat toimitetaan komission jäsenille komission 25 artiklan mukaisesti asettamassa määräajassa
ja vahvistamilla työkielillä.”
Kuten tunnettua, komission työasiakirjat laaditaan yleensä saksan, englannin ja ranskan kielellä.
Komissio on esittänyt prosessinjohtotoimien yhteydessä loppukertomuksen saksan-, englannin- ja ranskankieliset versiot sekä
4.6.2002 päivätyt komission pääsihteeristön muistiot, joista ilmenee, että nämä versiot on toimitettu komission jäsenille.
Näin ollen BA-CA:n väite on tosiseikastoltaan virheellinen.
On hylättävä myös BA-CA:n vaatimus, jonka mukaan sille pitäisi antaa tilaisuus tutustua komission koko hallinnolliseen asiakirja-aineistoon.
Edellä esitetystä seuraa näet, ettei kyseinen toimenpide ole tarpeen, jotta tämä kykenisi selvittämään, onko kuulemismenettelystä
vastaavan neuvonantajan loppukertomus esitetty tarvittavina kieliversioina. BA-CA ei ole myöskään täsmentänyt, minkä muiden
sen esittämien perusteiden yhteydessä komission hallinnollisen asiakirja-aineiston esittäminen voisi olla tarpeen.
Tästä seuraa, että BA-CA:n, BAWAG:n ja PSK:n kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomuksesta esittämät väitteet
on hylättävä.
2.     Poliittiselle puolueelle FPÖ:lle hallinnollisen menettelyn aikana annettu asema (asiat T-260/02 ja T-271/02)
a)     Asianosaisten lausumat
BA-CA, ÖVAG ja NÖ-Hypo arvostelevat komissiota siitä, että tämä on syyllistynyt sääntöjenvastaisuuksiin yhtäältä hyväksymällä
FPÖ:n asetuksen N:o 17 3 artiklassa tarkoitetuksi kantelijaksi ja toisaalta toimittamalla väitetiedoksiantojen ei-luottamuksellisia
versioita tälle poliittiselle puolueelle. Ne vetoavat siihen, että näillä päätöksillä on rikottu asetuksen N:o 17 3 ja 20
artiklaa ja loukattu niiden puolustautumisoikeuksia ensinnäkin sen vuoksi, että FPÖ:n kantelu tehtiin komission menettelyn
aloittamisen jälkeen, joten se ei ollut menettelyn aloittamisen perusteena, toiseksi sen vuoksi, että FPÖ:llä ei voinut olla
oikeudellista intressiä asetuksen N:o 17 3 artiklassa tarkoitetun kantelun tekemiseen, koska sen asema pankin asiakkaana oli
tähän riittämätön, kolmanneksi sen vuoksi, että suulliset kuulemistilaisuudet oli jo pidetty siinä vaiheessa, kun nämä kaksi
päätöstä tehtiin, ja neljänneksi sen vuoksi, ettei komissio ollut saanut FPÖ:ltä sitoumusta siitä, että tämä noudattaisi kantelijan
velvoitteita. Niiden mielestä näiden sääntöjenvastaisuuksien seurauksena on oltava riidanalaisen päätöksen kumoaminen.
Lisäksi BA-CA arvostelee komissiota puolustautumisoikeuksiensa loukkaamisesta sillä, että tämä on pidättäytynyt – useista
asiaa koskevista pyynnöistä huolimatta – toimittamasta sille tässä yhteydessä riitauttamiskelpoista päätöstä ja evännyt siltä
tästä syystä mahdollisuuden nostaa kanne väitetiedoksiantojen toimittamisesta. Lisäksi se väittää komission rikkoneen EY:n
perustamissopimusta, kun se ei ole tehnyt kaikkea voitavaansa lopettaakseen FPÖ:n harjoittaman väitetiedoksiantojen väärinkäytön
eikä se ole vastustanut sitä, että FPÖ on käyttänyt toimitettuja asiakirjoja väärin, esimerkiksi siten, että se olisi vaatinut
niiden palauttamista.
Komissio katsoo, että väitteet, jotka koskevat väitetiedoksiantojen toimittamista FPÖ:lle, eivät liity mitenkään tämän oikeudenkäynnin
kohteeseen. Se väittää, ettei FPÖ:n hyväksyminen kantelijaksi ole vaikuttanut millään tavoin riidanalaiseen päätökseen ja
että päätöksestä, jolla väitetiedoksiantojen toimittaminen FPÖ:lle sallittiin, olisi pitänyt panna vireille erillinen menettely,
joten jälkikäteen tämän riidan yhteydessä nostettu kanne ei ole enää mahdollinen jo vanhentumiseenkaan liittyvistä syistä.
Komissio lisää vastauskirjelmässään, ettei kantajilla ole EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettua asiavaltuutta
sen osalta, että FPÖ on hyväksytty kantelijaksi ja väitetiedoksiannot on toimitettu, koska nämä toimenpiteet eivät ole vaikuttaneet
niiden oikeusasemaan. Lisäksi komissio vetoaa siihen, ettei vaikutus, josta ne valittavat, eikä vahinko, jota ne arvioivat
kärsineensä, johdu komission toimista vaan FPÖ:n myöhemmin ja täysin itsenäisesti omaksumista menettelytavoista. Lisäksi komissio
katsoo, että sillä oli täysi oikeus hyväksyä FPÖ kantelijaksi ja että sillä oli siten velvollisuus toimittaa FPÖ:lle väitetiedoksiannot.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos komissio ”hakemuksen perusteella tai omasta aloitteestaan” toteaa,
että EY 81 tai EY 82 artiklaa rikotaan, se voi päätöksellään määrätä yritykset tai yritysten yhteenliittymät, joita asia koskee,
lopettamaan tällaisen rikkomisen. Asetuksen N:o 17 3 artiklan 2 kohdan mukaan tällaisen hakemuksen voi tehdä luonnollinen
henkilö tai oikeushenkilö, joka katsoo asian koskevan oikeuttaan. Kuulemisesta tietyissä EY:n perustamissopimuksen 81 ja 82
artiklan mukaisissa menettelyissä 22.12.1998 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2842/98 (EYVL L 354, s. 18) 6–8 artiklasta
ilmenee, että hakemuksen tehneillä henkilöillä on tiettyjä prosessuaalisia oikeuksia, joihin kuuluu muun muassa oikeus saada
jäljennös väitetiedoksiannon julkisesta toisinnosta.
Ensinnäkin siltä osin, onko komissio rikkonut asetuksen N:o 17 3 artiklaa hyväksymällä FPÖ:n menettelyyn, on hylättävä kantajien
väite, jonka mukaan tällaista hakemusta ei voida tehdä pätevästi sen jälkeen, kun kilpailusääntöjen rikkomista koskeva menettely
on aloitettu viran puolesta. Asetuksissa N:o 17 ja N:o 2842/98 ei näet edellytetä kantelijan aseman myöntämiseksi, että kyseinen
kantelu on komission aloittaman kilpailusääntöjen rikkomista koskevan menettelyn aloittamisen perustana ja että kilpailusääntöjen
rikkomista, josta on kanneltu, koskevaa tutkimusta ei ole vielä aloitettu. Mikäli meneteltäisiin toisin, henkilöitä, joilla
on perusteltu intressi siihen, että kilpailusääntöjen rikkominen todetaan, estettäisiin menettelyn kulun ajan käyttämästä
tähän asemaan asetuksen N:o 2842/98 6–8 artiklan mukaisesti liittyviä prosessuaalisia oikeuksia.
Toiseksi on todettava, että komissio on menetellyt oikein katsoessaan, että FPÖ saattoi perustellusti vedota asemaansa pankkipalvelujen
asiakkaana Itävallassa sekä siihen, että sen taloudellisille eduille oli aiheutunut vahinkoa kilpailunvastaisista menettelytavoista,
perustellakseen oikeutettua intressiä tehdä hakemus siitä, että komissio toteaisi kyseisten menettelytapojen merkitsevän EY
81 ja EY 82 artiklan rikkomista.
Tässä yhteydessä mikään ei estä sitä, etteikö tavaroiden tai palvelujen lopullisella ostajalla voisi olla asetuksen N:o 17
3 artiklassa tarkoitettua oikeutettua intressiä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näet katsoo, että loppukuluttajalla,
joka osoittaa taloudellisille eduilleen aiheutuneen tai voivan aiheutua vahinkoa kyseisestä kilpailunrajoituksesta, on kyseisessä
säännöksessä tarkoitettu oikeutettu intressi tehdä hakemus tai kantelu siinä tarkoituksessa, että komissio toteaa EY 81 ja
EY 82 artiklan rikkomisen.
Tässä yhteydessä on muistettava, että niillä säännöillä, joilla pyritään varmistamaan se, ettei kilpailu vääristy sisämarkkinoilla,
tavoitellaan viime kädessä kuluttajan hyvinvoinnin lisäämistä. Tämä tavoite ilmenee erityisesti EY 81 artiklan sanamuodosta.
Vaikka näet kyseisen määräyksen 1 kohdassa vahvistettu kielto voidaan EY 81 artiklan 3 kohdan nojalla julistaa pätemättömäksi
sellaisten yhteisjärjestelyjen osalta, jotka osaltaan tehostavat tuotantoa tai tuotteiden jakelua taikka edistävät teknistä
tai taloudellista kehitystä, edellytyksenä on erityisesti se, että näin saatavasta hyödystä jää kyseisten tuotteiden kuluttajille
kohtuullinen osuus. Kilpailuoikeudella ja -politiikalla on siten kiistaton vaikutus tavaroiden tai palvelujen ostajina olevien
lopullisten asiakkaiden todellisiin taloudellisiin etuihin. Se, että tällaisilla asiakkailla – jotka vetoavat siihen, että
heille on aiheutunut taloudellista vahinkoa sellaisen sopimuksen tai menettelytavan vuoksi, joka saattaa rajoittaa tai vääristää
kilpailua –, katsotaan olevan oikeutettu intressi siihen, että komissio toteaa EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisen, edistää
kilpailuoikeuden tavoitteiden toteutumista.
Tätä päätelmää ei voi kumota se, että FPÖ vetosi aluksi yleiseen etuun, jota sillä oli tarkoitus puolustaa oppositiossa olevana
poliittisena puolueena, ja että se väitti vasta myöhemmin, että sille Itävallan pankkipalvelujen loppukuluttajana oli aiheutunut
kantelun kohteena olleesta kartellista taloudellista vahinkoa. Tämä ensin mainittu kannanotto ei näet voinut viedä siltä mahdollisuutta
vedota myöhemmin asetuksessa N:o 17 tarkoitetun oikeutetun intressin perustelemiseksi siihen, että se oli niiden pankkien
asiakas, joita vastaan menettely oli pantu vireille, sekä taloudelliseen vahinkoon, jota se väitti itselleen aiheutuneen kyseisten
sopimusten vuoksi.
Kolmanneksi osapuolen, jota asia koskee, hyväksyminen kantelijaksi ja väitetiedoksiantojen toimittaminen sille ei voi edellyttää
sitä, että tämä tapahtuisi ennen suullisen kuulemistilaisuuden järjestämistä komissiossa. Asetuksissa N:o 17 ja N:o 2842/98
ei näet säädetä erityisestä määräajasta sille, että kolmas osapuoli, joka toimii hakijana tai kantelijana ja jolla on oikeutettu
intressi, käyttää oikeuttaan saada väitetiedoksianto ja tulla kuulluksi kilpailusääntöjen rikkomista koskevassa menettelyssä.
Asetuksen N:o 2842/98 7 ja 8 artiklassa säädetään näet ainoastaan, että komissio toimittaa kyseiselle hakijalle tai kantelijalle
väitteet ja asettaa määräajan, jonka kuluessa tämä voi esittää kirjalliset huomautuksensa, ja tälle voidaan pyynnöstä antaa
tilaisuus ilmaista näkemyksensä suullisesti. Tästä seuraa, että hakijan tai kantelijan oikeutta siihen, että väitteet toimitetaan
sille, ja kuulluksi tulemiseen hallinnollisessa menettelyssä, jossa todetaan EY 81 ja EY 82 artiklan rikkominen, voidaan käyttää
niin kauan kuin menettely on vireillä.
Neljänneksi väitteistä, jotka koskevat sitä, miten FPÖ on käyttänyt sille toimitettuja asiakirjoja, on todettava, että tällä
poliittisella puolueella oli asetuksen N:o 2842/98 7 artiklan mukaisena kantelijana oikeus saada ei-luottamuksellinen versio
väitetiedoksiannoista. Komissio ei voi pelkkien kyseisten asiakirjojen mahdolliseen väärinkäyttöön liittyvien epäilyjen perusteella
rajoittaa kantelun tehneen kolmannen henkilön, joka vetoaa pätevään oikeutettuun intressiin, oikeutta asetuksen N:o 2842/98
7 artiklan mukaiseen väitetiedoksiantojen toimittamiseen. Myöskään sitä, miten FPÖ on saattanut käyttää sille toimitettuja
asiakirjoja, ei voida lukea komission syyksi, eikä se siten voi vaikuttaa riidanalaisen päätöksen laillisuuteen.
Tästä seuraa, että kantajien perusteet, jotka koskevat FPÖ:n hyväksymistä menettelyyn, on hylättävä perusteettomina, ilman
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tarpeen antaa ratkaisua niiden tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisestä.
3.     Päätelmä
Kanneperusteet, jotka koskevat menettelysääntöjen rikkomista, on siten kokonaisuudessaan hylättävä.
B
Kanneperusteet, jotka koskevat sopimusten virheellistä arviointia
1.     Alustavat toteamukset
BAWAG ja PSK (asiat T‑261/02 ja T‑263/02) eivät kiistä kokousten olemassaoloa mutta vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista kokonaan ja esittävät EY 81 artiklan
1 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen sopimusten virheellisen arvioinnin vuoksi.
Ne kiistävät ensinnäkin lähinnä sen, että kokouksia on pidetty yhtenä kokonaisuutena pidettävänä kartellina. RLB, ÖVAG ja
NÖ-Hypo (asiat T‑262/02 ja T‑271/02) eivät esitä tästä erillistä perustetta, mutta riitauttavat sopimuksen rajatylittävien vaikutusten puuttumista koskevissa
perusteissaan sen, että niitä on pidetty yhtenä kokonaisuutena pidettävänä kartellina, ja vetoavat siihen, että kokousten
mahdollisuus vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan on tutkittava erikseen niistä kunkin osalta. Nämä väitteet tutkitaan
tämän kanneperusteen yhteydessä.
Toisaalta BAWAG ja PSK väittävät, etteivät kokoukset ole johtaneet pankkien väliseen vahvaan yhdenmukaiseen toimintaan, sillä
ne ovat ryhtyneet kiivaaseen kilpailuun. Tämä viimeksi mainittu väite koskee lähinnä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden
arviointia, eikä se voi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen kokonaisuudessaan, vaikka se olisikin paikkansapitävä.
Se tutkitaan siten jäljempänä sakon alentamista koskevien vaatimusten yhteydessä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta koskevien
muiden väitteiden kanssa.
2.     Kokousten luonnehtiminen yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi (asiat T‑261/02–T‑263/02 ja T‑271/02)
a)     Asianosaisten lausumat
Näiden asioiden kantajat väittävät komission menetelleen virheellisesti katsoessaan, että kokoukset muodostivat yhtenä kokonaisuutena
pidettävän kattavan kartellin. Ne vetoavat etenkin siihen, että eri kokoukset toimivat itsenäisesti ja ettei Lombard-klubilla
ollut niiden osalta koordinointi- tai johtotehtävää.
RLB (asia T-262/02) ei kiistä sitä, että kokousten välillä oli tietojenvaihtoa talletuksista ja luotoista (luottoja ja talletuksia koskevat
kokoukset, Lombard-klubi, rahoitusjohtajien kokoukset), mutta vetoaa siihen, ettei Lombard-klubissa koskaan käsitelty rajatylittäviä
palveluja. Lisäksi se väittää, että komissio on vedonnut kattavan sopimuksen olemassaoloon ensimmäistä kertaa vasta vastinekirjelmässään.
Komissio väittää, että kokousten luonnehtiminen kattavaksi kartelliksi on perusteltua. Se esittää vastauskirjelmänsä liitteenä
useita hallinnolliseen asiakirja-aineistoon kuuluvia asiakirjoja osoittaakseen kokousten tiiviin yhteyden.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä, myös useista toimenpiteistä tai jopa jatketusta
käyttäytymisestä. Tämän tulkinnan oikeellisuutta ei voida kiistää sillä perusteella, että yksi tai useampi osatekijä tästä
useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatketusta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin ja erikseen tarkasteltuna merkitä
kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimenpiteet kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niiden yhteisenä tavoitteena
on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdentaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan,
miten kilpailusääntöjen rikkomiseen on kokonaisuutena arvioiden osallistuttu (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C‑205/00 P, C-211/00
P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok. 2004, s. I‑123, 258 kohta).
Riidanalaisen päätöksen 73 perustelukappaleessa todetaan tältä osin seuraavaa: ”Käsiteltävinä olevien sopimusten tarkoituksena
oli kilpailun rajoittaminen ja vääristäminen järjestelyyn osallistuneiden yritysten välillä kokousten kattamien aihepiirien
osalta. Sopimusten ja yhteensovitettujen toimenpiteiden tavoitteena oli parantaa pankkien tuottotilannetta, kuluttajien kustannuksella.
Luopuminen kartellijärjestelyistä, jotka pankkien näkemyksen mukaan takasivat ’järkevän kilpailun’, johtaisi ’marginaalien
kutistumiseen’.” Komissio toteaa siten tässä kohdassa lähinnä, että oli olemassa kattava suunnitelma, jolla pyrittiin poistamaan
hintakilpailu kaikkien kokousten kohteena olleiden pankkipalvelujen osalta. On siis hylättävä RLB:n väite, jonka mukaan komissio
olisi vedonnut yhtenä kokonaisuutena pidettävän kattavan kartellin olemassaoloon ensimmäistä kertaa vasta vastinekirjelmässään.
Jotta kyettäisiin selvittämään, voiko komissio laillisesti päätellä käytettävissään olevien todisteiden perusteella, että
kokouksissa sovitut asiat kuuluivat kattavaan suunnitelmaan, jolla pyrittiin rajoittamaan kilpailua, on tutkittava riidanalaisen
päätöksen kappaleiden tietyt toteamukset, joihin sen yhtenä kokonaisuutena pidettävän kartellin olemassaoloa koskeva päätelmä
perustuu ja joihin se on viitannut asioissa T-261/02–T-263/02 ja T-271/02 jättämissään vastauskirjelmissä, sekä asiakirjat, joihin nämä toteamukset perustuvat ja jotka on esitetty kyseisten kirjelmien
liitteenä.
Ensinnäkin osoittaakseen sen, että Lombard-klubi, joka oli tärkein elin kaikista kokouksista, käsitteli kysymyksiä, jotka
kuuluivat useiden erillisten kokousten alaan, komissio viittaa kyseisen elimen 7.6.1995 ja 8.5.1996 pidettyihin kokouksiin
liittyviin asiakirjoihin.
Riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappaleessa siteerataan näistä kokouksista ensimmäisen osalta CA:n johtajan laatimaa
”luottamuksellista muistiota”, joka koski BA:n, CA:n, BAWAG:n, GiroCreditin, RZB:n ja PSK:n edustajien välillä 24.5.1995 pidettyä
epävirallista kokousta, jossa käsiteltiin asioita, jotka oli tarkoitus tutkia ja ratkaista 7.6.1995 pidetyssä Lombard-klubin
kokouksessa. Kyseinen asiakirja osoittaa, että Lombard-klubin käsiteltävänä oli todellisuudessa kysymyksiä, jotka kuuluivat
eri aiheita käsittelevien kokousten alaan ja jotka koskivat muun muassa rajatylittäviä palveluja, kuten sopimuksia talletus-
ja lainakoroista sekä yksityisten että yritysten osalta, mukaan lukien vientiluottojen korot.
Riidanalaisen päätöksen 248 perustelukappaleessa viitataan 8.5.1996 pidetyn Lombard-klubin kokouksen osalta kolmeen asiakirjaan,
joista ensimmäinen oli NÖ-Hypon asiakirja-aineistoon toimittama 10.5.1996 päivätty muistio, joka oli tarkoitettu muun muassa
kyseisen pankin pääjohtajille ja jonka mukaan 8.5.1996 pidetyssä Lombard-klubin kokouksessa pääjohtajat sopivat tietyistä
”perusasioista”, jotka koskivat muun muassa pankkien normaaleja marginaaleja (Hausbankspanne) vientirahoituksessa, erityyppisten
lainojen korkoja ja muita ehtoja, korkomainontaa ja käsittelymaksuja. Toisessa asiakirjassa lisätään, että ”ehdotus arvopaperikauppojen
ja maksuoperaatioiden yhteydessä perittävästä vähimmäisprovisiosta pitäisi laatia”, kun puolestaan kolmas asiakirja sisältää
kyseisessä Lombard-klubin kokouksessa hyväksytyt ehdotukset. Nämä asiakirjat vahvistavat myös sen, että Lombard-klubi huolehti
useisiin erillisiin kokouksiin liittyvistä asioista ja ratkaisi ne. Kaksi ensimmäistä asiakirjaa tukee erityisesti toteamusta
siitä, että Lombard-klubia pidettiin toimivaltaisena antamaan ratkaisu hintojen vahvistamisesta tietyille merkittäville rajatylittäville
operaatioille, kuten vientiluotoille, maksuille ja arvopaperikaupoille.
Toiseksi komission riidanalaisen päätöksen 216 ja 284 perustelukappaleessa siteeraamista asiakirjoista ilmenee, että Lombard-klubi
teki periaatteelliset päätökset. Esimerkiksi riidanalaisen päätöksen 216 perustelukappaleessa viitataan 6.2.1996 Wienissä
pidetyn talletuskorkoja ja yksityisasiakkaiden luottojen korkoja käsitelleen kokouksen asiakirja-aineiston muistioon, joka
oli osoitettu asianomaisista pankeista yhden pääjohtajalle ja jolla valmisteltiin seuraavaksi päiväksi sovittua Lombard-klubin
kokousta. Kyseisen muistion mukaan ”odotettiin 7 päivänä helmikuuta 1996 kokoontuvan Lombard-kokouksen ’tekevän periaatteellisen
päätöksen’” tietyistä kokouksessa käsitellyistä seikoista. Riidanalaisen päätöksen 284 perustelukappaleessa siteerataan BAWAG:n
erään työntekijän laatimaan asiakirja-aineistoon sisältyvää muistiota, joka koskee 25.10.1996 pidettyä talletuskorkokokousta,
jonka aikana keskusteltiin pääomatalletusten korkojen laskusta. Tämän muistion mukaan 12.11.1996 suunniteltiin pidettäväksi
talletuskorkoja käsittelevä liittovaltiotason kokous, jossa oli tarkoitus laatia ”asiaa koskevat suositukset 13 päivänä marraskuuta
1996 kokoontuvalle – – Lombard-kokoukselle”. Näistä asiakirjoista ilmenee selvästi, että niiden laatijat odottivat Lombard-kokouksen
tekevän periaatepäätökset muissa kokouksissa käsitellyistä asioista.
Kolmanneksi komissio on osoittanut, että Lombard-klubi toimi välittäjänä ja että eri ryhmät saattoivat kurinpito-ongelmien
syntyessä asioita sen käsiteltäväksi. Tämä ilmenee muun muassa riidanalaisen päätöksen 166 perustelukappaleen viittauksesta
PSK:n sisäiseen muistioon, jossa tehdään yhteenveto 24.5.1995 pidetystä ”pankkien kokemusten vaihdosta” ja jonka mukaan ”’korkokuri’
olisi ’kesäkuun Lombard-klubin aiheena’” ja osallistujat katsoivat, että ”parempaa kuria voitiin odottaa vasta sitten, ’kun
vähimmäismarginaalien noudattaminen olisi hallituksen jäsenille kunnia-asia’”. Tämä asiakirja osoittaa, että muiden kokousten
jäsenet pitävät Lombard-klubia asianmukaisena elimenä ratkaisemaan sopimuksen noudattamiseen liittyneitä ”kurinpito-ongelmia”.
Neljänneksi riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa kuvataan kokousten ja niiden päätöksentekomenettelyn tiivistä
yhteyttä, kun siinä esitetään, että ”yhteinen päätöksentekoprosessi kesti usein useiden kokouskierrosten ajan – – (useimmiten
luotto- ja/tai talletuskorkoja käsittelevät kokoukset Wienissä, Minilombard-kokoukset, maanlaajuiset luotto- ja/tai talletuskorkoja
käsittelevät kokoukset ja Lombard-klubi)”. Tämä toteamus perustuu kahteen asiakirjaan, jotka liittyvät 30.8.1995 pidettyyn
laina- ja talletuskorkoja käsitelleeseen Wienin kokoukseen ja joista ilmenee, että pankkien edustajat keskustelivat reaktiostaan
OeNB:n koron laskuun. Yksityisiin sovellettavia talletus- ja luottokorkoja koskeva päätös suunniteltiin tehtäväksi seuraavassa
eli 7.9.1995 pidettävässä talletus- ja luottokorkokokouksessa, kun lopullinen päätös yrityksiltä perittävän luottokoron mahdollisesta
muuttamisesta oli tarkoitus jättää 13.9.1995 kokoontuvan Lombard-klubin tehtäväksi 8.9.1995 pidettävässä Minilombard-kokouksessa
laadittavan ehdotuksen perusteella. Näistä yhtäpitävistä asiakirjoista ilmenee, että yksityisten ja yritysten luotto- ja talletuskorkoja
koskeneet kokoukset kuuluivat yhteiseen suunnitelmaan, jolla pyrittiin rajoittamaan kattavasti korkokilpailua.
Viidenneksi riidanalaisen päätöksen 126, 130 ja 237 perustelukappaleessa esitetään esimerkkejä, jotka kuvaavat sitä, että
eri kokoukset pitivät silloin tällöin yhteiskokouksia, että ryhmien toimivalta-alueet olivat päällekkäisiä ja että kokoukset
pitivät toisensa ajan tasalla toimenpiteistään. Vaikka 126 perustelukappaleessa kuvataan yhtä rahoitusjohtajien kokousta,
joka pidettiin joulukuussa 1994, 130 perustelukappaleessa viitataan sitä vastoin tammikuun 1995 alussa pidettyyn varainhankintaa
ja rahoituksen hoitoa koskevaan kokoukseen. Tämän kokouksen kutsussa, jonka mukaan piti tutkia lyhyet luotto- ja talletuskorot,
viitattiin siihen, että niiden osanottajien, joilla ei itsellään ollut suoraa vaikutusvaltaa oman pankkinsa lyhytaikaisten
kiinteäkorkoisten luottojen korkoihin, olisi ”järkevää ottaa mukaan suurasiakastoiminnasta vastaava henkilö” (esim. pankkinsa
suurasiakkaita koskeviin kokouksiin osallistuja). Päätöksen 237 perustelukappaleessa siteerataan viestiä, jonka eräs alueellisten
luottolaitosten yhdistys oli lähettänyt jäsenilleen ja jossa kerrottiin 23.4.1996 pidetystä Minilombard-kokouksesta ja suunniteltiin
119 kohdassa kuvatun kaltaista päätöksentekomenettelyä.
Nämä seikat yhdessä tekevät hyväksyttäväksi komission päätelmän, jonka mukaan oli olemassa kaikkien kartelliin osallistuneiden
pankkien välinen periaatesopimus hintakilpailun poistamisesta sekä yksityisille että yrityksille ja myös suurasiakkaille kohdistettavan
laajan pankkipalvelujen valikoiman osalta. Se, että siteeratuissa asiakirjoissa ei nimenomaisesti viitata kaikkiin eri kokouksissa
käsiteltyihin pankkipalveluihin eikä kaikkiin kokouksiin, ei vaikuta tähän päätelmään.
Vaikka komissio on viitannut tässä yhteydessä myös tiettyihin asiakirjoihin, joilla ei ole merkitystä sen päätelmien tukemisen
kannalta, koska niissä ei viitata kilpailusääntöjen rikkomisen ajanjaksoon tai ne eivät koske Wienin Lombard-klubia (kuten
riidanalaisen päätöksen 66, 107 ja 160 perustelukappaleessa mainitut asiakirjat, jotka koskevat Lombard-klubin päätösten täytäntöönpanoa
eri kokousten tasolla), tämä seikka ei kyseenalaista päätelmää, jonka mukaan kokoukset kuuluivat kattavaan suunnitelmaan,
jolla oli yhteinen päämäärä.
Edellä 114–121 kohdassa tutkituista asiakirjoista ilmenee lisäksi, että Lombard-klubin päätökset koskivat erityisesti periaatekysymyksiä
ja että ne valmisteltiin yksityiskohtaisesti muissa kokouksissa. Tämä tehtävienjako selittää helposti, toisin kuin RLB väittää,
sen, että Lombard-klubissa kokoontuneiden pankkien pääjohtajat kykenivät johtamaan kartellia, vaikka kokoontuivat vain 11
kertaa vuodessa.
Lisäksi on hylättävä BAWAG:n ja PSK:n näkemys, jolla ne pyrkivät vähättelemään näiden asiakirjojen todistusarvoa väittämällä,
että ”muiden kokousten osallistujat, yleensä välitason työntekijät, ymmärsivät väärin Lombard-klubin roolin ja yliarvioivat
sen”. Osan edellä tutkituista asiakirjoista olivat näet laatineet tiettyjen pankkien pääjohtajat, jotka osallistuivat henkilökohtaisesti
Lombard-klubin kokouksiin ja jotka tiesivät siis täysin sen roolin, tai nämä asiakirjat oli osoitettu heille. Komissiota ei
siten voida syyttää näiden asiakirjojen todistusarvon yliarvioimisesta.
Toisin kuin BAWAG ja PSK väittävät, tutkituista asiakirjoista ilmenee vielä, että riidanalaisen päätöksen 304 ja 306 perustelukappaleen
viittaukset Lombard-klubin johtavaan rooliin eivät ole yksittäistapauksia. Tätä tukee myös CA:n sisäinen muistio, jonka BAWAG
ja PSK ovat esittäneet kannekirjelmiensä liitteenä ja jossa ilmoitettiin vastaanottajille 17.4.1996 pidetyn talletus- ja luottokokouksen
sisällöstä. Tässä muistiossa pohditaan ehdotuksen laatimista ensinnäkin tämän kokouksen hyväksymistä varten ja tämän jälkeen
keskusteltavaksi ja tarvittaessa sovittavaksi Lombard-klubin piirissä.
Edellä esitetystä seuraa, että väitteet, jotka on kohdistettu siihen, että kokouksia on luonnehdittu yhtenä kokonaisuutena
pidettäväksi kartellikokonaisuudeksi, eivät ole perusteltuja.
C
Riidanalaisen päätöksen adressaattien valitseminen (asia
T‑271/02
)
1.     Asianosaisten lausumat
a)     Kantajien lausumat
ÖVAG ja NÖ-Hypo katsovat, että riidanalaisen päätöksen adressaatit on valittu niiden osalta lainvastaisesti. Ne eivät kiistä
niiden perusteiden oikeellisuutta, joita niiden mukaan on käytetty tätä valintaa tehtäessä, eli tärkeimpiin kokouksiin osallistumisen
tiheyttä ja laitoksen kokoa Itävallan pankkimarkkinoilla. Ne vetoavat kuitenkin siihen, että näitä perusteita on sovellettu
lainvastaisesti, koska soveltamista ei ole perusteltu riittävästi, se perustuu virheellisiin tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin
eikä soveltamisessa ole noudatettu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, ettei riidanalaisessa päätöksessä
ilmoiteta, mistä syistä ja millä perusteilla talletus- ja/tai luottotoimintaa koskevat Wienin kokoukset ja liittovaltion tason
kokoukset, mukaan lukien yksityishenkilöille ja yksityisille ammatinharjoittajille myönnettäviä luottoja koskevat kokoukset,
Minilombard-kokoukset ja rahoitusjohtajien kokoukset on valittu ”tärkeimmiksi” kokouksiksi.
Ne arvostelevat lisäksi komissiota siitä, ettei tämä ole ottanut riidanalaisessa päätöksessä kantaa niiden väitteeseen, jonka
mukaan kokousten päätöksentekomenettelystä päätti suurten pankkien ”tiiviimpi ryhmä”, johon ne eivät kuuluneet ja joka oli
niiden mielestä kokouksista tärkein.
ÖVAG ja NÖ-Hypo myöntävät osallistuneensa muutamiin kokouksiin, joita on luonnehdittu päätöksessä ”tärkeimmiksi”, mutta ne
väittävät osallistuneensa näihin kokouksiin hyvin harvoin ja selvästi vähemmän kuin useimmat muista päätöksen adressaatteina
olevista pankeista ja myös selvästi vähemmän kuin tietyt pankit, joille päätöstä ei ole osoitettu.
Ne esittävät, että riidanalaisessa päätöksessä viitataan useaan kertaan siihen, että pankit CA, BA, RZB, Erste tai GiroCredit,
PSK ja (harvemmin) BAWAG ovat osallistuneet ”tiiviimpään pankkien ryhmään”, jossa Itävallan suurimpien pankkien edustajat
kokoontuivat muun muassa valmistelemaan Lombard-klubia. Ne väittävät, että varsinaisesta sopimusmenettelystä päätti kyseinen
”tiiviimpi ryhmä”, johon ne eivät kuuluneet. ÖVAG:n ja NÖ-Hypon mielestä riidanalaisen päätöksen adressaattien piiri olisi
ollut aivan erilainen, mikäli komissio olisi luonnehtinut asianmukaisesti ”tärkeimpiä kokouksia”, Lombard-klubia ja erityisesti
”tiiviimmän ryhmän” kokouksia, joissa kaikki päätökset valmisteltiin.
ÖVAG ja NÖ-Hypo katsovat lisäksi, ettei niiden arvosteleminen riidanalaisessa päätöksessä ole perusteltavissa pankkien kokoa
koskevan perusteen perusteella ja että komissio on loukannut yhdenvertaisuusperiaatetta, kun se on valinnut ne riidanalaisen
päätöksen adressaateiksi.
b)     Komission lausumat
Komissio väittää, ettei laitosten kokoa Itävallan markkinoilla ole otettu valintaperusteeksi ja että riidanalaisen päätöksen
adressaatit on valittu yksinomaan sen perusteella, miten usein ne olivat osallistuneet tärkeimpiin kokouksiin. Se kiistää
sen väitteen oikeellisuuden, että ÖVAG ja NÖ-Hypo olisivat osallistuneet kokouksiin selvästi harvemmin kuin useimmat muut
riidanalaisen päätöksen adressaatit.
Komissio katsoo, ettei sillä ollut velvollisuutta ottaa päätöstään tehdessään huomioon pankkien tiiviimmän ryhmän olemassaoloa.
Se esittää, että ainoat seikat, joiden perusteella ÖVAG ja NÖ-Hypo valittiin päätöksen adressaateiksi, olivat se, että ne
olivat osallistuneet usein tärkeimpiin kokouksiin yhdessä muiden pankkien kanssa, ja se, että näiden kokousten piirissä ne
sopivat sovellettavista koroista ja ehdoista. Komissio lisää vastauskirjelmässään, että vaikka tietyt Lombard-klubin jäsenet
ovat saattaneet sopia ja vaihtaa tietoja etukäteen, näillä satunnaisilla sopimuksilla pyrittiin kuitenkin yksinomaan valmistelemaan
kokousten yhteydessä tehtäviä sopimuksia.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)     Komission soveltamat perusteet ja laitosten koko
Aluksi on korostettava, että ÖVAG:n ja NÖ-Hypon esittämä näkemys, jonka mukaan yritysten kokoa on pidetty perusteena yksilöitäessä
riidanalaisen päätöksen adressaatteja, perustuu riidanalaisen päätöksen 470 perustelukappaleen virheelliseen tulkintaan, sillä
siinä esitetään muun muassa seuraavaa:
”Pankit, joille tämä päätös on osoitettu, on määritetty sillä perusteella, että ne osallistuivat erityisen usein kokouksiin
– Wienin ja liittovaltiotason luotto- ja/tai talletuskorkoja käsitelleisiin kokouksiin (mukaan luettuina yksityisasiakkaiden
ja vapaiden ammatinharjoittajien luottoja koskevat kokoukset), Minilombard-kokouksiin ja rahoitusjohtajien kokouksiin. Lisäksi
ne ovat NÖ‑Hypoa ja RBW:tä (heinäkuusta 1997 alkaen RLB) lukuun ottamatta kokonsa vuoksi merkittävässä asemassa Itävallan
pankkimarkkinoilla.”
Tämän perustelukappaleen viimeisessä virkkeessä ei näet esitetä komission soveltamaa perustetta, vaan asianomaisten yritysten
koon kannalta tulos yhden ainoan perusteen eli sen, että asianomaiset yritykset ovat osallistuneet usein tärkeimpiin kokouksiin,
soveltamisesta.
Näin ollen kantajien väitteet, jotka koskevat yritysten koon väitettyä soveltamista perusteena, ovat tehottomia.
Jos oletetaan, että ÖVAG ja NÖ-Hypo pyrkivät lisäksi väittämään, että komission olisi pitänyt käyttää yritysten kokoa adressaattien
valintaperusteena, tällaista näkemystä ei voida hyväksyä.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on näet katsottu, ettei se, että komissio ole todennut kilpailusääntöjen rikkomista sellaisen
toimijan osalta, joka oli samankaltaisessa tilanteessa kuin kantaja, ei ole missään tapauksessa peruste katsoa tämän kantajan
osalta, ettei se ole syyllistynyt todettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, mikäli se on näytetty asianmukaisesti toteen (yhdistetyt
asiat C-89/85, C-104/85, C‑114/85, C-116/85, C‑117/85 ja C-125/85–C-129/85, Ahlström Osakeyhtiö ym. v. komissio, tuomio 31.3.1993,
Kok. 1993, s. I‑1307, Kok. Ep. XIV, s. I-123, 146 kohta).
Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissiolla on oikeus osoittaa jokaiselle yritykselle, jonka osalta kilpailusääntöjen
rikkominen näytetään toteen, päätös, jossa tämä rikkominen todetaan ja jossa sille määrätään seuraamus. Perusteilla, joiden
mukaan tällaisen päätöksen adressaatin tilannetta pitäisi verrata toisten yritysten tilanteeseen (ovatpa ne saman päätöksen
adressaatteja tai eivät), ei missään tapauksessa voida kyseenalaistaa päätöksen laillisuutta siltä osin kuin siinä todetaan
todellisuudessa toteen näytetty kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään siitä seuraamus. Tällaiset perusteet ovat siten
tehottomia siltä osin kuin ÖVAG ja NÖ-Hypo on valittu päätöksen adressaateiksi.
b)     Tärkeimpien kokousten yksilöinti
Perustelut
Edellä 134 kohdassa siteeratussa riidanalaisen päätöksen 470 perustelukappaleessa määritellään ”tärkeimmiksi kokouksiksi”
Wienin ja liittovaltiotason luotto- ja/tai talletuskorkoja käsitelleet kokoukset (mukaan luettuina yksityisasiakkaiden ja
vapaiden ammatinharjoittajien luottoja koskevat kokoukset), Minilombard-kokoukset ja rahoitusjohtajien kokoukset.
Eri kokouksia kuvataan riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappaleessa, jossa esitetään selvästi useimpien edellä mainittujen
kokousten osalta, miksi niitä on pidetty erityisen tärkeinä. Kyseisessä perustelukappaleessa ei tosin ole nimenomaisesti viitattu
Minilombard-kokousten tärkeyteen. Kuten komissio on perustellusti korostanut, on kuitenkin itsestään selvää, että yritysasiakkaille
myönnettävien luottojen korkoja käsittelevä kokous on erityisen tärkeä. Tämän tärkeyden pitäisi olla ilmeinen riidanalaisen
päätöksen adressaatteina oleville pankeille.
Koska komissio on esittänyt syyt, joiden vuoksi se oli pitänyt tiettyjä kokouksia erityisen tärkeinä, sen ei tarvinnut lisäksi
selittää, miksi se ei ollut pitänyt muita kokouksia yhtä tärkeinä.
Näin ollen väite, jonka mukaan ”tärkeimpien kokousten” valinta on perusteltu riittämättömästi, on perusteeton.
Kokousten tärkeyden ja ”pankkien tiiviimmän ryhmän” arviointi
Kun kyseessä on niin monimutkainen sopimusten verkosto kuin nyt käsiteltävässä asiassa, komissiolla oli harkintavaltaa päättää,
mitä eri sopimuksista se piti erityisen merkittävinä, joten tätä valintaa koskeva tuomioistuinten harjoittama valvonta voi
olla vain rajoitettua. Komissio saattoi tältä osin ilmeistä virhettä tekemättä pitää pääkaupungin yleisluonteisia kokouksia
tärkeämpinä kuin alueellisia tai erityisasioita koskevia neuvonpitoja, koska ensin mainitut saattoivat vaikuttaa jälkimmäisiin.
Se, että näihin komission erityisen tärkeinä pitämiin kokouksiin on osallistunut enemmän Wienissä sijaitsevia pankkeja kuin
muissa kaupungeissa tai muilla alueilla sijaitsevia pankkeja, ei voi kumota päätelmää, jonka mukaan komission tekemä valinta
oli sallittu.
Komissio ei ole myöskään ylittänyt harkintavaltaansa, kun se on kieltäytynyt lukemasta tärkeimpiin kokouksiin ”tiiviimpää
pankkien ryhmää”, jossa suurimmat pankit sopivat asioista ennen kokouksia. ÖVAG ja NÖ-Hypo eivät voi myöskään vedota kilpailusääntöjen
rikkomiseen osallistuneiden muiden yritysten tilanteeseen riitauttaakseen sitä, että ne itse on otettu riidanalaisen päätöksen
adressaattien joukkoon.
c)     ÖVAG:n ja NÖ-Hypon osallistuminen tärkeimpiin kokouksiin
Siltä osin, miten usein ÖVAG ja NÖ-Hypo ovat osallistuneet kokouksiin, komission vastinekirjelmänsä liitteenä esittämästä
taulukosta, jonka sisältöä ei ole riitautettu, ilmenee, että molemmat laitokset ovat osallistuneet kaikkiin tärkeimpiin kokouksiin.
NÖ-Hypon osallistuminen Minilombard-kokouksiin (3 kokousta 21:stä) ja rahoitusjohtajien kokouksiin (1 kokous 40:stä) vaikuttaa
tosin merkityksettömältä. NÖ-Hypo on sitä vastoin osallistunut 14:ään liittovaltiotason kokoukseen kaiken kaikkiaan 15 kokouksesta
ja 32 kokoukseen Wienissä yhteensä 50 kokouksesta. ÖVAG:n osalta taulukosta ilmenee, että se on ollut edustettuna kaikissa
liittovaltiotason kokouksissa, 42 kokouksessa Wienissä yhteensä 50 kokouksesta, 17 Minilombard-kokouksessa, joita oli kaiken
kaikkiaan 21, ja 14:ssä rahoitusjohtajien kokouksessa, joita oli yhteensä 40. Väite, jonka mukaan komissio ei olisi ottanut
huomioon sitä, miten usein ÖVAG ja NÖ-Hypo ovat osallistuneet tärkeimpiin kokouksiin, on siis hylättävä.
d)     Päätelmä
Edellä esitetyn perusteella on hylättävä ÖVAG:n ja NÖ-Hypon väitteet, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen adressaattien
valintaa.
D
Näytön esittäminen vuodelta 1994 peräisin olevien asiakirjojen avulla (asia
T-271/02
)
1.     Asianosaisten lausumat
ÖVAG ja NÖ-Hypo arvostelevat komissiota siitä, että tämä on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, kun se on perustanut tietyt
merkittävät toteamuksensa asiakirjoihin, jotka ovat peräisin sitä ajanjaksoa aikaisemmalta ajanjaksolta, jolta kilpailusääntöjen
rikkominen todettiin. Ne vetoavat lisäksi siihen, että näiden asiakirjojen käyttö on saattanut vaikuttaa sakkoja koskevaan
päätökseen.
Komissio myöntää viitanneensa vuodelta 1994 peräisin oleviin asiakirjoihin kuvatakseen yhteisjärjestelyn yleistä asiayhteyttä.
Se väittää kuitenkin, että sen kilpailusääntöjen rikkomista koskeneet toteamukset perustuivat vuodelta 1995 peräisin oleviin
asiakirjoihin.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Perusteluvelvollisuutta ei voida laiminlyödä käyttämällä asiakirjoja, jotka ovat peräisin riidanalaisen päätöksen kohteena
olevaa ajanjaksoa aikaisemmalta ajalta. On näet sallittua, että komissio kuvaa sakkojen määräämistä koskevassa päätöksessään
laajempaa asiayhteyttä, johon kilpailusääntöjen vastainen menettely liittyy.
ÖVAG ja NÖ-Hypo toteavat lisäksi, etteivät ne kiistä väitetiedoksiantojen sisältöä. Ne eivät myöskään kiistä riidanalaiseen
päätökseen sisältyvien todellisten toteamusten paikkansapitävyyttä sillä perusteella, etteivät ne perustuisi asianomaiselta
ajanjaksolta peräisin oleviin todisteisiin.
Näin ollen se, että riidanalaisessa päätöksessä viitataan asiakirjoihin, jotka ovat peräisin sitä ajanjaksoa aikaisemmalta
ajanjaksolta, jolta kilpailusääntöjen rikkominen todettiin, ei voi vaikuttaa riidanalaisen päätöksen pätevyyteen.
E
Väitteet, joiden mukaan kokoukset eivät ole vaikuttaneet myyntiin
1.     Alustavat toteamukset
Kaikki kantajat väittävät, etteivät Lombard-klubin kokoukset kuulu EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisen kiellon soveltamisalaan,
koska ne eivät voineet vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Komissio on arvioinut riidanalaisessa päätöksessä kokousten mahdollisuuksia vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kokonaisuutena
arvioituna. Tämän kokonaistutkimuksen tulos, joka on esitetty riidanalaisen päätöksen 442, 451 ja 469 perustelukappaleessa,
voidaan tiivistää seuraavasti:
–        Lombard-klubin lukuisissa tiiviisti yhteen nivoutuneissa kokouksissa luoma Lombard-verkosto ulottui Itävallan alueella kaikkialle
–        se sitoi lähes kaikkia Itävallan rahoituslaitoksia
–        se kattoi kaikki Itävallassa tarjotut pankkituotteet ja -palvelut
–        kokousten kilpailunvastaista tarkoitusta ei ole kiistetty
–        kartelli muutti kilpailuedellytyksiä koko Itävallassa
–        sillä oli siten kysynnän kannalta vaikutuksia yritysten ja kuluttajien käyttäytymiseen, joka liittyi suoraan tai välillisesti
rajatylittävään kauppaan
–        se vaikutti myös ulkomaisten pankkien markkinoilletulopäätöksiin
–        joten se oli omiaan vaikuttamaan tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Tätä päätelmää kuvataan 454–465 perustelukappaleessa useilla esimerkeillä, jotka koskevat yhtäältä kysyntää ja toisaalta tarjontaa.
Kantajat kiistävät tämän arvioinnin paikkansapitävyyden. Ne esittävät ensinnäkin tiettyjä yleisiä näkemyksiä, jotka koskevat
rajaylittävyyden perusteen tulkintaa ja sen soveltamista nyt käsiteltävässä asiassa, ja vetoavat muun muassa siihen, että
eri kokousten mahdollisuutta vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan olisi pitänyt tutkia erikseen niistä kunkin osalta.
Toiseksi ne kiistävät komission riidanalaisen päätöksen 454–465 perustelukappaleessa esittämien jäsenvaltioiden väliselle
kaupalle aiheutuvia mahdollisia vaikutuksia koskevien esimerkkien paikkansapitävyyden. RLB vetoaa kolmanneksi RBW:n erityiseen
tilanteeseen.
2.     Mahdollisuutta vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan koskevan perusteen tulkinta ja soveltaminen nyt käsiteltävässä
asiassa
a)     Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että Lombard-klubin sopimukset ovat muodostaneet täysin kansallisen yhteisjärjestelyn, koska siihen ovat
osallistuneet ainoastaan itävaltalaiset luottolaitokset ja sen ainoana kohteena on ollut palvelujen tarjoaminen Itävallan
markkinoilla tai ainoastaan alueellisilla tai paikallisilla markkinoilla.
RLB vetoaa EY 5 artiklaan kirjattuun toissijaisuusperiaatteeseen, joka on sen mielestä esteenä sille, että EY 81 artiklan
1 kohdan valtioiden välistä vaikutusta koskevaa edellytystä tulkittaisiin laajasti. Se korostaa, että vääristymättömän kilpailun
ylläpitämistä koskeva tavoite voi joutua ristiriitaan muiden talouspoliittisten tavoitteiden, kuten rahamarkkinoiden vakauden
tavoitteen kanssa, koska näiden ristiriitojen ratkaisu on loppujen lopuksi poliittinen. Se muistuttaa, että komissio piti
ainakin vuoteen 1986 saakka pankkien välisiä sopimuksia, jotka koskivat yksinomaan korkoja ja jotka kansalliset viranomaiset
olivat sallineet tai hyväksyneet, jäsenvaltioiden rahapolitiikan sallittuna välineenä. RLB vetoaa siihen, että OeNB on osallistunut
kyseisiin kokouksiin, ja väittää, ettei komission tehtävänä ole asettaa tämänhetkistä näkemystään kilpailupolitiikan ja rahapolitiikan
välisestä suhteesta Itävallan pankkivalvontaviranomaisten näkemyksen sijaan sellaisessa asiassa, jonka vaikutukset tuntuvat
yksinomaan Itävallan alueella.
Kaikki kantajat katsovat, että eri kokousten mahdollisuutta vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan on arvioitava erikseen
niiden kunkin osalta. Tukeakseen väitettään, jonka mukaan kokousten välillä ei ole sellaista yhteyttä, jonka perusteella niiden
vaikutuksia olisi mahdollista arvioida kokonaisvaltaisesti, ne vetoavat ensinnäkin siihen, että kokousten luonnehtiminen yhtenä
kokonaisuutena pidettäväksi kattavaksi yhteisjärjestelyksi on virheellistä, ja toiseksi siihen, että kokouksien kohteena olleet
pankkipalvelut kuuluvat eri markkinoille. RZB, ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, että mikäli yhdelläkään sopimuksista ei erikseen
arvioituna voi olla valtioidenvälistä vaikutusta, kokonaistarkastelu ei voi johtaa siihen, että sopimusten kokonaisuus olisi
rajatylittävä. BAWAG, RLB, PSK ja Erste korostavat, ettei joidenkin kokousten kohteena olleiden palvelujen rajatylittävyys
voi johtaa siihen, että sopimuksilla olisi kokonaisuutena arvioiden tällaisia vaikutuksia. Lopuksi RLB katsoo, että erillinen
tutkimus on välttämätön maksuja koskeneiden kokousten yhteydessä käsiteltyjen monenvälisten pankkitariffien osalta, koska
niihin liittyvät sopimukset voivat saada poikkeusluvan EY 81 artiklan 3 kohdan nojalla.
Kantajat väittävät, ettei voida yleisluonteisesti väittää, että yhteisjärjestely, joka ulottuu jonkin jäsenvaltion koko alueelle,
voisi jo sellaisenaan vaikuttaa tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Ne päättelevät oikeuskäytännöstä (yhdistetyt
asiat C-215/96 ja C-216/96, Bagnasco ym., tuomio 21.1.1999, Kok. 1999, s. I‑135) ja komission päätöksentekokäytännöstä (8.9.1999
tehty komission päätös 1999/687/EY EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (asia IV/34.010 Alankomaiden
pankkiyhdistys (vuoden 1991 GSA-sopimus); asia IV/33.793 Nederlandse Postorderbond (Alankomaiden postimyyntiyritysten kattojärjestö);
asia IV/34.234 Verenigde Nederlandse Uitgeversbedrijven (VNU, aikakaus- ja ammattilehtikustantamo) ja asia IV/34.888 Nederlandse
Organisatie van Tijdschriften Uitgevers/Nederlandse Christelijke Radio Vereniging (Alankomaiden aikakauslehtikustantajien
etujärjestö/yleisradiopalvelua harjoittava Alankomaiden kristillinen radioyhdistys, NCRV)) (EYVL L 271, s. 28; jäljempänä
Alankomaiden pankkeja koskeva päätös II), että tämä pätee erityisesti luottolaitosten välisiin sopimuksiin. Niiden mielestä
muitakin seikkoja (jotka tässä tapauksessa puuttuvat) tarvitaan alueellisen ulottuvuuden lisäksi, jotta kyetään toteamaan
”kansallisen” kartellin rajatylittävyys. Osa kantajista katsoo, että tätä varten edellytetään kartellilla olevan markkinoita
eristävä vaikutus.
Kantajat väittävät tässä yhteydessä, että mitään toimenpiteitä, joilla olisi pyritty poistamaan ulkomaiset kilpailijat Itävallan
markkinoilta, ei ole toteutettu eikä suunniteltu. Ne vetoavat yhtäältä siihen, että tällaiset toimenpiteet eivät olleet tarpeen,
koska tärkeimmät sopimuksen kohteena olleet pankkipalvelut (säästötalletukset sekä yksityisille ja pienyrityksille myönnettävät
luotot) eivät olleet kovin kiinnostavia ulkomaisten pankkien kannalta. Tilanne oli niiden mukaan tällainen ensinnäkin sen
vuoksi, että markkinoille tulon esteet olivat korkeat (mm. asiakaskunnan mieltymys paikallispankkeihin, kieliongelmat ja merkittävän
toimistoverkon tarve), toiseksi sen vuoksi, etteivät nämä palvelut tuottaneet merkittäviä voittoja, ja kolmanneksi sen vuoksi,
että näiden palvelujen markkinat olivat Itävallassa kyllästetyt. Toisaalta ne väittävät, että Itävallan markkinoilla toimi
ulkomaisia pankkeja.
Komissio kiistää näiden väitteiden oikeellisuuden.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Periaatteet, joita sovelletaan arvioitaessa sitä, voiko järjestely vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
EY 81 artiklan 1 kohtaan sisältyvällä jäsenvaltioiden väliselle kaupalle aiheutuvia vaikutuksia koskevalla edellytyksellä
pyritään kilpailulainsäädännön alalla määrittämään yhteisön oikeuden soveltamisala jäsenvaltioiden oikeuden soveltamisalaan
nähden. Yhteisön oikeuden alaan kuuluvat siten kaikki kartellit ja menettelytavat, joilla voidaan vaarantaa jäsenvaltioiden
välisen kaupan vapaus sellaisella tavalla, joka saattaisi haitata jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden tavoitteiden
saavuttamisen esimerkiksi eristämällä kansalliset markkinat tai muuttamalla yhtenäismarkkinoiden rakennetta. Sen sijaan menettelytavat,
joiden vaikutukset paikallistuvat vain yhden jäsenvaltion alueelle, kuuluvat kansallisen oikeusjärjestyksen alaan (asia 22/78,
Hugin v. komissio, tuomio 31.5.1979, Kok. 1979, s. 1869, 17 kohta).
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että jotta yritysten välinen sopimus olisi omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan, objektiivisten oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella on oltava riittävän todennäköistä,
että se voi tosiasiallisesti tai mahdollisesti vaikuttaa jäsenvaltioiden välisiin kauppavirtoihin suoraan tai välillisesti
tavalla, joka voi haitata valtioiden välisten yhtenäismarkkinoiden tavoitteiden toteutumista (asia 42/84, Remia ym. v. komissio,
tuomio 11.7.1985, Kok. 1985, s. 2545, Kok. Ep. VIII, s. 287, 22 kohta). Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan johtuu
siten yleensä useista tekijöistä yhdessä, vaikka erikseen ne eivät välttämättä olisi ratkaisevia (asia C-250/92, DLG, tuomio
15.12.1994, Kok. 1994, s. I‑5641, 54 kohta; em. yhdistetyt asiat Bagnasco ym., tuomion 47 kohta ja asia C-359/01 P, British
Sugar v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I‑4933, 27 kohta).
Tässä yhteydessä ei ole suurta merkitystä sillä, onko kartellin vaikutus kauppaan ollut kielteinen, neutraali tai myönteinen.
Kilpailunrajoitus on näet omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, mikäli se voi kääntää kauppavirtoja pois
suunnasta, jota ne muuten olisivat noudattaneet (yhdistetyt asiat 209/78–215/78 ja 218/78, Van Landewyck ym. v. komissio,
tuomio 29.10.1980, Kok. 1980, s. 3125, Kok. Ep. V, s. 355, 172 kohta). Näin ollen tiettyjen nyt käsiteltävän asian kantajien
väite, jonka mukaan ainoastaan markkinoiden eristämiseen johtavat vaikutukset voidaan ottaa huomioon arvioitaessa sitä, voiko
kartelli vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on hylättävä.
Tämä jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikuttamisen mahdollisuutta koskevan perusteen laaja tulkinta ei ole RLB:n esittämän
toissijaisuusperiaatteen vastainen. Kuten komissio perustellusti korostaa, perustamissopimuksessa määrätään, että mahdolliset
ristiriidat vääristymättömän kilpailun ylläpitämisen ja muiden talouspolitiikan laillisten tavoitteiden välillä ratkaistaan
soveltamalla EY 81 artiklan 3 kohtaa. Sitä voidaan siten pitää erityismääräyksenä, jolla pannaan täytäntöön toissijaisuusperiaate
kartellien alalla. Tähän periaatteeseen ei siten voida vedota EY 81 artiklan soveltamisalan rajoittamiseksi (ks. vastaavasti
asia T-65/98, Van den Bergh Foods v. komissio, tuomio 23.10.2003, Kok. 2003, s. II‑4653, 197 kohta).
Tämän jälkeen on korostettava, että se, että kartellit ovat luonteeltaan sellaisia, että ne voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan, eli kartellin mahdollinen vaikutus, riittää siihen, että kartelli kuuluu EY 81 artiklan soveltamisalaan,
eikä ole tarpeen näyttää toteen, että sillä olisi ollut todellinen vaikutus kauppaan (edellä 159 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Bagnasco ym., tuomion 48 kohta ja asia C-219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I‑4411,
19 kohta). Se, että tässä tapauksessa on kyseessä aikaisemman kilpailusääntöjen rikkomisen jälkikäteisarviointi, ei voi muuttaa
tätä perustetta, koska kartellin mahdollinen vaikutus kauppaan on myös tässä tapauksessa riittävä. Näin ollen on hylättävä
Ersten, ÖVAG:n ja NÖ-Hypon väitteet, joiden mukaan sopimuksesta markkinoille aiheutuvien vaikutusten väitetty puuttuminen
olisi pitänyt ottaa huomioon merkkinä siitä, etteivät nämä sopimukset ole voineet vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
On kuitenkin välttämätöntä, että kartellin mahdollinen vaikutus valtioiden väliseen kauppaan on tuntuva tai ettei se toisin
sanoen ole merkityksetön (asia C-306/96, Javico, tuomio 28.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1983, 12–17 kohta ja asia T-213/00, CMA
CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok. 2003, s. II‑913, jäljempänä asia FETTCSA, tuomion 207 kohta).
Kokousten rajatylittävän vaikutuksen kokonaisvaltainen tutkimus
Siltä osin, oliko komissiolla oikeus arvioida tätä mahdollista vaikutusta tässä tapauksessa kokonaisvaltaisesti kaikkien Lombard-verkoston
kokouksissa tehtyjen sopimusten osalta, oikeuskäytännöstä ilmenee, että sellaisten sopimusten vaikutuksia jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan, joiden välillä on suora yhteys ja jotka kuuluvat erottamattomasti suurempaan kokonaisuuteen, on tutkittava
yhdessä, kun puolestaan sopimuksia, joiden välillä ei ole suoraa yhteyttä ja jotka koskevat eri toimintoja, on tutkittava
erikseen (asia T-77/94, VGB ym. v. komissio, tuomio 14.5.1997, Kok. 1997, s. II‑759, 126, 142 ja 143 kohta).
Toisin kuin ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, tältä osin ei ole tarpeen, että kyseessä ovat yhdenmukaiset sopimusjärjestelyt, jotka
koskevat samanlaisia ja yksinkertaisia tuotteita ja joiden merkitys jäsenvaltioiden väliselle kaupalle on ilmeinen.
Yhteys, jonka vuoksi on perusteltua ja välttämätöntä tutkia kokonaisvaltaisesti mahdollisuus vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen
kauppaan, on olemassa erityisesti yhtenä kokonaisuutena pidettävään kilpailusääntöjen rikkomiseen kuuluvien sopimusten tai
muiden menettelytapojen välillä. Kuten tämän tuomion 111–125 kohdasta ilmenee, komissio saattoi laillisesti päätellä, että
Lombard-klubin eri kokouksissa tehdyt sopimukset kuuluivat yhtenä kokonaisuutena pidettävään kilpailusääntöjen rikkomiseen,
koska ne kuuluivat kokonaissuunnitelmaan, jolla pyrittiin vääristämään kilpailua.
Kantajat eivät voi johtaa siitä, että yhteisöjen tuomioistuin on edellä 159 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Bagnasco
ym. antamassaan tuomiossa tutkinut erikseen lausekkeita, jotka koskivat kahta erillistä pankkitoimintoa ja jotka sisältyivät
yhtenäisiin pankkiehtoihin, joita Italian pankkiyhdistyksen jäsenet sovelsivat, yleistä sääntöä, jossa kiellettäisiin nyt
käsiteltävän kaltaisten sopimusten mahdollisuuksia vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan koskeva kattava tutkimus. Yhteisöjen
tuomioistuimen piti näet yhdistetyissä asioissa Bagnasco ym., joiden perusteella annettiin edellä 159 kohdassa mainittu tuomio,
antaa ennakkoratkaisu kyseisten lausekkeiden yhteensopivuudesta EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan (josta on tullut EY
81 artikla) kanssa. Se totesi, että yhdessä asianomaisista toiminnoista yhtenäisten pankkiehtojen tarkoituksena ei ollut kilpailun
rajoittaminen tai niillä ei ollut tällaista vaikutusta, kun puolestaan toista toimintoa koskevat lausekkeet eivät olleet omiaan
vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kyseisessä asiassa pankkiehtojen, joihin kyseiset lausekkeet kuuluivat, rajatylittävien
vaikutusten kattavaa tutkimusta koskeva kysymys ei tullut esiin.
BA-CA:n, BAWAG:n, PSK:n, Ersten, ÖVAG:n ja NÖ-Hypon esittämästä väitteestä, jonka mukaan komissio olisi jättänyt huomiotta
sen, että kokousten kohteena olleet eri pankkituotteet kuuluivat eri markkinoille ja että mahdollisuutta vaikuttaa jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan olisi tutkittava erikseen kaikkien näiden markkinoiden osalta, on muistutettava aluksi, ettei merkityksellisten
markkinoiden määritelmällä ole samaa roolia sovellettaessa EY 81 artiklaa kuin sovellettaessa EY 82 artiklaa. EY 81 artiklaa
sovellettaessa on näet sen määrittämiseksi, onko riidanalainen sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yhdenmukaistettu
menettelytapa omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko niiden tarkoituksena estää, rajoittaa tai vääristää
kilpailua yhteismarkkinoilla tai onko niillä tällainen vaikutus, määriteltävä merkitykselliset markkinat. Tästä syystä EY
81 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa väitteet, joita esitetään komission käyttämää markkinoiden määritelmää vastaan, eivät
voi olla itsenäisiä niihin väitteisiin nähden, jotka liittyvät jäsenvaltioiden väliselle kaupalle aiheutuviin vaikutuksiin
ja kilpailua rajoittavaan vaikutukseen. Näin ollen merkityksellisten markkinoiden määritelmän kiistäminen on tehoton, mikäli
komissio on perustellusti päätellyt riidanalaisessa päätöksessä mainittujen asiakirjojen perusteella, että kyseinen sopimus
vääristi kilpailua ja oli omiaan vaikuttamaan tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (asia T-61/99, Adriatica di Navigazione
v. komissio, tuomio 11.12.2003, Kok. 2003, s. II‑5349, 27 kohta). Nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa markkinoiden määrittelemistä
koskevalla väitteellä pyritään kiistämään menetelmä, jota komissio on noudattanut kaupalle aiheutuvien vaikutusten arvioimiseksi,
joten sitä ei voida heti aluksi hylätä tehottomana.
Oikeuskäytännön mukaan tarkastelun kohteeksi on otettava markkinat, jotka kattavat kaikki sellaiset tuotteet, jotka ominaispiirteidensä
vuoksi ovat erityisen soveliaita tietyn jatkuvan tarpeen tyydyttämiseen ja jotka ovat ainoastaan rajoitetusti vaihdettavissa
toisiin tuotteisiin (asia 322/81, Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok. 1983, s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 37 kohta).
Nyt esillä olevassa tapauksessa sopimuksessa tarkoitetut eri pankkipalvelut eivät ole keskenään korvattavissa. Suurin osa
yleispankkien asiakkaista vaatii kuitenkin kaikenlaisia pankkipalveluja, kuten talletuksia, luottoja ja maksutoimintoja, ja
pankkien välinen kilpailu voi koskea kaikkia näitä palveluja. Näin ollen merkityksellisten markkinoiden suppea rajaaminen
olisi tällä toimialalla keinotekoista. Lisäksi erillinen tutkimus ei antaisi mahdollisuutta ymmärtää täydellisesti sopimusten
vaikutuksia, jotka, vaikka ne koskevat eri tuotteita tai palveluja ja eri asiakkaita (yksityiset tai yritykset), kuuluvat
kuitenkin samaan toimialaan. Jäsenvaltioiden väliselle kaupalle aiheutuva vaikutus voi näet olla epäsuoraa, ja markkinat,
joilla vaikutus voi ilmetä, eivät ole välttämättä samat kuin niiden tuotteiden tai palvelujen markkinat, joille kartelli on
vahvistanut hinnat (asia 123/83, BNIC, tuomio 30.1.1985, Kok. 1985, s. 391, 29 kohta ja edellä 138 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Ahlström Osakeyhtiö ym. v. komissio, tuomion 142 kohta). Kuten komissio on perustellusti todennut riidanalaisen päätöksen
456–459 perustelukappaleessa, hintojen vahvistaminen laajalle yksityisille ja yrityksille tarjottavalle pankkipalvelujen valikoimalle
on omiaan kokonaisuudessaan vaikuttamaan muihin markkinoihin.
Komissiolla ei ollut näin ollen velvollisuutta tutkia erikseen kokousten kohteena olleiden eri pankkituotteiden markkinoita
arvioidessaan nyt esillä olevassa tapauksessa jäsenvaltioiden väliselle kaupalle aiheutuvia vaikutuksia (ks. vastaavasti asia
T-29/92, SPO ym. v. komissio, tuomio 21.2.1995, Kok. 1995, s. II‑289, 76–83 kohta, jossa merkityksellisinä markkinoina pidettiin
Alankomaiden rakennusmarkkinoita).
Tämän jälkeen on hylättävä tehottomana RLB:n esittämä väite, jonka mukaan kansainvälisiin maksuihin liittyneissä kokouksissa
käsiteltyjen pankkienvälisiä maksuja koskeneiden sopimusten mahdollisuutta vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan on
tutkittava muista sopimuksista erillään, koska näille sopimuksille voidaan myöntää EY 81 artiklan 3 kohdan mukainen poikkeuslupa.
RLB ei ensinnäkään vetoa siihen, että näille sopimuksille olisi haettu poikkeuslupa. Toiseksi yhteisöjen tuomioistuimen asiassa
193/93, Windsurfing International vastaan komissio, 25.2.1986 antamasta tuomiosta (Kok. 1986, s. 611, 96 ja 97 kohta) ilmenee,
että se, ettei tiettyjen sopimuslausekkeiden tarkoituksena ole rajoittaa kilpailua tai ettei niillä ole tällaista vaikutusta,
ei estä sopimuksen kokonaisvaltaista tutkimista. Tämä pätee erityisesti silloin, jos tietyille sopimuksille yhtenä kokonaisuutena
pidettävän kartellin piirissä voidaan myöntää poikkeuslupa.
Tästä seuraa, että komissio voi ottaa huomioon kaikkien kokousten mahdollisen päällekkäisen vaikutuksen ratkaistessaan sitä,
voiko kartellikokonaisuus vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (edellä 168 kohdassa mainittu asia VGB ym. v. komissio,
tuomion 140 kohta). Tältä osin ei sitä vastoin ole merkityksellistä tietää, voiko kukin kokouksista erikseen tarkasteltuna
vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (ks. vastaavasti edellä 176 kohdassa mainittu asia Windsurfing International v.
komissio, tuomion 96 kohta). Tästä seuraa niin ikään, ettei ole tarpeen näyttää toteen, että jokin eri kokouksista erikseen
tarkasteltuna on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, jotta voidaan todeta, että kartellikokonaisuus kykenee
vaikuttamaan tällä tavoin.
Näin ollen kokousten mahdollisuus vaikuttaa valtioiden väliseen kauppaan ei edellytä sitä, että jonkin sopimuksen kohteena
olisivat rajatylittävät palvelut. Väite, jonka mukaan komissio ei voi päätellä kokonaisvaltaisella tutkimuksella joidenkin
sopimusten kokonaisuuteen nähden merkityksettömämpien kokousten rajatylittävän vaikutuksen perusteella, että kartellilla on
rajatylittäviä vaikutuksia, on siis tehoton.
Yhden jäsenvaltion koko alueen kattavan kartellin mahdollisuus vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
On kiistatonta, että komission tässä tapauksessa toteama kattava kartelli kattoi Itävallan koko alueen.
Yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kartellilla, joka
kattaa koko jäsenvaltion alueen, on jo luonteensa puolesta sellainen vaikutus, että se lujittaa kansallisten markkinoiden
eristämistä ja haittaa näin perustamissopimuksessa tavoiteltua taloudellista vuorovaikutusta. (asia 8/72, Vereeniging van
Cementhandelaren v. komissio, tuomio 17.10.1972, Kok. 1972, s. 977, 29 kohta; edellä 163 kohdassa mainittu asia Remia ym.
v. komissio, tuomion 22 kohta; asia C-35/96, komissio v. Italia, tuomio 18.6.1998, Kok. 1998, s. I‑3851, 48 kohta ja asia
C-309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I‑1577, 95 kohta; ks. myös asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio
6.7.2000, Kok. 2000, s. II‑2707, 179 kohta). Lisäksi on katsottu, että valtion toimenpide, joka koskee asianajajien palkkioiden
hyväksymistä ja joka ulottuu yhden jäsenvaltion koko alueelle, oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan EY
81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti asia C-35/99, Arduino, tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I‑1529,
33 kohta).
Tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että on olemassa vähintäänkin vahva olettama siitä, että kilpailua rajoittava menettelytapa,
jota sovelletaan jonkin jäsenvaltion koko alueella, on omiaan edistämään markkinoiden eristämistä ja vaikuttamaan yhteisön
sisäiseen kauppaan. Tämä olettama voidaan sivuuttaa ainoastaan siinä tapauksessa, että sopimuksen ominaisuuksien ja siihen
liittyvän taloudellisen asiayhteyden tutkimus osoittaa asian olevan toisin.
Pankkialan osalta edellä 159 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Bagnasco ym. annetusta tuomiosta (51–53 kohta) ilmenee,
että voi olla olemassa sopimuksia, jotka kattavat jäsenvaltion koko alueen mutta joilla ei ole tuntuvia vaikutuksia jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan. Komissiokin on käyttänyt vastaavaa lähestymistapaa edellä 159 kohdassa mainitussa Alankomaiden pankkeja
koskevassa päätöksessä II (61 perustelukappale).
Nyt käsiteltävän asian kohteena oleva monimutkainen kilpailusääntöjen rikkominen eroaa kuitenkin edellisessä kohdassa mainitussa
tuomiossa ja päätöksessä tarkoitetuista sopimuksista, joista kukin koskee erityistä pankkitoimintoa (yhtäältä yleisvakuutta,
joka on tarkoitettu luotollisen tilin avauksen takaukseksi, ja toisaalta yhteistä tilisiirtomääräysjärjestelmää). Lombard-verkostossa
tehdyt sopimukset koskivat paitsi melkein kaikkia luottolaitoksia Itävallassa, myös erittäin laajaa pankkituotteiden ja -palvelujen
valikoimaa, muun muassa talletuksia ja luottoja, ja ne olivat siitä syystä omiaan muuttamaan kilpailuedellytyksiä koko kyseisessä
jäsenvaltiossa.
Näin ollen sen väitteen perusteella, jonka mukaan kartellin jäsenet eivät ole toteuttaneet toimenpiteitä ulkomaisten kilpailijoiden
poistamiseksi markkinoilta, ei voida päätellä, että rajatylittäviä vaikutuksia ei olisi ollut.
Lombard-verkosto on näet voinut edistää kantajien kuvaamien markkinoille pääsyn esteiden ylläpitämistä (ks. edellä 160 kohta),
koska se on saattanut mahdollistaa BA-CA:n itsekin tehottomiksi myöntämien Itävallan pankkimarkkinoiden rakenteiden ja kuluttajien
vastaavien tottumusten säilyttämisen.
Kantajat eivät siten ole kumonneet olettamaa, jonka mukaan kartelli kokonaisuutena tarkastellen ja koko Itävallan alueelle
ulottuvana olisi voinut eristää markkinoita ja vaikuttaa valtioiden väliseen kauppaan.
c)     Päätelmä
Koska komissio on laillisesti päätellyt tässä tapauksessa, että kattava kartelli pystyi vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen
kauppaan sen vuoksi, että se kattoi yhden jäsenvaltion koko alueen, kantajien riidanalaisessa päätöksessä olevia esimerkkejä
vastaan esittämät väitteet ovat tehottomia.
3.     RLB:n erityistapaus (asia T-262/02)
a)     Asianosaisten lausumat
RLB korostaa, että RBW, jonka käyttäytymisestä sen on katsottu olevan vastuussa, ei ole osallistunut useimpiin kokouksiin
ja että ne, joihin se osallistui, eivät liittyneet millään tavoin rajatylittäviin toimintoihin. Se katsoo, että RBW:n ei voida
katsoa osallistuneen kartelliin, joka olisi kattanut erotuksetta koko pankkituotteiden valikoiman, ja että mahdollisuutta
vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan on siten tutkittava erikseen niiden kokousten osalta, joihin RBW osallistui.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Osoittaakseen yrityksen osallistuneen yhtenä kokonaisuutena pidettävään sopimukseen komission on näytettävä toteen, että yritys
aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi
muiden samaan päämäärään pyrkivien yritysten suunnittelemasta tai toteuttamasta todellisesta käyttäytymisestä tai että se
saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (edellä 111 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 83 kohta; asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999,
Kok. 1999, s. I‑4125, 87 kohta ja yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok. 2005, s. I‑5425, 145 kohta).
RLB myöntää RBW:n osallistuneen talletuksia ja luottoja koskeneisiin kokouksiin sekä liittovaltiotasolla että Wienissä eli
tärkeimpiin luotto- ja talletusehtoja koskeneisiin kokouksiin (ks. edellä 140 ja 144 kohta). Komissio toteaa riidanalaisen
päätöksen 51 perustelukappaleen b kohdassa, että näillä kokouksilla oli erityisen tiiviit suhteet Lombard-klubiin, mitä RLB
ei kiistä.
RBW ei siis voinut olla tietämätön siitä, että kokoukset, joihin se osallistui, kuuluivat laajempaan sopimuskokonaisuuteen
ja että sen osallistuminen talletus- ja luottokorkoja koskeneisiin sopimuksiin oli osa kartellikokonaisuuden päämäärien tavoittelemista.
Koska talletus- ja luottokorkoja koskeneet kokoukset olivat erityisen tärkeitä kartellille kokonaisuutena arvioiden, RBW tiesi,
koska se osallistui näihin kokouksiin, tärkeimmistä muiden pankkien kartellin tavoitteiden saavuttamiseksi suunnittelemasta
tai toteuttamasta todellisesta käyttäytymisestä eli talletus- ja luottoehtojen yhdenmukaistamisesta.
RLB korostaa erityisesti sitä, ettei RBW osallistunut rajatylittäviä toimintoja koskeneisiin kokouksiin. Sillä, ettei yritys
ole osallistunut kaikkiin kartellin muodostaviin osatekijöihin tai että sen osuus on ollut vähäinen niillä osa-alueilla, joihin
se on osallistunut, ei ole merkitystä toteennäytettäessä kilpailusääntöjen rikkomista sen osalta. Nämä seikat on otettava
huomioon ainoastaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa ja tarvittaessa sakkoa määritettäessä (ks. vastaavasti
edellä 189 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 90 kohta ja edellä 111 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 86 kohta).
Samoin on todettava, että se, ettei RBW tiennyt yksityiskohtaisesti useissa kokouksissa, joihin se ei ollut osallistunut,
tehdyistä sopimuksista, sen enempää kuin sekään, ettei se tiennyt tiettyjen kokousten kuten rajatylittäviin toimintoihin liittyvien
kokousten olemassaolosta, vaikka nämä seikat näytettäisiin toteen, eivät ole sellaisia seikkoja, että ne voisivat horjuttaa
komission toteamusta, jonka mukaan RBW on osallistunut kattavaan kartelliin. Koska RBW osallistui liittovaltion tason talletus-
ja luottokorkoja koskeneisiin kokouksiin, se ei voinut olla tietämättä kattavan kartellin yleistä ulottuvuutta ja olennaisia
piirteitä.
Komissio on siten perustellusti päätellyt, että RBW oli osallistunut kattavaan kartelliin eikä ainoastaan joihinkin yksittäisiin
sopimuksiin. Tästä seuraa, että se on perustellusti katsonut, että RBW:n käyttäytyminen kuului EY 81 artiklan soveltamisalaan.
Kuten lisäksi edellä 178 kohdassa esitetystä seuraa, se että kattava sopimus koski muun muassa tiettyjä rajatylittäviä toimintoja,
ei ole ratkaisevaa, jotta voitaisiin päätellä sen voivan vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, koska talletus- ja luottoehtoja
koskeneet sopimukset, jotka olivat kartellin ytimenä ja joihin RBW osallistui, olivat tältä osin ylivoimaisesti tärkeimpiä.
On lisättävä, että koska komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että EY 81 artiklan 1 kohdan määräysten
rikkominen, johon yritys on osallistunut, oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, sen ei ole tarpeen osoittaa,
että tämän yrityksen yksittäisellä osallistumisella oli vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (asia T-13/89, ICI v.
komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II‑1021, Kok. Ep. XII, s. II-175, 305 kohta).
Näin ollen RLB:n väite, joka perustuu siihen, että RBW:n osallistuminen kokouksiin on ollut vähäistä, on hylättävä.
II
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamista koskevat vaatimukset (asiat
T-259/02
,
T-264/02
ja
T-271/02
)
A
Kantajien lausumat
RZB, Erste, ÖVAG ja NÖ-Hypo vaativat riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa pankeille määrätyn, kilpailusääntöjen rikkomisen
lopettamista koskevan kehotuksen kumoamista. Niiden mukaan tämä kehotus on lainvastainen, koska on kiistatonta, että pankit
olivat lopettaneet kilpailusääntöjen rikkomisen tarkastuspäivänä kesäkuussa 1998.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissiolla on laaja harkintavalta, kun on ratkaistava, onko sen kilpailusääntöjen noudattamisen valvomista koskevan tehtävän
täyttämiseksi välttämätöntä toteuttaa asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä. Siten pienemmänkin
epäilyksen olemassaolo siitä, onko kilpailusääntöjen rikkomien todellisuudessa lakannut, riittää, jotta se voi laillisesti
määrätä yritykset lopettamaan kilpailusääntöjen rikkominen.
RZB:n, Ersten, ÖVAG:n ja NÖ-Hypon riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamisesta esittämät vaatimukset eivät siten ole perusteltuja.
III
Riidanalaisen päätöksen 3 artiklan kumoamista koskevat vaatimukset
A
Tuottamuksen puuttuminen (asiat
T-261/02
–
T-263/02
,
T-264/02
ja
T‑271/02
)
1.     Asianosaisten lausumat
BAWAG, RLB, PSK, Erste, ÖVAG ja NÖ-Hypo katsovat komission rikkoneen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa määrätessään niille
sakon, koska EY 81 artiklan rikkomista, josta niitä arvostellaan – ja mikäli se näytetään toteen –, ei ole tehty tahallisesti
eikä tuottamuksesta. Ne väittävät erityisesti, että niiden ei voida katsoa syyllistyneen tuottamukseen siltä osin, kun on
kyse siitä voivatko sopimukset vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
BAWAG, PSK, Erste, ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, etteivät riidanalaisen päätöksen 29–50 perustelukappaleessa esitetyt seikat
osoita sitä, että Itävallan pankit olisivat tienneet kokousten yhteensopimattomuudesta EY 81 artiklan kanssa. BAWAG, PSK,
ÖVAG ja NÖ-Hypo vetoavat myös Itävallan tuolloin sovellettuun kartellilainsäädäntöön, jonka mukaan ”menettelytapoihin perustuvat”
kartellit (Verhaltenskartelle) eli sopimukset, jotka eivät sitoneet osapuolia, olivat Itävallassa sallittuja 1.1.2000 saakka,
ellei niitä ollut kielletty toimivaltaisen tuomioistuimen päätöksellä. ÖVAG ja NÖ-Hypo viittaavat lisäksi kokousten julkisuuteen
ja siihen, että viranomaiset olivat osallistuneet niihin.
RLB väittää, että tuottamusta koskeva kysymys ei riipu kartellikieltoa koskevasta tiedosta vaan niiden tosiseikkojen tuntemuksesta,
joiden perusteella tätä kieltoa sovelletaan tässä tapauksessa, ja että tämä tuntemus puuttui RBW:n osalta (jonka menettelytavoista
sen on katsottu olevan vastuussa), koska sen toiminnot olivat maantieteellisesti rajattuja. Se on todennut istunnossa, että
yksi ainoa henkilö oli osallistunut kokouksiin RBW:n lukuun ja että RBW:llä ei ollut kilpailusääntöjen rikkomisaikana omaa
oikeudellista yksikköä. BAWAG, ÖVAG ja NÖ-Hypo korostavat lisäksi toimintojensa alueellisuutta ja rajatylittävien toimintojensa
vähäistä merkitystä.
Komissio kiistää näiden väitteiden paikkansapitävyyden.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomisen pitämiseksi tahallisena
ei ole tarpeen, että yritys on tiennyt rikkovansa näitä sääntöjä; tältä osin riittää, että yritys ei ole voinut olla tietämättä
sitä, että sen menettelyn tarkoituksena on ollut rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla (asia T-61/89, Dansk Pelsdyravlerforening
v. komissio, tuomio 2.7.1992, Kok. 1992, s. II‑1931, Kok. Ep. XIII, s. II-1, 157 kohta; edellä 175 kohdassa mainittu asia
SPO ym. v. komissio, tuomion 356 kohta ja asia T-347/94, Mayr-Melnhof v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1751,
jäljempänä asia Mayr-Melnhof, 375 kohta).
Tässä yhteydessä ei ole ratkaisevaa selvittää, tiesivätkö kantajat, miten komissio tai oikeuskäytäntö tulkitsee rajatylittävyyden
perustetta, vaan on tärkeää selvittää, tiesivätkö kantajat olosuhteet, joista todellisesti ilmenee, että kartelli pystyi vaikuttamaan
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, tai eivätkö nämä olosuhteet ainakaan voineet jäädä niiltä huomaamatta.
Koska kaikki kantajat osallistuivat tärkeimpiin kokouksiin, ne tiesivät, että Lombard-klubin verkosto kattoi koko Itävallan
alueen ja erittäin suuren valikoiman pankkituotteita, muun muassa luotot ja talletukset. Ne tiesivät siis olennaiset tosiseikat,
joista tässä tapauksessa vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ilmenee.
Kuten edellä 178 kohdassa on korostettu, se että tietyt sopimukset, jotka eivät ole kovin merkittäviä kattavan kartellin kannalta
kokonaisuutena arvioituna, koskivat rajatylittäviä toimintoja, ei sitä vastoin ole välttämätön eikä sellaisenaan riittävä
seikka, jonka perusteella voidaan todeta, että kattava kartelli pystyy vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Ei
ole myöskään ratkaisevaa tietää, olivatko kaikki pankit tietoisia siitä, että sopimukset koskivat muun muassa rajatylittäviä
toimintoja.
Tässä yhteydessä ei siten ole merkityksellistä tietää, missä määrin kantajat olivat tietoisia siitä, ettei niiden käyttäytyminen
ollut EY 81 artiklan kanssa yhteensopivaa. Myöskään se, että Itävallan lainsäädännössä tietyt kartellit eivät olleet suoraan
kiellettyjä, vaan toimivaltainen tuomioistuin pystyisi kieltämään ne esitetyn vaatimuksen perusteella (mikäli oletetaan, että
Lombard-klubin sopimukset kuuluivat näihin kartelleihin), ei vaikuta millään tavoin EY 81 artiklan rikkomisen tahallisuuteen
(ks. vastaavasti edellä 205 kohdassa mainittu asia Mayr-Melnhof, tuomion 373–376 kohta). Myöskään väitteet, jotka koskevat
kokousten julkisuutta ja kansallisten viranomaisten osallistumista niihin, eivät vaikuta aikomukseen rajoittaa kilpailua eivätkä
tietoisuuteen niistä seikoista, joista ilmenee, että kartelli pystyy vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Erityisesti asian T-262/02 osalta RBW:n osallistuminen yli 80 prosenttiin Wienin kokouksista ja yli 90 prosenttiin liittovaltion
tason talletuksia ja luottoja koskeneista kokouksista osoittaa, ettei sen edustaja voinut olla tietämätön siitä, että näitä
toimintoja koskeneet sopimukset eivät koskeneet yksinomaan Wieniä vaan kattoivat suuren osan Itävaltaa tai jopa koko sen alueen.
Näin ollen ja riippumatta siitä, pidettiinkö RBW:n vastuuhenkilöt tietoisina sopimuksista, joita Lombard-verkostossa tehtiin
muista pankkitoiminnoista, on todettava, että RBW tiesi olennaiset seikat, joista seuraa, että kartelli, johon se on osallistunut,
vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Näin ollen väite, jonka mukaan kilpailusääntöjä ei ole rikottu tahallisesti, on hylättävä. Kantajien väitteet, joilla ne pyrkivät
osoittamaan tuottamuksen puuttumisen, ovat siten tehottomia.
B
Mahdollisuus myöntää sopimuksille poikkeus (asiat
T-262/02
ja
T‑271/02
)
1.     Asianosaisten lausumat
RLB, ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, ettei komissio yleensä määrää sakkoja, jos kyseisille sopimuksille voitaisiin myöntää EY 81
artiklan 3 kohdan nojalla poikkeuslupa. Niiden mielestä tilanne on tällainen nyt käsiteltävien sopimusten osalta. RLB vetoaa
asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohdan 1 alakohtaan, joka sen mielestä merkitsee laillisuusolettamaa ja jonka perusteella komissio
olisi voinut tässä tapauksessa myöntää taannehtivasti poikkeusluvan. ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät muun muassa, että riidanalaisilla
sopimuksilla pyrittiin tarjoamaan Itävallan kuluttajille parempilaatuinen kaikkien pankkipalvelujen kirjo kohtuullisin hinnoin
ja että tietyt niistä koskivat pankkienvälisten palkkioiden vahvistamista, mille olisi voitu myöntää poikkeuslupa.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tätä kanneperustetta ei voida hyväksyä, koska nyt käsiteltävän asian kohteena olevia sopimuksia ei ole ilmoitettu. Ilmoittaminen
ei ole pelkkä yrityksille asetettu muodollisuus, vaan välttämätön ja olennainen edellytys tiettyjen etujen saamiselle. Asetuksen
N:o 17 15 artiklan 5 kohdan a alakohdan mukaan sakkoa ei voida määrätä toimista, jotka suoritetaan ilmoituksen jälkeen, jos
toimet kuuluvat ilmoituksessa kuvatun toiminnan piiriin. Tämä niille yrityksille tuleva etu, jotka ovat ilmoittaneet sopimuksen
tai yhdenmukaistetun menettelytavan, on vastine sille riskille, joka yritykselle aiheutuu siitä, että se itse tuo komission
tietoon sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan. Tämä yritys nimittäin alistaa itsensä paitsi sille riskille, että
sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan todetaan rikkovan EY 81 artiklan 1 kohtaa ja että kyseisen artiklan 3 kohdan
soveltamiseen ei suostuta, myös sille riskille, että yritykselle määrätään sakkoa sen ennen ilmoitusta suorittamista toimista.
Sitäkään suuremmalla syyllä yritys, joka ei ole halunnut ottaa tätä riskiä ja jolle on määrätty sakko kilpailusääntöjen rikkomisesta,
jota se ei ole ilmoittanut, ei voi vedota siihen hypoteettiseen mahdollisuuteen, että ilmoituksen johdosta olisi myönnetty
poikkeuslupa (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825,
Kok. Ep. VII, s. 133, jäljempänä asia MDF, 93 kohta).
Kantajat eivät ole missään tapauksessa osoittaneet, että nyt käsiteltävä hintasopimusten verkosto täyttäisi poikkeuksen myöntämisen
edellytykset.
C
Päätelmä
Riidanalaisen päätöksen 3 artiklan kumoamista koskevat perusteet eivät siten ole perusteltuja.
IV
Sakkojen alentamista koskevat vaatimukset
A
Alustavat toteamukset
Komissio on määrännyt asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla kaikille kantajille sakkoja. Riidanalaisen päätöksen 502–542
perustelukappaleesta ilmenee, että – vaikka riidanalaisessa päätöksessä ei viitatakaan tähän nimenomaisesti paitsi lieventäviä
olosuhteita koskevassa 529 perustelukappaleessa ja pankkien erästä väitettä koskevan selonteon yhteydessä alaviitteessä 519
–, komissio on pyrkinyt laskemaan sakkojen määrän suuntaviivoissa esitetyn menetelmän mukaisesti. Lisäksi komissio on alentanut
näitä määriä 10 prosenttia yhteistyötiedonannon perusteella.
1.     Suuntaviivojen ja yhteistyötiedonannon sovellettavuus
a)     Taannehtivuuskiellon periaatteen väitetty loukkaaminen (asia T‑264/02)
Erste kiistää sakkojen laskemiseksi käytetyn menetelmän oikeellisuuden sillä perusteella, että komissio on soveltaessaan suuntaviivoja,
jotka on annettu kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamisen jälkeen, ja tiukennettuaan uudelleen käytäntöään syksyn 2001 aikana
loukannut taannehtivuuskiellon periaatetta, joka on vahvistettu Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien
suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 7 artiklassa ja Nizzassa 7.12.2000 julistetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL C 364,
s. 1) 49 artiklassa.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä 189 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Dansk Rørindustri ym. v.
komissio antamassaan tuomiossa (202–232 kohta), tämä peruste on hylättävä, koska suuntaviivat ja erityisesti niihin sisältyvä
uusi sakkojen laskentatapa, mikäli sen oletetaan vaikuttaneen raskauttavasti sakkojen tasoon, olivat kohtuudella kantajien
kaltaisten yritysten ennakoitavissa silloin, kun asianomaiset kilpailusääntöjen rikkomiset tehtiin.
b)     Suuntaviivojen ja yhteistyötiedonannon merkitys riidanalaisen päätöksen tuomioistuinvalvonnan kannalta
Suuntaviivat ovat väline, jolla pyritään täsmentämään ylemmäntasoista oikeutta noudattaen perusteet, joita komissio aikoo
soveltaa käyttäessään asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädettyä harkintavaltaansa sakkojen vahvistamisessa.
Kun komissio on suuntaviivoissa ilmoittanut, millä tavalla se aikoo laskea asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti
määrättävät sakot, se on toiminut tämän säännöksen oikeudellisissa puitteissa eikä ole millään lailla ylittänyt lainsäätäjän
sille myöntämää harkintavaltaa (edellä 189 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 252
kohta).
Vaikka tällaisia sääntöjä, joilla pyritään luomaan ulkoisia vaikutuksia, ei voida pitää oikeussääntöinä, joiden noudattamiseen
viranomaiset olisivat kaikissa tapauksissa velvoitettuja, niissä esitetään kuitenkin noudatettavaa käytäntöä koskevat viitteelliset
menettelysäännöt, joista viranomaiset eivät voi poiketa tietyssä yksittäistapauksessa esittämättä syitä, jotka ovat yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen mukaisia.
Kun komissio on antanut tällaisia menettelysääntöjä ja ne julkaisemalla ilmoittanut, että se jatkossa soveltaa niitä asioihin,
joita ne koskevat, se rajoittaa oman harkintavaltansa käyttöä eikä se voi poiketa näistä säännöistä, koska muutoin sen voitaisiin
mahdollisesti katsoa loukanneen yleisiä oikeusperiaatteita, kuten yhdenvertaisen kohtelun tai luottamuksensuojan periaatetta.
Vaikka suuntaviivat eivät siten ole riidanalaisen päätöksen oikeudellinen perusta, koska päätös perustuu asetuksen N:o 17
3 artiklaan ja 15 artiklan 2 kohtaan, niissä määritetään kuitenkin yleisellä ja abstraktilla tasolla menetelmä, johon komissio
on sitoutunut, kun se vahvistaa kyseisellä päätöksellä määrättyjen sakkojen suuruuden, ja varmistetaan täten yritysten oikeusvarmuus
(edellä 189 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 209–213 kohta).
Suuntaviivojen antamiseen perustuva komission oman harkintavallan rajoittaminen ei ole kuitenkaan ristiriidassa sen kanssa,
että komissiolla on edelleen huomattavasti harkintavaltaa (asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004,
Kok. 2004, s. II‑2223, 246, 274 ja 275 kohta). Suuntaviivoihin sisältyy näet useita joustavia osatekijöitä, joiden perusteella
komissiolla on mahdollisuus käyttää omaa harkintavaltaansa asetuksen N:o 17 15 artiklan mukaisesti, sellaisena kuin sitä on
tulkittu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (edellä 189 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym.
v. komissio, tuomion 267 kohta).
Suuntaviivojen tavoin myös yhteistyötiedonannolla on luotu yrityksissä perusteltuja odotuksia, joten komissio on velvollinen
noudattamaan yhteistyötiedonantoa arvioidessaan yritysten yhteistyön vaikutusta sakon määräämisen yhteydessä (asia T-23/99,
LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1705, 360 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on siten riidanalaisen päätöksen laillisuutta valvoessaan selvitettävä, onko komissio
käyttänyt harkintavaltaansa suuntaviivoissa ja yhteistyötiedonannossa esitetyn menetelmän mukaisesti, ja mikäli se toteaa,
että komissio on poikennut tästä menetelmästä, sen on selvitettävä, onko tämä poikkeaminen oikeudellisesti hyväksyttävissä
ja onko se perusteltu oikeudellisesti riittävällä tavalla.
Komission harkintavalta ja rajat, joita se on sille asettanut, eivät kuitenkaan estä yhteisöjen tuomioistuimia käyttämästä
täyttä harkintavaltaansa.
2.     Kantajien väitteiden jäsentely
Kaikki kantajat RLB:tä (asia T-262/02) lukuun ottamatta kiistävät sakkojen määrän vahvistamisen oikeellisuuden. Ne vetoavat ensinnäkin siihen, että kilpailusääntöjen
rikkomista on virheellisesti pidetty ”erittäin vakavana” (ks. jäljempänä B kohta). Toiseksi useat kantajista kiistävät riidanalaisen
päätöksen adressaattien ryhmäjaon laillisuuden ja sakon perusmäärien vahvistamisen niiden markkinaosuuksien perusteella (ks.
jäljempänä C kohta). Kolmanneksi RZB (asia T‑259/02), BAWAG (asia T‑261/02) ja PSK (asia T‑263/02) arvostelevat kilpailusääntöjen rikkomisen keston arviointia (ks. jäljempänä D kohta). Neljänneksi kantajat vetoavat erilaisiin
lieventäviin olosuhteisiin (ks. jäljempänä E kohta). Viidenneksi ne väittävät, että komissio ei ole noudattanut yhteistyötiedonantoa
(ks. jäljempänä F kohta). Vielä kuudenneksi ÖVAG ja NÖ-Hypo (asia T-271/02) vaativat, että niille määrättyä sakkoa alennetaan tiettyjen prosessisääntöjen rikkomisen vuoksi (ks. jäljempänä G kohta).
Väitteissä, joita kantajat ovat esittäneet kiistääkseen kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta koskevan arvioinnin ja joihin
ne ovat vedonneet lieventävinä olosuhteina, on tiettyjä päällekkäisyyksiä, kun puolestaan näiden väitteiden luonnehdinta ja
perusteiden jäsentely poikkeavat hieman eri asioissa.
Jotta kyettäisiin määrittelemään näiden väitteiden tutkimiselle asianmukainen kehys, on viitattava suuntaviivojen rakenteeseen.
Kun asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mainitaan vain kaksi perustetta eli kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto,
suuntaviivoissa määrätään ensinnäkin kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta sellaisenaan, minkä perusteella
voidaan vahvistaa ”sakon yleinen laskentapohja”. Toiseksi vakavuutta arvioidaan asianomaisen yrityksen ominaisuuksien, erityisesti
sen koon ja merkityksellisillä markkinoilla olevan aseman mukaan, minkä perusteella saatetaan punnita sakon perusmäärää, yritysten
luokittelua ryhmiin ja ”erityisen laskentapohjan” vahvistamista (ks. vastaavasti asia T-224/00, Archer Daniels Midland ja
Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok. 2003, s. II‑2597, jäljempänä asia ADM, 45–47 kohta).
Kolmanneksi kilpailusääntöjen rikkomisen kesto otetaan huomioon vahvistettaessa sakon perusmäärää, ja neljänneksi suuntaviivoissa
määrätään raskauttavien ja lieventävien olosuhteiden huomioon ottamisesta, jotta voitaisiin arvioida muun muassa kunkin asianomaisen
yrityksen osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen (em. asia ADM, tuomion 260 kohta).
Esimerkiksi kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioiminen sellaisenaan liittyy siihen, voiko asianomainen käyttäytyminen
haitata perustamissopimusten tavoitteiden toteutumista (edellä 213 kohdassa mainittu asia MDF, tuomion 107 kohta), riippumatta
kunkin yrityksen osuudesta ja niiden kunkin syyllisyydestä, kun taas raskauttavat tai lieventävät olosuhteet liittyvät, kuten
suuntaviivoissa luetellut esimerkit osoittavat, asianomaisen yrityksen oman käyttäytymisen tuomittavuuteen.
On siis erotettava toisistaan yhtäältä seikat, jotka voivat vaikuttaa siihen, voiko kilpailusääntöjen rikkominen haitata vääristymätöntä
kilpailua ja perustamissopimuksen niiden muiden tavoitteiden toteutumista, joita tutkitaan arvioitaessa kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuutta, ja toisaalta seikat, jotka liittyvät riidanalaisen päätöksen adressaattien omaan käyttäytymiseen ja
joita tutkitaan lieventävien olosuhteiden yhteydessä. Tiettyjä kantajien mainitsemia seikkoja on kuitenkin tutkittava näiden
kahden näkökohdan kannalta.
B
Kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtiminen ”erittäin vakavaksi”
1.     Vakavuuden arviointia koskevat yleiset näkökohdat
Suuntaviivoissa todetaan kilpailusääntöjen rikkomisen arvioimisesta sellaisenaan seuraavaa:
”Rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa,
ja laajuus asian kannalta merkityksellisillä maantieteellisillä markkinoilla.
Rikkomukset voidaan jakaa kolmeen luokkaan, nimittäin vakavaa vähäisempiin, vakaviin ja erittäin vakaviin rikkomuksiin.”
Kantajat väittävät ensinnäkin, että nyt käsiteltävää kilpailusääntöjen rikkomista ei voida luonteensa takia luonnehtia erittäin
vakavaksi, ja arvostelevat komissiota siitä, ettei tämä ole ottanut huomioon kartellin historiallista asiayhteyttä. Ne väittävät
toiseksi, ettei sopimuksilla ole ollut todellista vaikutusta markkinoihin. Kolmanneksi ne vetoavat asianomaisten maantieteellisten
markkinoiden pieneen kokoon. Neljänneksi RZB katsoo, että komission vireille panemien menettelyjen valikoivuus merkitsee sitä,
ettei kilpailusääntöjen rikkomista voida pitää ”erittäin vakavana”.
Ennen kuin tutkitaan nämä kantajien väitteet, on esitettävä muutamia alustavia näkökohtia niiden kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuuden arviointiin liittyvien kolmen seikan osalta, joiden huomioon ottamisesta suuntaviivoissa määrätään.
Ensinnäkin se, että komissio on täsmentänyt suuntaviivoissa näkemyksensä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta,
ei estä sitä, että se arvioi rikkomista kokonaisvaltaisesti kaikkien kyseiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella,
mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa.
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on näet katsottu, että sakkojen suuruuden määrittämiseksi on otettava huomioon
kilpailusääntöjen rikkomisten kesto ja kaikki sellaiset tekijät, jotka voivat vaikuttaa niiden vakavuuden arviointiin (edellä
213 kohdassa mainittu asia MDF, tuomion 129 kohta). Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien
seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella,
vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (edellä 189 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 240 ja 241 kohta).
Tältä osin erityisesti kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen arvioiminen mahdollistaa sellaisten asiaan vaikuttavien eri tekijöiden
huomioon ottamisen, joiden tyhjentävä luetteleminen suuntaviivoissa ei olisi mahdollista ja joihin kuuluvat kilpailusääntöjen
rikkomisen mahdolliset vaikutukset (jotka eroavat todellisista ja mitattavissa olevista vaikutuksista) markkinoihin.
Tämän jälkeen on korostettava, että edellä mainituilla kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointia koskevilla kolmella
seikalla ei ole samaa painoarvoa kattavassa tutkimuksessa. Kilpailusääntöjen rikkomisen laadulla on ensisijainen merkitys
erityisesti silloin, kun kilpailusääntöjen rikkomisia luonnehditaan ”erittäin vakaviksi”. Tältä osin suuntaviivoissa erittäin
vakavina pidettyjen kilpailusääntöjen rikkomisten kuvauksesta ilmenee, että sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja,
joilla pyritään, kuten tässä tapauksessa, hintojen vahvistamiseen, voidaan jo laatunsa perusteella luonnehtia ”erittäin vakavaksi”,
ilman että olisi tarpeen luonnehtia näitä menettelytapoja tietyn vaikutuksen tai maantieteellisen laajuuden perusteella. Tätä
päätelmää tukee se, että vaikka vakavien kilpailusääntöjen rikkomisten kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutus markkinoihin
ja vaikutus suureen osaan yhteismarkkinoista, erittäin vakavien kilpailusääntöjen rikkomisten osalta ei sitä vastoin esitetä
vaatimusta todellisesta vaikutuksesta markkinoihin, eikä vaatimusta vaikutusten toteutumisesta tietyllä maantieteellisellä
alueella (yhdistetyt asiat T-49/02–T-51/02, Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomio 27.7.2005, 178 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Lisäksi nämä kolme perustetta ovat siinä mielessä toisistaan riippuvaisia, että kilpailusääntöjen rikkomisen erityinen vakavuus
jonkin perusteen perusteella saattaa korvata kilpailusääntöjen rikkomisen muilta osin vähäisemmän vakavuuden.
2.     Kilpailusääntöjen rikkomisen luonne ja asiayhteys
a)     Asianosaisten lausumat
BAWAG, PSK ja Erste (asiat T‑261/02, T-263/02 ja T-264/02) väittävät yhtäältä kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen osalta, että komission päätöksentekokäytännön mukaan horisontaalisia
hintasopimuksia pidetään yleisesti ”erittäin vakavina” kilpailusääntöjen rikkomisina, silloin kun siihen liittyy muita rajoituksia,
kuten markkinoiden eristämistä. BAWAG ja PSK väittävät, että sillä, että kartelli kattoi useita pankkituotteita, ei ole merkitystä
arvioitaessa vakavuutta, koska vakavuus riippuu kartellin aiheuttamasta vahingosta eikä kartellin laajuudesta. Niiden mielestä
kaikkien Itävallan suurien pankkien osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen ei myöskään riitä siihen, että kilpailusääntöjen
rikkomista voitaisiin pitää erittäin vakavana, koska tämä edellyttäisi sitä, että rikkomiseen osallistuneet yritykset edustaisivat
lähes koko Euroopan markkinoita.
Pankit väittävät lisäksi, että niiden osalta todettu kilpailusääntöjen rikkominen ei ollut perinteinen ja salainen kartelli,
joka olisi perustettu kilpailunvastaisessa tarkoituksessa ja jolla olisi pyritty saamaan monopolivoittoja ja aiheuttamaan
vahinkoa kuluttajille. ÖVAG:n ja NÖ-Hypon mukaan kokousten todellinen luonne oli lähempänä (mahdollisesti lainvastaista) tietojenvaihtoa
kuin puhdasta ja tyypillistä kartellia.
Kantajat arvostelevat toisaalta kilpailusääntöjen rikkomisen asiayhteyden osalta komissiota ensinnäkin siitä, ettei se ole
ottanut huomioon sitä, että sopimusten tausta oli laillinen, koska valtio oli perustanut ne taloudellisen päätöksenteon välineeksi
RZB:n, ÖVAG:n ja NÖ-Hypon mukaan Itävallan sellaisen perinteisen menettelytavan mukaan, jossa valtio hyödyntää yleisen edun
mukaisten tavoitteidensa saavuttamiseksi yritysten ja työmarkkinaosapuolten yhteistyötä. Kantajat korostavat, että on välttämätöntä
erottaa toisistaan sellaisten yritysten tilanne, jotka perustavat salaisen ja kilpailunvastaisia päämääriä palvelevan kartellin,
ja niiden oma tilanne, jolle on ominaista se, että ne eivät vain ole luopuneet ajoissa menettelytavasta, joka oli aikaisemmin
laillinen. RZB ja Erste vetoavat pankkimarkkinoiden erityispiirteisiin, erityisesti valtion intressiin pitää tämä ala vakaana,
jotka olivat viranomaisten merkittävän osallistumisen taustalla ja lieventävät kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta. BAWAG
ja PSK väittävät lisäksi, että sopimukset olivat ainutkertainen historiallinen ilmiö, joka ei voi toistua, joten tässä tapauksessa
korkea sakko ei ole tarpeen ennalta ehkäisevän vaikutuksen takaamiseksi.
Toiseksi BA-CA, ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, että Itävallan kilpailulainsäädännössä, jossa asetettiin etusijalle sitomattomat
”menettelytapoihin perustuvat kartellit”, ei ole kielletty kokousten tyyppisiä kartelleja senkään jälkeen, kun Itävalta liittyi
yhteisöön.
Kantajat vetoavat kolmanneksi valtion viranomaisten, erityisesti OeNB:n, kauppakamarin (Wirtschaftskammer) ja valtiovarainministeriön
vaikutukseen kokouksissa. Ne korostavat, että valtion elimet osallistuivat aktiivisesti kokouksiin ja vastustivat muun muassa
pankkien välistä kiivasta kilpailua. BA-CA väittää, että OeNB:n asema oli huomattavasti merkittävämpi kuin riidanalaisen päätöksen
374 perustelukappaleessa todetaan ja että OeNB painosti pankkeja muuttamaan kaupallisia ehtojaan.
Neljänneksi kantajat katsovat, että kartellin institutionaalisuus selittyy sillä, että kokoukset olivat alun perin laillisia,
eikä se siten lisää mitään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuteen. BAWAG ja PSK toteavat lisäksi, että kokoukset koskivat
suureksi osaksi kilpailuoikeuden kannalta neutraaleja aiheita.
Erste vetoaa viidenneksi siihen, että Itävalta on liittynyt unioniin vasta äskettäin.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio on korostanut yhtäältä kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen osalta perustellusti riidanalaisen päätöksen 506 perustelukappaleessa
ja alaviitteessä 514, että horisontaaliset hintajärjestelyt kuuluvat erittäin vakaviin kilpailusääntöjen rikkomisiin siinäkin
tapauksessa, ettei kilpailulle aseteta muita rajoituksia eli esimerkiksi markkinoita ei eristetä (edellä 231 kohdassa mainittu
asia ADM, tuomion 117–126 kohta; ks. myös edellä 175 kohdassa mainittu asia SPO ym. v. komissio, tuomion 377 kohta).
Kuten riidanalaisen päätöksen 506 perustelukappaleessa perustellusti todetaan, tässä tapauksessa kilpailusääntöjen rikkomisen
”erityistä vakavuutta” lisäävät muun muassa pankkialan tärkeys koko kansantalouden kannalta ja niiden sopimusten laajuus,
jotka kattavat useiden tärkeiden pankkituotteiden valikoiman ja joihin on osallistunut suurin osa kyseisten markkinoiden taloudellisista
toimijoista mukaan lukien kaikkein suurimmat yritykset. Kilpailusääntöjen rikkomisen laatuun perustuva vakavuus riippuu näet
erityisesti vaarasta, joka siitä aiheutuu vääristymättömälle kilpailulle. Tältä osin hintakartellin laajuudella sekä asianomaisten
tuotteiden tasolla että jäsenyritysten tasolla on ratkaiseva merkitys. Missään tapauksessa kantajien väite, jonka mukaan ainoastaan
kilpailusääntöjen rikkomisia, joihin osallistuvat lähes kaikki Euroopan markkinoilla toimivat yritykset, voidaan pitää erittäin
vakavina, ei ole perusteltu (ks. myös jäljempänä 307 ja 313 kohta, jotka koskevat asianomaisten maantieteellisten markkinoiden
laajuuden vaikutusta).
Pankkien esittämä näkemys, jonka mukaan kartellilla ei ollut kilpailunvastaista tarkoitusta, on ristiriidassa sopimusten luonteen
kanssa, sillä niiden tarkoituksena oli rajoittaa hintakilpailua tai jopa poistaa se. Sama pätee ÖVAG:n ja NÖ-Hypon väitteeseen,
jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkomista pitäisi luonnehtia pikemminkin tietojenvaihdoksi kuin hintakartelliksi.
Väitteestä, jonka mukaan kartelli ei ollut salainen, on todettava, että riidanalaisessa päätöksessä ei nojauduta siihen, että
sopimukset olisivat salaisia, kun siinä perustellaan niiden luonnehtimista erittäin vakaviksi (ks. 505–514 perustelukappale).
Komissio viittaa tosin vastinekirjelmiensä jossain osassa yhteistyötiedonantoon, jonka A.1 kohdassa todetaan, että ”yritysten
väliset salaiset kartellit, joiden tavoitteena on hinnoista määrääminen, – – kuuluvat vakavimpiin komission käsittelemiin
kilpailun rajoituksiin”. Tämä viittaus kuuluu kuitenkin perusteluihin, joilla pyritään osoittamaan horisontaalisten hintasopimusten
”erityinen vakavuus”, mikä ilmenee selvästi seuraavasta viittauksesta suuntaviivoihin, joissa täsmennetään, että erittäin
vakavien kilpailusääntöjen rikkomisten ryhmän muodostavat pääasiassa ”hintakartellit tai markkinoiden jakaminen horisontaalisin
rajoituksin”, mutta ei mainita mitään siitä, ovatko nämä kilpailusääntöjen rikkomiset salaisia vai eivät. Tästä seuraa, että
väitteet, jotka koskevat sitä, etteivät sopimukset olleet salaisia, ovat tehottomia siltä osin kuin ne koskevat komission
suorittamaa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointia. Vaikka kartellin pitäminen salaisena on seikka, joka saattaa
korostaa sen vakavuutta, kyseessä ei ole missään tapauksessa edellytys, joka olisi välttämätön, jotta kilpailusääntöjen rikkomista
voitaisiin pitää ”erittäin vakavana”.
Kantajien väitteet, jotka koskevat kartellin luonnehtimista luonteensa perusteella erittäin vakavaksi, on siten hylättävä.
Toisaalta on korostettava, että komission tässä tapauksessa toteaman laajuista horisontaalista hintakartellia, joka koskee
näin merkittävää talouden alaa, ei normaalisti voida jättää luokittelematta erittäin vakavaksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi,
olipa asiayhteys mikä hyvänsä. Missään tapauksessa kantajien tässä tapauksessa esittämät seikat eivät ole sellaisia, että
ne vaikuttaisivat komission kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuudesta tekemän arvioinnin pätevyyteen.
Komissio korostaa näet aluksi kartellin historiallisen asiayhteyden osalta perustellusti, että oikeudelliset perustat, joihin
kokoukset alun perin nojautuivat, oli kumottu viimeistään silloin, kun Itävalta liittyi ETA:han. Riidanalaisessa päätöksessä
tarkoitetun ajanjakson aikana ei ollut mitään kansallista oikeussäännöstä, joka olisi velvoittanut pankkeja yhteistoimintaan
tai rajoittamaan toimintavapauttaan markkinoilla. ”Itävallan perinteistä”, joihin tietyt kantajat viittaavat, on todettava,
että jäsenvaltioiden perinteet ja poliittiset mieltymykset saattavat toisinaan olla ristiriidassa vääristymättömän kilpailun
perustavanlaatuisen tavoitteen kanssa, sellaisena kuin se on kirjattu EY 3 artiklan g alakohtaan. Näin ollen se, että kartelli
luotiin ja että sitä pidettiin yllä valtion tuella, ei vaikuta sen mahdollisuuteen haitata perustamissopimuksen tavoitteiden
saavuttamista.
Väitteellä, jonka mukaan korkea sakko ei ole välttämätön, koska sopimukset ovat yksittäisiä, ei ole merkitystä tässä asiayhteydessä.
Sakkojen ennalta ehkäisevyys kuuluu tosin niihin useisiin seikkoihin, jotka on välttämättä otettava huomioon arvioitaessa
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta asetuksen N:o 17 15 artiklassa tarkoitetulla tavalla (edellä 213 kohdassa mainittu
asia MDF, tuomion 120 kohta). Kuten edellä 231 kohdassa on esitetty, suuntaviivoissa erotetaan kuitenkin toisistaan asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun vakavuuden eri osatekijät ja säädetään varoittavan vaikutuksen huomioon ottamisesta
kilpailusääntöjen rikkomisen ”luontaisen” vakavuuden lisäksi. Tämä erottelu on perusteltavissa sillä, että se edistää komission
sakkojen vahvistamista koskevan menettelyn avoimuutta. Tästä syystä sakon varoittavuus ei ole seikka, johon voitaisiin pätevästi
vedota kilpailusääntöjen rikkomisen luontaiseen vakavuuteen liittyvää arviointia vastaan.
Toiseksi väitteistä, jotka koskevat sitä, että Itävallan lainsäädännössä olisi sallittu ”menettelytapoihin perustuvat kartellit”
(Verhaltenskartelle) senkin jälkeen, kun se liittyi yhteisöihin, ja kilpailusääntöjen rikkomisen koko keston ajan, komissio
korostaa perustellusti, ettei tämä seikka vaikuta EY 81 artiklan rikkomisen olemassaoloon eikä se voi myöskään vaikuttaa tämän
rikkomisen vakavuuden arvioimiseen. Muun muassa BA-CA:n, ÖVAG:n ja NÖ-Hypon toimittaman Itävallan lainsäädäntöä koskevan kuvauksen
perusteella ”menettelytapoihin perustuville kartelleille” vuoteen 2000 saakka myönnetty etuoikeus edellytti sitä, etteivät
ne olleet sitovia. EY 81 artiklassa sitä vastoin kielletään yhdenmukaistetut menettelytavat samalla tavoin kuin sopimukset,
eikä suuntaviivoissakaan vakavuuden arviointia varten eroteta toisistaan sitovia sopimuksia ja ”herrasmiessopimuksia”.
Kolmanneksi on muistutettava aluksi valtion viranomaisten osallistumisesta kokouksiin, mihin kantajat ovat vedonneet, etteivät
jäsenvaltiot saa määrätä toimenpiteitä, joiden avulla yksityiset yritykset voivat välttää perustamissopimuksen EY 81–EY 89
artiklassa määrätyt velvoitteet (asia 13/77, INNO, tuomio 16.11.1977, Kok. 1977, s. 2115, Kok. Ep. III, s. 497, 33 kohta).
Vaikka yrityksille ei voida määrätä seuraamuksia kilpailunvastaisesta menettelytavasta, jos siihen on ryhdytty kyseisten määräysten
kanssa yhteensopimattoman kansallisen lain velvoittamana tai kansallisten viranomaisten niitä kohtaan harjoittaman kestämättömän
painostuksen seurauksena, tilanne on toinen silloin, kun tällaisella lailla tai menettelytavalla ainoastaan kannustetaan yrityksiä
erillisiin kilpailunvastaisiin menettelytapoihin tai edistetään tätä (ks. vastaavasti asia C-198/01, CIF, tuomio 9.9.2003,
Kok. 2003, s. I‑8055, 52–56 kohta ja asia T-387/94, Asia Motor France ym. v. komissio, tuomio 18.9.1996, Kok. 1996, s. II‑961,
65 kohta).
Tältä osin on kiistatonta, että tässä tapauksessa kyseessä olevien kansallisten viranomaisten menettelytapojen vaikutus ei
ollut sellainen, että pankkien olisi ollut pakko ottaa käyttöön kilpailunvastaisia menettelytapoja. BAWAG:n ja PSK:n esittämässä
muistiossa tosin mainitaan ”OeNB:n pankeille esittämä pyyntö vähentää niiden keskinäistä järjetöntä kilpailua talletusten
ja luottojen alalla”. Ei kuitenkaan vaikuta siltä, että pankkien olisi pitänyt välttämättä noudattaa tätä kehotusta. BA-CA:n
esittämistä esimerkeistä, jotka koskevat väitettyä OeNB:n pankkeja kohtaan harjoittamaa painostusta, ilmenee, että se kehotti
pankkeja alentamaan korkoja, mutta niihin ei sisälly mitään viitettä siitä, että se olisi osoittanut niille kehotuksen tätä
koskevan sopimuksen tekemiseen, tai vielä vähemmän siitä, että pankkeihin olisi kohdistettu tältä osin kestämätöntä painostusta.
Tämä osallistuminen ei siten vaikuta kantajien vastuuseen niiden kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä.
Se ei myöskään vaikuta kilpailusääntöjen rikkomisen luontaiseen vakavuuteen. Valtion viranomaisten osallistuminen kokouksiin,
sellaisena kuin kantajat ovat sitä kuvanneet, ei näet voi vähentää tässä tapauksessa kyseessä olevan hintakartellin mahdollisuuksia
haitata perustamissopimuksen tavoitteiden saavuttamista. Tällainen viranomaisten antama hyväksyntä tai kilpailusääntöjen vastaisen
käyttäytymisen salliminen on päinvastoin omiaan vahvistamaan lainvastaisten sopimusten vaikutuksia.
Lisättäköön, että sitä, voidaanko kansallisten viranomaisten käyttäytyminen kuitenkin ottaa huomioon lieventävänä olosuhteena
(ks. vastaavasti edellä 258 kohdassa mainittu asia CIF, tuomion 57 kohta), tutkitaan jäljempänä 504 ja 505 kohdassa.
Todettakoon neljänneksi kartellin institutionaalisuudesta, että on sallittua, että komissio ottaa huomioon sen, että kartelli
on toiminut institutionaalisten säännöllisesti järjestettyjen kokousten muodossa (asia T-308/94, Cascades v. komissio, tuomio
14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑925, 104 ja 194 kohta). Lombard-verkosto tosin luotiin silloin, kun nämä sopimukset eivät olleet
lainvastaisia. Tästä huolimatta pankit ovat käyttäneet tätä olemassa olevaa rakennetta lainvastaisiin sopimuksiinsa, ja tämä
on voinut edistää merkittävästi kattavan kartellin toimintaa ja tehokkuutta. Se, että kokouksissa on käsitelty muitakin, kilpailuoikeuden
kannalta neutraaleja asioita, ei vähennä niitä vaaroja, joita vääristymättömälle kilpailulle aiheutuu näin hyvin organisoidusta
sopimusten järjestelmästä.
Myöskään se, että Itävallan tasavalta oli vasta äskettäin liittynyt Euroopan unioniin, kun tosiseikat tapahtuivat, ei vaikuta
kilpailusääntöjen rikkomisen luontaiseen vakavuuteen.
Näin ollen niillä seikoilla, joihin kantajat ovat vedonneet, ei voida kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen 506 perustelukappaleeseen
sisältyvän toteamuksen pätevyyttä, jonka mukaan Lombard-verkoston sopimukset muodostavat niiden luonteen vuoksi erittäin vakavan
kilpailusääntöjen rikkomisen.
3.     Kilpailusääntöjen rikkomisen todelliset vaikutukset markkinoihin
Kantajat vastustavat kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtimista erittäin vakavaksi sillä perusteella, ettei komissio ole
näyttänyt toteen kartellin tuntuvia vaikutuksia markkinoihin. Ne vetoavat ensinnäkin siihen, että tällainen näyttö on välttämätön,
jotta voidaan perustella se, että kilpailusääntöjen rikkomista on luonnehdittu erittäin vakavaksi, toiseksi siihen, että riidanalaiseen
päätökseen sisältyvät näkemykset kartellin vaikutuksista ovat tältä osin riittämättömät, ja kolmanneksi siihen, että niiden
hallinnollisen menettelyn aikana esittämä professori von Weizsäckerin taloudellinen asiantuntijalausunto on osoittanut, ettei
tällaista vaikutusta ole ollut.
a)     Riidanalainen päätös
Komissio toteaa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta tutkiessaan riidanalaisen päätöksen 508 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Kartellin toteuttamista ja vaikutuksia voidaan tarkastella useista eri näkökulmista, kun on kyse menettelytavoista, joiden
tarkoituksena ei suoranaisesti ole kilpailun rajoittaminen ja jotka näin ollen voivat kuulua EY:n perustamissopimuksen 81
artiklan soveltamisalaan vain todellisten vaikutustensa vuoksi.”
Tämän jälkeen se esittää, että mukana olleet pankit ovat osallistuneet säännöllisesti ja toistuvasti lukuisiin kokouksiin,
ja kyseiseltä ajanjaksolta takavarikoidut asiakirjat osoittavat selvästi, kuinka pankit ovat panneet kokouksissa tehdyt sopimukset
täytäntöön ja ottaneet omassa päätöksenteossaan huomioon kokouksissa kilpailijoiltaan saamansa tiedot. Komissio viittaa yksityiskohtien
osalta riidanalaisen päätöksen 430–437 perustelukappaleeseen, joihin sisältyy kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisen yhteydessä
kuvaus kartellin päätösten toteuttamisesta.
Komissio päättelee tästä riidanalaisen päätöksen 510 perustelukappaleessa, että pankit ovat näillä useita vuosia kestäneillä
kattavilla sopimuksilla vaikuttaneet markkinoihin. Se lisää, että se, että kartellin jäsenet ovat joutuneet hyväksymään takaiskuja
tai toisinaan jopa tunnustamaan toisilleen pyrkimystensä kariutumisen, ei sulje pois järjestelyjen vaikutusta markkinoihin.
Se toteaa lopuksi, että myöskään pankkien tilaama lausunto ei pysty osoittamaan, ettei kartellilla olisi ollut vaikutusta.
b)     BA-CA:n lausumien luonnehdinta
BA-CA, joka esittää ainoastaan edellä 265 kohdassa mainitut kaksi viimeistä väitettä, väittää, ettei se pyri perusteellaan
riitauttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtimista erittäin vakavaksi, vaan vetoaa perusteluvelvollisuuden laiminlyömiseen.
Se esittää, että taloudelliset vaikutukset voidaan ottaa sakkoa vahvistettaessa huomioon vain silloin, kun ne on todellisuudessa
näytetty toteen ja perusteltu, ja että komissiolla on tätä koskeva todistustaakka.
BA-CA arvostelee näillä väitteillään komissiota lähinnä siitä, ettei komissio ole osoittanut kilpailusääntöjen rikkomisen
vaikuttaneen markkinoihin. Tämä väite ei koske riidanalaisen päätöksen perusteluja vaan kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtimista
erittäin vakavaksi. Perusteluvelvollisuus on näet olennainen muotovaatimus, joka on erotettava perustelujen hyväksyttävyyttä
koskevasta kysymyksestä, joka kuuluu riidanalaisen toimen sisällön laillisuuden alaan (asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval
ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1719, 67 kohta ja asia C-17/99, Ranska v. komissio, tuomio 22.3.2001,
Kok. 2001, s. I‑2481, 35 kohta). On siis tutkittava BA-CA:n väitteet samaan aikaan kuin muiden kantajien esittämät väitteet,
jotka koskevat riidanalaisessa päätöksessä esitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta koskevan arvioinnin hyväksyttävyyttä.
c)     Asianosaisten lausumat
Pankit vetoavat ensinnäkin siihen, että suuntaviivojen ja oikeuskäytännön mukaan on välttämätöntä ottaa huomioon kilpailusääntöjen
rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin, jotta voitaisiin määritellä sen vakavuus. BAWAG väittää lisäksi, että suhteellisuusperiaate
edellyttää, että erityisen haitallisista sopimuksista määrätään ankarampia seuraamuksia kuin sopimuksista, joilla on ollut
vähän tai ei lainkaan vaikutuksia.
Kantajat korostavat, että komissiolla on todistustaakka kartellista markkinoille aiheutuvien todellisten vaikutusten osalta.
Ne katsovat, että riidanalaiseen päätökseen sisältyvät näkemykset sopimusten täytäntöönpanosta eivät riitä osoittamaan tällaisen
vaikutuksen olemassaoloa. RZB, BAWAG, PSK ja Erste väittävät, että tämän näytön esittämiseksi on välttämätöntä osoittaa taloudellisen
tutkimuksen avulla, että Itävallassa riidanalaisena ajanjaksona sovelletut korot ja maksut erottuivat selvästi koroista ja
maksuista, joita olisi sovellettu ilman kilpailusääntöjen rikkomista.
Kantajat arvostelevat toiseksi riidanalaisen päätöksen perusteluja. BA-CA, BAWAG, PSK ja Erste eivät kiistä komission toteamia
sopimuksen täytäntöönpanoa koskevia tosiseikkoja, mutta väittävät, että esitetyt esimerkit eivät ole edustavia, että asiakirja-aineistoon
sisältyy useita esimerkkejä siitä, ettei sopimuksia ole noudatettu, ja että pankit ovat ryhtyneet salaiseen mutta erittäin
kiivaaseen kilpailuun. BA-CA ja BAWAG väittävät, että tämä pätee erityisesti niiden omaan käyttäytymiseen. BAWAG:n ja PSK:n
mukaan asiakirjat, joissa pankit ovat ilmaisseet näkemyksensä sopimusten täytäntöönpanosta ja noudattamisesta, sisältävät
ainoastaan pankkien eri työntekijöiden subjektiivisia arviointeja eivätkä siten ole luotettava perusta niiden todellisten
taloudellisten vaikutusten arvioimiseen.
BA-CA ja Erste väittävät, että sopimuksia ei missään tapauksessa voitu noudattaa markkinoilla, koska ne koskivat ainoastaan
”virallisia” kassaluukulla ilmoitettuja korkoja, kun todellisuudessa asiakkaalle tarjotut korot riippuivat muista tekijöistä,
esimerkiksi toiminnan laajuudesta, asiakkaan maksukyvystä ja työntekijöille virallisesta korosta poikkeamiseen annetuista
valtuuksista.
BA-CA ja Erste korostavat ohjauskorkojen merkitystä pankkien soveltamien korkojen kehityksen kannalta. Niiden mukaan taloudellinen
tarve noudattaa näiden korkojen muutoksia tekee mahdottomaksi sen, että olisi olemassa syy-yhteys kokousten tulosten ja pankkien
vahvistamien korkojen välillä.
RZB, BAWAG, PSK ja Erste katsovat lopuksi, että komissio ei voi päätellä kokousten järjestämistiheydestä, että vaikutuksia
olisi olemassa. Ne lisäävät, että nämä kokoukset koskivat useita kilpailun kannalta neutraaleja aiheita ja täyttivät sosiaalisen
tehtävän.
Kantajat arvostelevat kolmanneksi komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon niiden esittämän professori von Weizsäckerin
taloudellisen asiantuntijalausunnon toteamuksia. Ne väittävät, että tämä asiantuntijalausunto on osoittanut tilastollisin
menetelmin, että pankkien perimät hinnat sen enempää kuin niiden tuototkaan eivät olleet keskimäärin suurempia kuin ne olisivat
olleet ilman sopimuksia. Niiden mielestä riidanalaisessa päätöksessä tätä asiantuntijalausuntoa vastaan esitetyt vastaväitteet
eivät ole perusteltuja. RZB, ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, että asiantuntijalausunnon päätelmät voidaan kumota ainoastaan toisella
pätevällä tieteellisellä tutkimuksella. Kantajat korostavat, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä luopunut vetoamasta
teettämäänsä vastalausuntoon, koska siihen liittyi teknisiä puutteita.
Komissio katsoo, että kartelli voidaan luokitella erittäin vakaviin kilpailusääntöjen rikkomisiin kilpailunvastaisen tavoitteensa
vuoksi, vaikka sillä ei olisi vaikutuksia markkinoihin. Sen mielestä tässä tapauksessa on kuitenkin näytetty toteen kartellin
vaikutus.
Se väittää, että kartellin vaikutukset eivät ilmene vasta silloin, kun osoitetaan, että hinnat olisivat kehittyneet eri tavalla
vapaan kilpailun tilanteessa, vaan heti kun sopimukset on pantu täytäntöön. Se korostaa, että sen takavarikoimat asiakirjat,
jotka ovat peräisin asianomaiselta ajanjaksolta, osoittavat selvästi, miten pankit panivat kokouksissa tehdyt sopimukset täytäntöön
ja miten ne ottivat huomioon tiedot, joita ne saivat kokouksessa kilpailijoiltaan, kun ne tekivät päätöksiään. Sen mielestä
on kiistatonta, että kartellilla on ollut vaikutuksia tällä tasolla, vaikka tietyissä tapauksissa pankit eivät ole päässeet
sopimukseen tai eivät ole noudattaneet sopimuksia.
Komissio katsoo siten, että pankkien esittämä asiantuntijalausunto ei ole ratkaiseva arvioitaessa kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuutta. Se lisää, että asiantuntijalausunnossa ei ole osoitettu vakuuttavasti, ettei kartelli olisi vaikuttanut hintakehitykseen.
d)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että riidanalaisessa päätöksessä on otettu huomioon kartellin todelliset vaikutukset markkinoihin kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuutta arvioitaessa. Vaikka komissio näet toteaa 429 ja 508 perustelukappaleessa, että todellisia vaikutuksia
ei ole tarpeen ottaa huomioon, jos kartellin kilpailunvastainen tarkoitus on näytetty toteen, 509 ja 510 perustelukappaleessa
sekä 430–436 perustelukappaleessa todetaan kuitenkin, että tällaisia vaikutuksia on tässä tapauksessa olemassa ja se johtuu
erityisesti sopimusten täytäntöönpanosta, vaikka 436 perustelukappaleessa todetaan, ettei niitä ole mahdollista määrällisesti
täsmentää.
Tässä tapauksessa ei siis ole tarpeen selvittää, edellytetäänkö suuntaviivoissa kartellin luonnehtimiseksi ”erittäin vakavaksi”
sitä, että näytetään toteen todellinen vaikutus markkinoihin. Koska komissiolla on näet harkintavaltaa kilpailusääntöjen rikkomisten
vakavuuden arvioinnissa, tämän arvioinnin laillisuus riippuu niiden toteamusten oikeellisuudesta, joihin se todellisuudessa
perustuu, eikä siitä, olivatko kaikki komission huomioon ottamat seikat tätä tarkoitusta varten välttämättömiä.
On siis tutkittava ensinnäkin se, onko komissiolla oikeus päätellä kartellin täytäntöönpanosta, että sillä on todellinen vaikutus
markkinoihin, toiseksi se, onko se menetellyt perustellusti todetessaan tällaisen täytäntöönpanon tässä tapauksessa, ja kolmanneksi
se, onko se tässä yhteydessä jättänyt huomiotta pankkien esittämän asiantuntijalausunnon merkityksen ja todistusarvon.
Aluksi on muistutettava siitä, että arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen todellisia vaikutuksia markkinoihin komission
on käytettävä vertailukohtana kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista (ks.
vastaavasti yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73, 56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio
16.12.1975, Kok. 1975, s. 1663, 619 ja 620 kohta; edellä 205 kohdassa mainittu asia Mayr-Melnhof, tuomion 235 kohta; asia
T-141/94, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II‑347, 645 kohta ja edellä 231 kohdassa mainittu asia
ADM, tuomion 150 kohta).
Ensinnäkin hintakartellin yhteydessä komissio voi laillisesti päätellä, että kilpailusääntöjen rikkomisella on ollut vaikutuksia,
koska kartellin jäsenet ovat toteuttaneet toimenpiteitä soveltaakseen sovittuja hintoja esimerkiksi ilmoittamalla ne asiakkaille,
antamalla työntekijöilleen ohjeet niiden käyttämisestä neuvottelun pohjana ja valvomalla sitä, että niiden kilpailijat ja
omat myyntiyksiköt soveltavat niitä. Jotta voidaan päätellä vaikutus markkinoihin, riittää, että sovitut hinnat ovat olleet
perustana vahvistettaessa yksittäisiä transaktiohintoja, jolloin asiakkaiden neuvotteluvara on kaventunut (asia T-7/89, Hercules
Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok. 1991, s. II‑1711, Kok. Ep. XI, s. II‑79, 340 ja 341 kohta ja yhdistetyt asiat
T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym.
v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok. 1999, s. II‑931, 743–745 kohta).
Komissiolta ei sitä vastoin voida vaatia, mikäli kartellin täytäntöönpano on näytetty toteen, että se osoittaisi järjestelmällisesti,
että asianomaiset yritykset ovat todellisuudessa kyenneet sopimusten avulla saavuttamaan transaktioille korkeamman hintatason
kuin se, mikä ilman kartellia olisi vallinnut. Tältä osin väitettä, jonka mukaan ainoastaan se seikka, että transaktioiden
hintataso olisi ollut erilainen ilman sopimusta, voidaan ottaa huomioon määritettäessä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta,
ei voida hyväksyä (asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok. 2000, s. I‑9693, 53 ja 62 kohta). Lisäksi
olisi suhteetonta vaatia tällaista toteennäyttämistä, joka vaatisi huomattavia resursseja, koska se edellyttäisi turvautumista
hypoteettisiin laskelmiin, jotka perustuisivat taloudellisiin malleihin, joiden paikkansapitävyyden varmistaminen olisi tuomioistuimelle
hankalaa ja joiden oikeellisuutta ei ole millään tavoin osoitettu (asia C-283/98 P, Mo och Domsjö v. komissio, julkisasiamies
Mischon ratkaisuehdotus, joka liittyy 16.11.2000 annettuun tuomioon, Kok. 2000, s. I‑9855, erityisesti s. I‑9858, 109 kohta).
Jotta näet kyettäisiin arvioimaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, on ratkaisevaa tietää, olivatko kartellin jäsenet
tehneet kaikkensa antaakseen aikomuksilleen todellisen vaikutuksen. Siihen, mitä tämän jälkeen tapahtui todellisuudessa saavutettujen
markkinahintojen tasolla, olivat omiaan vaikuttamaan muut tekijät, jotka eivät olleet kartellin jäsenten määräysvallassa.
Kartellin jäsenet eivät voi lukea omaksi hyväkseen ja sakon alentamisen perusteeksi ulkoisia tekijöitä, jotka ovat haitanneet
niiden pyrkimyksiä (edellä 286 kohdassa mainittu julkisasiamies Mischon asiassa Mo och Domsjö v. komissio antama ratkaisuehdotus,
102–109 kohta).
Näin ollen komissio saattoi laillisesti nojautua kartellin täytäntöönpanoon päätellessään markkinoille aiheutuneen vaikutuksia.
Toiseksi niiden toteamusten paikkansapitävyyden osalta, joista komissio on tehnyt tämän päätelmän tässä tapauksessa, on aluksi
korostettava, että kantajat eivät kiistä riidanalaisessa päätöksessä esitettyjä esimerkkejä Lombard-verkoston sopimusten täytäntöönpanosta.
Tämän jälkeen on todettava väitteestä, jonka mukaan nämä esimerkit eivät ole edustavia, koska asiakirja-aineistoon sisältyy
myös useita esimerkkejä sopimusten noudattamatta jättämisestä ja pankkien välisestä kilpailusta, että se, etteivät kartellin
jäsenet ole aina noudattaneet sopimuksia, ei riitä, jotta voitaisiin todeta, ettei markkinoille olisi aiheutunut vaikutuksia.
BA-CA:n, BAWAG:n, PSK:n ja Ersten esittämät esimerkit eivät osoita tältä osin, että päätelmä, jonka mukaan kartelli on pantu
täytäntöön, olisi virheellinen.
BA-CA viittaa useisiin riidanalaisen päätöksen kohtiin (149, 172, 199, 229, 264, 283 ja 299 perustelukappale sekä seuraavat
perustelukappaleet), joissa mainitaan tapauksia, joissa tietyt pankit eivät ole noudattaneet tiettyjä sopimuksia. Nämä esimerkit
osoittavat ensinnäkin sen, ettei komissio ole ollut tietämätön siitä, ettei näitä sopimuksia ollut pantu kaikilta osin täytäntöön.
Ne eivät kuitenkaan missään tapauksessa vahvista oikeaksi BA-CA:n väitettä, jonka mukaan sopimusten ”täytäntöönpanoyritykset
olivat yksittäisiä”. Esimerkiksi 149 perustelukappaleessa viitataan siihen, että muut pankit olivat moittineet PSK:ta, koska
se ei ollut noudattanut tietyn säästötalletuksen korosta tehtyä sopimusta, 172 perustelukappaleessa kuvataan muiden pankkien
reaktiota siihen, että BAWAG oli alentanut luottokorkoaan ”ilman ilmoitusta”, ja 199 perustelukappaleessa viitataan kurin
heikentymiseen, johon muut pankit katsoivat Ersten olevan ”syyllinen”. Näistä esimerkeistä ilmenee, että muut kartellin jäsenet,
jotka olivat ilmeisesti itse noudattaneet sopimuksia, moittivat pankkeja, jotka olivat omasta aloitteestaan irtautuneet sopimuksista.
Vaikka 229 perustelukappaleessa kuvatussa kokouksessa olivat kyseessä ”eräiden pankkien aloittamat erityistoimenpiteet”, jotka
olivat sopimusten vastaisia, sen osallistujat totesivat kuitenkin myös, että kaikki pankit olivat ”pääosin pitäneet kiinni”
edellisessä kuussa ”tehdyistä sopimuksista”. Samoin 264 perustelukappaleessa kuvataan keskusteluja, joiden aikana Erste valitti
siitä, että useat kilpailijat olivat soveltaneet sopimusten vastaisia korkoja, kun kilpailijat, jotka kyllä myönsivät, että
”toimenpiteiden vaikutus ilmeni hitaammin” niiden laitoksessa, kuitenkin väittivät, että periaatteessa kaikki eteni suunnitelman
mukaan. Lopuksi 283 perustelukappaleessa puhutaan Lombard-klubin suunnittelemasta kurinpalautuksesta, jonka syynä oli korkokurin
puuttuminen, kun 299–301 perustelukappaleessa puolestaan kuvataan tiettyjen sopimusten rikkomisia ja pankkien toimenpiteitä
niiden vastustamiseksi. Nämä kohdat eivät kokonaisuutena arvioiden tue millään tavoin BA-CA:n väitettä, jonka mukaan sopimusten
noudattamatta jättäminen oli pankeille sääntö ja niiden täytäntöönpano poikkeus.
BAWAG ja PSK mainitsevat komission asiakirja-aineistosta 28 asiakirjaa, joissa on kyseessä sopimusten noudattamatta jättäminen
ja pankkien välisen kilpailun olemassaolo, kun Erste puolestaan esittää luettelon 85 maininnasta, jotka käsittävät 74 asiakirjaa,
joista 22 on samoja kuin BAWAG:n ja PSK:n mainitsemat asiakirjat.
Nämä asiakirjat eivät ole kuitenkaan ristiriidassa komission päätelmän kanssa. Nämä kolme pankkia nojautuvat esimerkiksi 27.9.1995
pidetyn talletuskorkoja käsitelleen kokouksen pöytäkirjaan, josta BAWAG ja PSK siteeraavat otetta, jonka mukaan ”RBW:n edustaja
huomautti, että – – kokouksissa sovittuja ehtoja ja määräaikoja – – ei ollut noudatettu”. Tätä kohtaa edeltää kuitenkin välittömästi
seuraava maininta: ”Tässä yhteydessä tiettyjen laitosten edustajat valittivat siitä, että kokouksessa sovittuina koronlaskupäivinä
tiettyjen säästösopimusten korkoja ei samalla automaattisesti alennettu. Volksbank, CA-BV, [RBW], NÖ-Hypo, PSK ja Erste ovat
muuttaneet näitä ehtojaan. [BA] ja BAWAG tekevät sen vasta syyskuun lopussa.” Samassa asiakirjassa, joka oli osoitettu BAWAG:n
pääjohtajalle, todetaan lisäksi, että eräs toinen pankki oli valittanut siitä, että eräässä tutkimuksessa oli ollut mahdollista
saada BAWAG:ltä ja PSK:lta korkeampia korkoja kuin uuden talletuksen osalta oli sovittu. Asiakirjassa jatketaan seuraavaa:
”Kyseessä ovat tässä tapauksessa meidän konttorimme [osoitteet mainittiin]. Vastaavat toimenpiteet on toteutettu sivukonttoreidemme
välityksellä.” Tässä asiakirjassa annetaan siten esimerkkejä sekä sopimusten noudattamatta jättämisestä tietyiltä osin että
niiden täytäntöönpanosta muilta osin sekä erään pankin konttoreilleen, jotka eivät noudattaneet sopimuksia, osoittamasta kurinpalautuskirjeestä.
Kun otetaan huomioon riidanalaisessa päätöksessä mainitut lukuisat kiistattomat esimerkit sopimusten täytäntöönpanosta, se
seikka, että tietyissä tapauksissa yksi tai useampi pankki ei ole noudattanut sopimuksia, etteivät pankit ole onnistuneet
ylläpitämään sovittua korkotasoa tai lisäämään kannattavuuttaan tai että niiden välillä oli kilpailua tiettyjen tuotteiden
osalta, ei riitä kumoamaan toteamusta, jonka mukaan sopimukset pantiin täytäntöön ja ne vaikuttivat markkinoihin.
Tässä yhteydessä väitteitä, joita BA-CA ja BAWAG ovat esittäneet omasta käyttäytymisestään, ei voida hyväksyä. Todellisella
käyttäytymisellä, jonka jokin yritys väittää omaksuneensa, ei näet ole merkitystä arvioitaessa kartellin vaikutusta markkinoihin,
koska huomioon on otettava ainoastaan ne vaikutukset, joita kilpailusääntöjen rikkomisella kokonaisuutena tarkastellen on
(edellä 189 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 150 ja 152 kohta ja edellä 285 kohdassa mainittu
asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 342 kohta).
Pankkien väite, jonka mukaan asiakkaisiin todellisuudessa sovelletut korot poikkesivat usein kokouksissa sovituista ja kassaluukuilla
julkaistuista ”virallisista” koroista yksittäisiin tapahtumiin liittyvien erityisominaisuuksien ja pankkien työntekijöille
annettujen näistä koroista tietyissä rajoissa tehtäviä poikkeuksia koskevien valtuuksien vuoksi, ei ole asiaankuuluva. Pankkien
julkaisemat ”viralliset” kurssit ovat näet yksittäisten asiakkaiden kanssa käytävien neuvottelujen lähtökohtana ja vaikuttavat
näin neuvottelujen lopputulokseen.
BAWAG:n ja PSK:n väitteestä, jonka mukaan asiakirjoilla, joissa pankit itse arvioivat sopimustensa todellista soveltamista,
ei ole todistusarvoa, koska ne sisältävät ainoastaan pankin työntekijöiden subjektiivisia arviointeja, on todettava, että
niiden asiakirjojen luotettavuutta, joissa kartellin jäsenet ilmaisevat mielipiteensä sen ”onnistumisesta”, on arvioitava
tapauskohtaisesti (edellä 262 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 186 kohta ja edellä 285 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 746 ja 747 kohta). Tällaisten toteamusten todistusarvoa
koskevat epäilykset voivat olla perusteltuja muun muassa silloin, jos niissä esitetään vaikutelmia, jotka eivät perustu todellisiin
seikkoihin, ja jos on olemassa kartellin muiden jäsenten samoja ajanjaksoja koskevia päinvastaisia kannanottoja. Nämä eivät
ole kuitenkaan automaattisesti uskottavampia kuin ensin mainitut. Komissio korostaa tässä tapauksessa, että pankit ovat arvioineet
sopimusten todellista soveltamista muissa pankeissa tehtyjen säännöllisten tutkimusten perusteella (riidanalaisen päätöksen
433 perustelukappale), eikä tätä seikkaa ole riitautettu. Komissiolla oli näin ollen oikeus nojautua muun muassa asiakirjoihin,
joissa kartellin jäsenet olivat ilmaisseet tosiseikkojen tapahtuma-aikana näkemyksensä kartellin täytäntöönpanosta, ja päätellä,
että se oli vaikuttanut markkinoihin.
Tämän jälkeen on todettava, ettei komissio ole kiistänyt ohjauskorkojen merkitystä pankkien soveltamille koroille, sillä se
nimenomaan arvostelee pankkeja siitä, että ne ovat vastanneet yhdenmukaisesti ohjauskorkojen kehitykseen. Sopimusten vaikutus,
joka perustuu tässä tapauksessa niiden täytäntöönpanoon, ja se, että pankkien soveltamat korot seurasivat ohjauskorkoja, jolloin
sopimusten todellinen vaikutus on vain hankalasti mitattavissa, eivät sellaisenaan riitä kumoamaan komission perustelujen
pätevyyttä.
Vaikka komissio ei voi päätellä yksinomaan kokousten lukumäärästä ja tiheydestä, että ne olisivat vaikuttaneet markkinoihin
(edellä 231 kohdassa mainittu asia ADM, tuomion 159 kohta), riidanalaisessa päätöksessä tehty viittaus tähän tiheyteen on
komission perusteluissa vain toissijainen seikka, josta kilpailusääntöjen vakavuuden arvioinnin laillisuus ei voi riippua.
Edellä esitetyn perusteella osapuolten väitteet eivät ole heikentäneet toteamusta, jonka mukaan kartelli on pantu täytäntöön.
Kolmanneksi pankkien esittämä asiantuntijalausunto ei osoita, että komissio olisi tehnyt virheen päätellessään sopimusten
täytäntöönpanosta, että ne vaikuttivat todellisesti markkinoihin. Tässä yhteydessä on yhtäältä todettava, että asiantuntija
on todennut Itävallan pankkimarkkinoiden ja Saksan pankkimarkkinoiden vertailun perusteella, että Itävallan pankkien asiakkaiden
kaupalliset ehdot eivät olleet epäedullisempia kuin Saksan markkinoilla sovelletut ehdot ja että itävaltalaisten pankkien
kannattavuus oli heikompi kuin saksalaisten pankkien. Toisaalta asiantuntija on huomauttanut edustavia pankkituotteita koskevan
kahden tutkimuksen perusteella, ettei voitu todeta mitään sopimuksissa vahvistettujen tavoitekorkojen mitattavaa vaikutusta
niiden korkojen keskiarvoon, joita pankit todellisuudessa sovelsivat.
Asiantuntija rajoitti siten tutkimuksensa kohteen siihen, että hän tutki tiettyjä erityiskysymyksiä, mutta hänen tarkastelunsa
ei koskenut kaikkia sopimusten mahdollisia vaikutuksia markkinoihin. Tästä syystä asiantuntijalausunto ei ole omiaan osoittamaan,
ettei kartellilla olisi ollut todellisia vaikutuksia markkinoihin.
Komissio saattoi siten yhtäältä katsoa virhettä tekemättä, ettei vertailu toisen jäsenvaltion markkinoihin ollut omiaan osoittamaan,
mitkä olisivat olleet Itävallan markkinoilla sovellettavat ehdot, mikäli sopimuksia ei olisi ollut, ja ettei pankkien kannattavuutta
koskevista tiedoista voida päätellä, ettei kartellilla olisi ollut vaikutuksia.
Toisaalta se, ettei asiantuntijalausunnossa ole kyetty mittaamaan tilastollisesti kartellin merkittävää vaikutusta keskimääräisiin
hintoihin, ei osoita sitä, ettei sopimuksilla olisi ollut mitään sellaista vaikutusta asiakkaisiin sovellettavien transaktiohintojen
vahvistamiseen, joka voitaisiin ottaa huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa.
Tästä seuraa, että väitteet, jotka koskevat kilpailusääntöjen rikkomisen vaikutusta markkinoihin, on kokonaisuudessaan hylättävä.
4.     Asianomaisten maantieteellisten markkinoiden laajuus
a)     Asianosaisten lausumat
Kaikki kantajat BA-CA:ta (asia T-260/02) ja RLB:tä (asia T-262/02) lukuun ottamatta katsovat, että kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtiminen ”erittäin vakavaksi” asianomaisten maantieteellisten
markkinoiden pienestä koosta huolimatta on suuntaviivojen, komission päätöksentekokäytännön ja suhteellisuusperiaatteen vastaista.
Lisäksi RZB, BAWAG ja PSK (asiat T-259/02, T-261/02 ja T-263/02) katsovat, etteivät riidanalaisen päätöksen perustelut ole tältä osin riittäviä. RZB toteaa kuitenkin, ettei se pyri vetoamaan
perustelujen riittämättömyyteen, vaan kehottaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta valvomaan riidanalaisen päätöksen asiasisältöä.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Riidanalaisen päätöksen 511 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Vaikka Itävallan alue on suhteellisen pieni, rikkominen on kuitenkin erityisen vakavaa, kun otetaan huomioon asian erityisolosuhteet
sekä rikkomisen konteksti.”
Kun tätä suppeaa perustelua luetaan yhdessä kilpailusääntöjen rikkomisen luonteeseen, kartellin täytäntöönpanoon ja vaikutuksiin
liittyvien riidanalaisen päätöksen 506–510 perustelukappaleen kanssa, se on riittävän selkeä, jotta pankit kykenevät ymmärtämään
syyt, joiden vuoksi komissio on katsonut, että kilpailusääntöjen rikkomista oli markkinoiden pienuudesta huolimatta pidettävä
”erittäin vakavana”.
Tämän arvioinnin perusteltavuuden osalta 511 perustelukappale osoittaa ensinnäkin, ettei komissio ole arvioinut väärin kyseisten
maantieteellisten markkinoiden pientä kokoa eikä laiminlyönyt pienen koon huomioon ottamista.
Toiseksi maantieteellisten markkinoiden laajuus on vain yksi suuntaviivojen mukaisesta kolmesta kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuuden kokonaisarviointiin vaikuttavasta perusteesta. Näistä keskenään riippuvaisista perusteista kilpailusääntöjen rikkomisen
laadulla on ensisijainen merkitys (ks. edellä 240 ja 241 kohta). Sitä vastoin maantieteellisten markkinoiden laajuus ei ole
siinä mielessä itsenäinen peruste, että ainoastaan useampia jäsenvaltioita koskevia kilpailusääntöjen rikkomisia voitaisiin
luonnehtia ”erittäin vakaviksi”. Perustamissopimuksen, asetuksen N:o 17, suuntaviivojen sen enempää kuin oikeuskäytännönkään
perusteella ei voida katsoa, että ainoastaan maantieteellisesti erittäin laajoja rajoituksia voitaisiin pitää tällaisina (asia
T-241/01, Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomio 18.7.2005, 87 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen BAWAG:n ja PSK:n väite, jonka mukaan ainoastaan kilpailusääntöjen rikkomisia, joihin osallistuvat lähes kaikki
Euroopan markkinoiden yritykset, voidaan pitää erittäin vakavina (ks. edellä 242 ja 250 kohta), on hylättävä.
Kolmanneksi, vaikka jonkin jäsenvaltion koko alue on muihin jäsenvaltioihin verrattuna suhteellisen ”pieni”, se muodostaa
joka tapauksessa olennaisen osan yhteismarkkinoista (edellä 173 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 28 kohta,
Alankomaiden markkinoiden osalta, ja edellä 240 kohdassa mainittu asia Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomion 177 kohta,
Luxemburgin markkinoiden osalta). Tässä yhteydessä on hylättävä BAWAG:n esittämä väite, jonka mukaan sopimukset, joihin se
osallistui, kattoivat vain Wienin ja Itävallan itäosan, koska kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta on arvioitava kokonaisuutena,
mikä ei riipu tietyn yrityksen todellisesta käyttäytymisestä (ks. vastaavasti edellä 285 kohdassa mainittu asia Hercules Chemicals
v. komissio, tuomion 342 kohta). On kiistatonta, että kartelli kokonaisuutena kattoi koko Itävallan.
Näin ollen asianomaisten maantieteellisten markkinoiden pieni koko ei ole esteenä sille, että tässä tapauksessa todettua kilpailusääntöjen
rikkomista luonnehditaan ”erittäin vakavaksi”.
5.     Vireille pantujen menettelyjen valikoivuus (asia T-259/02)
RZB väittää vielä, että kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtiminen ”erittäin vakavaksi” on ristiriidassa sen kanssa, että
komissio on päättänyt panna menettelyt vireille ainoastaan muutamia kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneita yrityksiä
vastaan.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä. Koska komissio on näet laillisesti käyttänyt perusteena päätöksen adressaatteja valitessaan
niiden runsasta osallistumista tärkeimpiin kokouksiin (ks. edellä 134–145 kohta), se, ettei se ole pannut menettelyjä vireille
kaikkia kartellin jäseniä vastaan, ei ole esteenä sille, että se on pitänyt nyt käsiteltävän asian kohteena olevan kaltaista
hintakartellia ”erittäin vakavana” kilpailusääntöjen rikkomisena.
6.     Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta koskeva päätelmä
Edellä esitetyistä syistä kaikki kantajien väitteet, jotka koskevat kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtimista riidanalaisessa
päätöksessä ”erittäin vakavaksi”, on hylättävä.
C
Riidanalaisen päätöksen adressaattien jakaminen ryhmiin ja sakon perusmäärien vahvistaminen
Kuten riidanalaisen päätöksen 519 ja 520 perustelukappaleesta ilmenee, komissio on jakanut riidanalaisen päätöksen adressaatit
viiteen ryhmään niiden markkinaosuuksista saatavissa olevien tietojen mukaan ja vahvistanut niille sakkojen perusmääriksi
25, 12,5, 6,25, 3,13 ja 1,25 miljoonaa euroa. Komissio on selittänyt vastinekirjelmissään, että markkinaosuuksien ohjearvot
olivat neljän ensimmäisen yritysryhmän osalta noin 22 prosenttia, 11 prosenttia, 5,5 prosenttia ja 2,75 prosenttia, kun viidenteen
ryhmään (josta se käyttää nimitystä jäännösryhmä) kuuluivat pankit, joiden markkinaosuus oli pienempi kuin 1 prosentti.
Kantajat esittävät useita väitteitä niiden markkinaosuuksien määrittämiseen, ryhmäjakoon ja sakon perusmäärien vahvistamiseen
liittyvistä eri seikoista. Erste (asia T‑264/02) väittää ensinnäkin, että on laitonta, että komissio on katsonut sen olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta sellaisen
pankin (GiroCredit) osalta, jonka kanssa se on sulautunut, mutta joka kuului aikaisemmin BA‑CA-konserniin (ks. jäljempänä
319 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Toiseksi RZB (asia T‑259/02), Erste ja ÖVAG (asia T‑271/02) vastustavat sitä, että komissio on laskenut niiden markkinaosuuksiin Raiffeisen-pankkien, säästökassojen ja Volksbanken-ryhmän
markkinaosuudet sillä perusteella, että ne ovat näiden hajautetusti organisoitujen pankkiryhmien keskuslaitoksia, silloin
kun se on laskenut näiden ryhmien markkinaosuuksia ryhmäjakoa varten (ks. jäljempänä 337 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
Kolmanneksi useat kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa ryhmäjaon ja sakkojen
perusmäärien vahvistamisen osalta (ks. jäljempänä 410 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Neljänneksi BAWAG, PSK ja NÖ‑Hypo (asiat T-261/02, T-263/02 ja T-271/02) vetoavat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen (ks. jäljempänä 418–431 kohta), kun viidenneksi PSK, Erste ja
ÖVAG väittävät, että niiden markkinaosuuksia koskevat komission toteamukset ovat virheellisiä (ks. jäljempänä 432 kohta ja
sitä seuraavat kohdat).
1.     Ersten saattaminen vastuuseen siitä, että GiroCredit on rikkonut kilpailusääntöjä (asia T‑264/02)
a)     Tämän perusteen ja riidanalaisen päätöksen taustalla olevat tosiseikat
Erste (aikaisemmalta nimeltään EÖ) osti toukokuussa 1997 53 prosenttia säästökassojen keskuslaitoksena toimineen GiroCreditin
osakkeista. GiroCreditin osakkeet olivat vuodesta 1994 siihen saakka, kun EÖ osti sen osuudet, suurimmaksi osaksi Bank Austria
-konsernin hallussa (ks. edellä 7 ja 11 kohta). GiroCredit ja EÖ sulautuivat lokakuussa 1997, ja EÖ:n nimi muuttui Ersteksi.
Komissio tutki riidanalaisen päätöksen 475–481 perustelukappaleessa, pitikö Ersten vai BA:n katsoa olevan vastuussa siitä,
että GiroCredit oli rikkonut kilpailusääntöjä. Se katsoi, ettei se voinut päätellä, että BA olisi vaikuttanut GiroCreditin
kaupalliseen strategiaan ennen kuin Erste osti sen. Se päätteli siis, että GiroCredit oli itse vastuussa kilpailusääntöjen
rikkomisesta ja että tämä vastuu siirtyi Erstelle sulautumisen jälkeen.
b)     Asianosaisten lausumat
Erste katsoo, ettei sen vaan BA:n olisi pitänyt katsoa olevan vastuussa GiroCreditin sääntöjenvastaisesta käyttäytymisestä
sen ostoa edeltäneenä ajanjaksona. Se esittää muutamia todisteita ja väittää, että edellytykset, joiden täyttyessä emoyhtiön
voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön käyttäytymisestä, täyttyivät BA:n ja GiroCreditin välillä.
Komissio väittää, ettei ole osoitettu, että edellytykset sille, että BA:n voidaan katsoa olevan vastuussa siitä, että GiroCredit
on rikkonut kilpailusääntöjä, täyttyvät. Se katsoo, että sillä on joka tapauksessa mahdollisuus valita, määrääkö se seuraamuksen
emoyhtiölle vai tytäryhtiölle, silloinkin kun edellytykset sille, että emoyhtiön katsotaan olevan vastuussa tytäryhtiön käyttäytymisestä,
täyttyvät.
c)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tämän kanneperusteen yhteydessä on tutkittava ensinnäkin, täyttyvätkö tässä tapauksessa edellytykset sille, että yrityksen
ostaja on vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon kyseinen yritys on syyllistynyt ennen ostoa, ja toiseksi sen vaikutukset
ostajan vastuuseen, että ostettu yritys oli aikaisemmin toisen emoyhtiön määräysvallassa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseistä yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä rikotaan, johtaneen luonnollisen henkilön
tai oikeushenkilön on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista
koskevan päätöksen tekemispäivänä yrityksen toiminnan harjoittaminen olisi toisen henkilön vastuulla (edellä 286 kohdassa
mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 78 kohta). Niin kauan kuin oikeushenkilö, joka johti yritystä kilpailusääntöjen
rikkomisen ajankohtana, on olemassa, vastuu yrityksen sääntöjenvastaisesta käyttäytymisestä seuraa tätä oikeushenkilöä, vaikka
aineelliset tekijät ja ihmiset, jotka ovat myötävaikuttaneet kilpailusääntöjen rikkomiseen, on luovutettu kilpailusääntöjen
rikkomisen ajanjakson jälkeen kolmansille henkilöille (asia T-327/94, SCA Holding v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998,
s. II‑1373, 63 kohta; tämä tuomio on pysytetty asiassa C-297/98 P, SCA Holding v. komissio, 16.11.2000 annetulla tuomiolla,
Kok. 2000, s. I‑10101, 25 kohta).
Sitä vastoin silloin, kun sen ajankohdan, jona kilpailusääntöjä rikottiin, ja sen ajankohdan, jona kyseinen yritys saatetaan
vastuuseen rikkomisesta, välillä se, joka vastasi yrityksen toiminnasta, on oikeudellisesti lakannut olemasta, on kuitenkin
ensiksi yksilöitävä ne aineelliset tekijät ja ihmiset, jotka ovat myötävaikuttaneet rikkomiseen, jotta tämän jälkeen voidaan
yksilöidä henkilö, joka on ryhtynyt vastaamaan tämän kokonaisuuden toiminnasta, jotta vältettäisiin se, että yritys voi välttyä
kantamasta vastuuta rikkomisesta sen johdosta, että sitä, joka vastasi yrityksen toiminnasta sinä ajankohtana, jona kilpailusääntöjä
rikottiin, ei enää ole (edellä 285 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion
953 kohta).
Silloin kun kyseinen yritys lakkaa olemasta sen vuoksi, että ostaja on sulauttanut sen, ostajalle siirtyvät sen varat ja velat
mukaan lukien yhteisön oikeuden rikkomisesta aiheutuva vastuu (julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus asiassa C‑286/98 P,
Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, jossa annettiin tuomio 16.11.2000, Kok. s. I‑9925, erityisesti s. I‑9928, ratkaisuehdotuksen
75 kohta). Tässä tapauksessa ostajan voidaan katsoa olevan vastuussa siitä, että sulautunut yritys on rikkonut kilpailusääntöjä
(ks. vastaavasti edellä 189 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 145 kohta).
Nyt esillä olevassa tapauksessa oikeushenkilö, joka oli vastuussa GiroCreditin pankkitoiminnasta ennen tämän sulautumista
EÖ:n kanssa, oli GiroCredit Bank der österreichischen Sparkassen AG. EÖ oli ostanut tämän oikeushenkilön toukokuussa 1997,
ja se lakkasi olemasta lokakuussa 1997, kun se oli sulautunut EÖ:hön, josta tuli Erste.
Edellä esitettyjen periaatteiden mukaan Ersten on siis vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon GiroCredit syyllistyi
ennen kuin EÖ osti sen.
Tämän jälkeen on tutkittava, onko katsottava, ettei ostajalla ole tätä vastuuta siinä tapauksessa, että sen entisen emoyhtiön
voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon sulautunut yritys on syyllistynyt ennen ostoa.
Tässä yhteydessä on muistutettava siitä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa
eri oikeushenkilönä toimivan tytäryhtiön toiminnasta erityisesti silloin, kun tytäryhtiö ei määritä itsenäisesti toimintaansa
markkinoilla, vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita (asia 48/69, ICI v. komissio, tuomio 14.7.1972,
Kok. 1972, s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 132 ja 133 kohta; asia C-294/98 P, Metsä-Serla ym. v. komissio, tuomio 16.11.2000,
Kok. 2000, s. I‑10065, 27 kohta; asia C-196/99 P, Aristrain v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok. 2003, s. I‑11005, 96 kohta
ja edellä 285 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij. ym. v. komissio, tuomion 960 kohta), tai kun
emoyhtiö, joka kykenee vaikuttamaan ratkaisevasti tytäryhtiönsä kaupalliseen strategiaan, tietää sen osallistumisesta kartelliin
ja hyväksyy sen (asia T‑309/94, KNP BT v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1007, 41, 42, 45, 47 ja 48 kohta; tämä
tuomio on pysytetty asiassa C-248/98 P, KNP BT v. komissio, 16.11.2000 annetulla tuomiolla, Kok. 2000, s. I‑9641, 73 kohta).
Tämä mahdollisuus määrätä emoyhtiölle seuraamus tytäryhtiön sääntöjenvastaisesta käyttäytymisestä ei kuitenkaan sinänsä estä
sitä, että tytäryhtiölle itselleen määrätään seuraamus. Yritystä – eli taloudellista yksikköä, joka sisältää inhimillisiä,
aineellisia ja aineettomia osatekijöitä (asia 19/61, Mannesmann v. korkea viranomainen, tuomio 13.7.1962, Kok. 1962, s. 675,
705 ja 706) – johtavat näet sen yhtiöjärjestyksen mukaiset elimet, ja jokainen päätös, jolla sille määrätään sakko, voidaan
osoittaa yrityksen yhtiöjärjestyksen mukaiselle johdolle (hallitukselle, johtokunnalle, puheenjohtajalle, johtajalle jne.),
vaikka sen omistajat kantaisivat lopulta sakon taloudelliset seuraukset. Tämä sääntö jätettäisiin huomiotta, mikäli komission
edellytettäisiin jonkin yrityksen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevän käyttäytymisen vuoksi joka kerta selvittävän, kuka
on omistaja, joka käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa yritykseen, jolloin se voisi määrätä seuraamuksia vain tälle omistajalle
(yhdistetyt asiat T-236/01, T‑239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004,
Kok. 2004, s. II‑1181, jäljempänä asia Tokai I, 279–281 kohta). Koska mahdollisuus määrätä emoyhtiölle seuraamuksia tytäryhtiön
käyttäytymisestä ei siis vaikuta sen päätöksen laillisuuteen, joka on osoitettu ainoastaan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneelle
tytäryhtiölle, komissio voi päättää määräävänsä seuraamuksen joko kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneelle tytäryhtiölle
tai emoyhtiölle, jonka määräysvallassa tytäryhtiö oli kyseisen ajanjakson aikana.
Komissiolla on tämä valintaoikeus myös siinä tapauksessa, että kyseessä on taloudellinen seuraanto tytäryhtiön määräysvallassa.
Vaikka komissio voi tässä tapauksessa katsoa vanhan emoyhtiön olevan vastuussa tytäryhtiön käyttäytymisestä luovutusta edeltäneen
ajanjakson osalta ja uuden emoyhtiön olevan vastuussa tämän jälkeen (ks. vastaavasti edellä 330 kohdassa mainittu asia KNP
BT v. komissio, 16.11.2000 annetun tuomion 73 kohta), se ei ole velvollinen menettelemään näin, ja se voi päättää määräävänsä
seuraamuksen vain tytäryhtiölle omasta käyttäytymisestä.
Kun otetaan huomioon riidanalaisten kilpailusääntöjen rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus,
vastuu kilpailuoikeuden rikkomisista on henkilökohtainen (edellä 189 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni,
tuomion 78 kohta), ja luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle voidaan määrätä seuraamus ainoastaan seikoista, joista
häntä tai sitä itseään moititaan (yhdistetyt asiat T-45/98 ja T-47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v.
komissio, tuomio 13.12.2001, Kok. 2001, s. II‑3757, jäljempänä asia KTS, 63 kohta ja edellä 231 kohdassa mainittu asia ADM,
tuomion 261 kohta). Tämän periaatteen mukaisesti komissio ei voi katsoa yhtiön ostajan olevan vastuussa yhtiön käyttäytymisestä
ennen sen ostoa, koska vastuu kuuluu yhtiölle itselleen siltä osin kuin se on vielä olemassa (ks. vastaavasti edellä 330 kohdassa
mainittu asia KNP BT v. komissio, 16.11.2000 annetun tuomion 72 kohta ja edellä 286 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio,
tuomion 77–80 kohta).
Ei ole sen sijaan tämän periaatteen vastaista saattaa tytäryhtiötä vastuuseen omasta käyttäytymisestään, vaikka tästä seuraa,
mikäli tytäryhtiö on menettänyt oikeushenkilöllisyytensä kilpailusääntöjen rikkomisen jälkeen, että seuraamus määrätään kilpailusääntöjen
rikkomisen kannalta ulkopuoliselle ostajalle.
Jos näet komissio on näyttänyt toteen yrityksen osallistumisen kartelliin, sillä on oikeus määrätä sakko luonnolliselle henkilölle
tai oikeushenkilölle, jonka määräysvallassa se on, tai jollei sitä ole enää olemassa, tämän yleisseuraannon saajalle, ilman
että sillä olisi velvollisuus selvittää, onko yritys toiminut itsenäisesti vai emoyhtiön ohjeiden mukaan. Mikäli asia olisi
toisin, komission tutkimuksia rasittaisi huomattavasti tarve selvittää jokaisessa tapauksessa, jossa yrityksen määräysvalta
siirtyy, missä määrin vanhan emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa sen toiminnasta.
Edellä esitetystä seuraa, ilman että olisi tarpeen selvittää, olisiko BA:n voitu katsoa olevan vastuussa GiroCreditin käyttäytymisestä,
että komissio ei ole toiminut lainvastaisesti katsoessaan Ersten olevan vastuussa tästä käyttäytymisestä, koska se on GiroCreditin
yleisseuraannon saaja.
2.     Hajautetusti organisoitujen pankkiryhmien pankkien markkinaosuuksien kohdentaminen keskuslaitoksille (asiat T‑259/02, T‑264/02 ja T‑271/02)
RZB, Erste ja ÖVAG katsovat, että niiden luokittelu ryhmiin on lainvastainen, koska komissio on sisällyttänyt niiden markkinaosuuksiin
Raiffeisen-pankkien, säästökassojen ja Volksbanken-ryhmän pankkien kaikki markkinaosuudet, koska ne ovat näiden hajautetusti
organisoitujen ryhmien johtavia pankkeja.
a)     Riidanalainen päätös
Riidanalaisessa päätöksessä perustellaan pankkiryhmän pankkien markkinaosuuksien sisällyttämistä keskuslaitosten markkinaosuuksiin
seuraavasti:
”(515) Tämän erittäin vakavaksi määritellyn rikkomisen yhteydessä määrättävien sakkojen määrää voidaan eriyttää sillä perusteella,
mikä on kyseisten yritysten tosiasiallinen taloudellinen kyky vahingoittaa kilpailua merkittävässä laajuudessa. Eriyttäminen
mahdollistaa myös sakon asettamisen sellaiselle tasolle, että sillä on riittävä ennalta ehkäisevä vaikutus. Tässä tapauksessa
eriyttäminen on erityisen paikallaan, koska rikkomiseen osallistuneet yritykset ja konsernit ovat hyvin erikokoisia.
(516)          Tarkasteltavassa tapauksessa on otettava huomioon Itävallan pankkimarkkinoiden erityispiirteet. Olisi itse asiassa totuuden
vastaista rajata Ersten, RZB:n ja ÖVAG:n merkitys verkostossa sekä niiden todellinen kyky rajoittaa kilpailua kuluttajien
vahingoksi pelkästään niiden kunkin omaan toimintaan liikepankkeina.
(517)          Tutkimusasiakirjoista käy vielä selvemmin ilmi, että nämä yritykset – kukin oman pankkiryhmänsä johtavana pankkina – vaikuttivat
oleellisesti verkoston toimintaan kaikkialla Itävallassa intensiivisellä ryhmän sisäisellä tiedottamisella. Ne eivät edustaneet
pelkästään omia etujaan vaan kukin myös ryhmänsä etuja, ja tässä mielessä muut kartellin jäsenet pitivät niitä kyseisten ryhmien
edustajina. Näin ollen sopimuksia ei tehty pelkästään yksittäisten pankkien välillä, vaan myös pankkiryhmien välillä.
(518)          Johtavien pankkien taustaryhmien – Sparkassen-ryhmän, Raiffeisen-ryhmän ja Volksbanken-ryhmän – jättäminen huomiotta johtaisi
epäasianmukaiseen ja taloudellisesta todellisuudesta vieraaseen sakkojen määrittämiseen, jolla ei olisi ennalta ehkäisevää
vaikutusta. Itse asiassa ennalta ehkäisevä vaikutus on vasta silloin riittävä, jos kyseiset johtavat pankit eivät enää tulevaisuudessa
osallistu ryhmiensä edustajina kartellikäyttäytymiseen.”
b)     Asianosaisten lausumat
Kantajien lausumat
Kantajat väittävät ensinnäkin komission loukanneen niiden puolustautumisoikeuksia ja laiminlyöneen perusteluvelvollisuutensa.
Ne väittävät toiseksi, että komissio on jättänyt oikeudellisesti huomiotta edellytykset, joiden täyttyessä markkinaosuuksien
sisällyttäminen toisen yrityksen markkinaosuuksiin on sakkoa laskettaessa sallittua. Kolmanneksi kantajat kiistävät tosiseikkoja
koskevat toteamukset, joihin komissio on nojautunut perustellessaan markkinaosuuksien jakamisen ja näiden tosiseikkojen arvioimisen.
–       Puolustautumisoikeudet ja perustelut
Erste väittää komission loukanneen sen puolustautumisoikeuksia, koska väitetiedoksiannossa ei viitattu siihen, että komissio
aikoisi sisällyttää keskuslaitosten markkinaosuuksiin niiden pankkiryhmien markkinaosuudet. Lisäksi Erste ja ÖVAG väittävät,
ettei väitetiedoksiannossa mainittu väitettyä tietojen välittämistä pankkiryhmän hajautetusti organisoiduille pankeille eikä
sitä, että johtavat pankit edustaisivat niitä.
Erste katsoo myös, että komissio on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa markkinaosuuksien kohdentamisen osalta.
–       Markkinaosuuksien kohdentamisen edellytykset
RZB ja Erste esittävät, että jos keskuslaitosten markkinaosuuksiin sisällytetään niiden pankkiryhmien pankkien markkinaosuuksia,
tämä merkitsee sitä, että nämä ovat vastuussa niiden kaikkien käyttäytymisestä. Ne väittävät, ettei tällä kohdentamisella
ole oikeusperustaa ja että se on kilpailuoikeuden rikkomisista seuraavan vastuun henkilökohtaisuuden vastaista, koska pankkiryhmiä
ei voida pitää taloudellisina yksikköinä. RZB ja Erste katsovat, että komissio yrittää siten peruuttaa päätöksensä panna vireille
menettelyjä valikoidusti vain osaa kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneita yrityksiä vastaan ja määrätä seuraamuksia
edellä mainittuihin kolmeen ryhmään kuuluvien pankkien käyttäytymisestä antamatta niille mahdollisuutta puolustautua.
RZB lisää, ettei komission lähestymistapa ole johdonmukainen, koska se on määrännyt sakon RLB:lle, joka niin ikään kuuluu
Raiffeisen-ryhmään. Myös Erste väittää kanneperusteessaan, joka koskee säästökassaryhmän markkinaosuuksien virheellistä määrittämistä
(ks. jäljempänä 440 kohta), että EÖ:n markkinaosuus on otettu huomioon kahteen kertaan, koska sille on määrätty sakko erikseen,
vaikka se oli yksi säästökassaryhmän hajautetusti organisoiduista pankeista ennen sulautumistaan keskuslaitokseen GiroCredit,
josta syntyi Erste (ks. edellä 319 kohta). Erste lisää, että säästökassojen käyttäytymisen lukeminen keskuslaitoksen syyksi
johtaa epäoikeudenmukaisiin seurauksiin, koska sillä ei ole oikeudellisesti eikä tosiasiallisesti mahdollisuutta jakaa sakkoa
oikeudellisesti itsenäisten säästökassojen kesken.
Kantajien mielestä yritysten ”todelliset mahdollisuudet” aiheuttaa vahinkoa kuluttajille sen enempää kuin sakon riittävän
varoittavan vaikutuksen tarpeellisuuskaan eivät voi oikeuttaa tätä markkinaosuuksien kohdentamista. ÖVAG ja Erste arvostelevat
tässä yhteydessä komissiota siitä, ettei se ole noudattanut suurten keskitetysti organisoitujen keskuspankkien ja hajautetusti
organisoitujen pankkiryhmien yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. ÖVAG lisää, että sisällyttäessään ryhmien markkinaosuudet
johtavien pankkien markkinaosuuksiin komissio on rinnastanut ne virheellisesti suuriin liikepankkeihin, joilla on pääkonttorin
ohjeita noudattava konttoriverkko. Lisäksi se arvostelee komissiota siitä, että tämä on jättänyt virheellisesti huomiotta
hajautetusti organisoitujen pankkiryhmien välisen tietojenvaihdon kaltaisen tietojenvaihdon BA-CA:n ja tiettyjen sellaisten
pankkien välillä, joissa sillä on merkittäviä osakkuuksia.
RZB ja Erste vetoavat lisäksi yritysten yhteenliittymään sovellettaviin sääntöihin, jotka niiden mielestä tässä tapauksessa
estävät sen, että pankkiryhmien markkinaosuudet kohdennettaisiin johtaville pankeille. Ne vetoavat ensinnäkin yhdistetyissä
asioissa T‑213/95 ja T-18/96, SCK ja FNK vastaan komissio, 22.10.1997 annettuun tuomioon (Kok. 1997, s. II‑1739, 254 kohta),
joka niiden mielestä estää sen, että pankkiryhmien taloudelliset voimavarat sisällytettäisiin johtavien pankkien markkinaosuuksiin,
koska johtavat pankit eivät ole yritysten yhteenliittymiä vaan yrityksiä. Toiseksi ne esittävät, että hajautetusti organisoitujen
pankkien markkinaosuuksien kohdentaminen johtaville pankeille on poissuljettua, koska johtavilla pankeilla ei ole mitään mahdollisuutta
sitoa ryhmänsä pankkeja, kun taas oikeuskäytännön mukaan yhteenliittymän mahdollisuus sitoa jäsenensä on edellytyksenä niiden
markkinaosuuksien kohdentamiseen yhteenliittymälle. Kolmanneksi ne väittävät, että markkinaosuuksien kohdentaminen johtaville
pankeille on ristiriidassa suuntaviivojen 5 kohdan c alakohdan mukaisen yritysten yhteenliittymien vastuun toissijaisuuden
kanssa. Kantajien mielestä tässä tapauksessa oli hyvinkin mahdollista panna vireille kilpailusääntöjen rikkomista koskeva
menettely hajautetusti organisoituja pankkeja vastaan ja määrätä niille asianmukaiset seuraamukset.
–       Tosiseikkoja koskevat toteamukset ja niiden arviointi
Kantajat arvostelevat komissiota ensinnäkin siitä, että tämä on jättänyt huomiotta hajautetusti organisoitujen pankkien oikeudellisen
ja taloudellisen itsenäisyyden, ja korostavat, etteivät ne voi antaa ohjeita ryhmiensä laitoksille. Ne painottavat erityisesti
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamissaan vastauksissa sitä, ettei niillä ole minkäänlaista ”todellista”
valtaa vaikuttaa hajautetusti organisoitujen pankkien kilpailukäyttäytymiseen.
RZB selittää tältä osin, että Raiffeisen-ryhmällä on bottom up ‑rakenne, jonka perusteella paikalliset Raiffeisen-pankit (tai
ensimmäisen portaan pankit) ovat alueellisten pankkien (tai toisen portaan pankkien, joita kutsutaan nimellä Raiffeisen‑Landesbanken)
osuustoimintajäseniä, ja alueellisilla pankeilla on puolestaan hallussaan yli 80 prosenttia RZB:n osuuksista. Sen mukaan RZB
ja Raiffeisen‑Landesbanken hoitavat ainoastaan tiettyjä ”palvelutehtäviä” ensimmäisen tai toisen tason pankeille. Se korostaa,
ettei se omista lainkaan niiden osuuksia ja että tämä seikka erottaa sen muiden hajautetusti organisoitujen ryhmien johtavista
pankeista. RZB väittää, että se on enintään ensimmäisen portaan pankkien ja Raiffeisen‑Landesbankenien väline ja että nämä
eivät puolestaan ole RZB:n ohjeiden sitomia. Sen mielestä ryhmän organisoiminen osuuskunniksi merkitsee sitä, että RZB:n ei
voida missään tapauksessa katsoa olevan vastuussa ensimmäisen portaan pankkien käyttäytymisestä ja ettei se, että niillä on
tietyillä osa-alueilla sama ulkoinen ilme, voi muuttaa tältä osin mitään. RZB esittää, että hierarkkisten rakenteiden puuttuminen
oli Raiffeisen-ryhmän tunnetun ”kurinpito-ongelman” taustalla, kun pankkien kokousten suosituksia pantiin täytäntöön, ja muut
pankit valittivat siitä säännöllisesti. Sen mielestä Raiffeisenin rakenne on luonnostaan sellainen, että yksittäiset Raiffeisen-pankit,
jotka valvovat mustasukkaisesti itsenäisyyttään, ovat toimittaneet RZB:lle ainoastaan puutteellisia tietoja suunnittelemistaan
ehdoista tai jopa ilmoittaneet etukäteen vahvistavansa ehtonsa ”itse”.
Erste kuvaa aluksi omistusosuuksia, joita sillä on tietyistä säästökassoista. Se katsoo, että kun otetaan huomioon näiden
omistusosuuksien vähäinen merkitys, olisi mahdotonta, että säästökassaryhmä muodostaisi yhden taloudellisen yksikön, jonka
perusteella olisi hyväksyttävissä, että keskuslaitoksen katsottaisiin olevan vastuussa säästökassojen käyttäytymisestä. Tämän
jälkeen se esittää, että säästökassaryhmää koskevalla lainsäädännöllä ja keskuslaitoksen säännöillä pyritään mahdollistamaan
hajautetusti organisoidun pankkiryhmän pienille luottolaitoksille pankkitoiminnan harjoittaminen tai edistämään sitä, ja ne
liittyvät tehtäviin, joita nämä laitokset eivät voi pienen kokonsa tai resurssien puutteen vuoksi hoitaa yksin. Se tutkii
yksityiskohtaisesti tämän lainsäädännön ja säännöt, joista se päättelee, että niillä ei anneta keskuslaitokselle minkäänlaista
vaikutusvaltaa säästökassojen kaupalliseen käyttäytymiseen. Erste arvostelee komissiota siitä, että sillä on ”kaksi painotusta,
kaksi mittaria”, koska oikeudet ja velvollisuudet, joihin perustuu se, että alueellisten säästökassojen on katsottu kuuluvan
GiroCreditiin, olivat olemassa lokakuuhun 1997 saakka selvästi merkittävämmissä määrin GiroCreditin ja BA:n välillä, ja BA
omisti lisäksi suurimman osan Girocreditistä. Erste korostaa, että tästä huolimatta komissio ei ole saattanut BA:ta vastuuseen
GiroCreditin käyttäytymisestä. Erste väittää, että myös tosiseikkojen osalta säästökassojen kaupallinen käyttäytyminen oli
johtavasta pankista riippumatonta. Se huomauttaa tältä osin aluksi, että todistustaakka siitä, että Erste/GiroCreditillä on
todellisuudessa ollut määräysvalta säästökassojen kaupalliseen käyttäytymiseen, kuuluu komissiolle, joka ei ole esittänyt
tätä näyttöä päätöksessään. Se esittää kuitenkin seuraavat perustelut osoittaakseen säästökassojen käyttäytymisen riippumattomuuden:
–        säästökassojen riippumattomuuden johtavasta pankista takasi säästökassoista annettu Itävallan laki ja osakeyhtiölaki
–        jos johtavalla pankilla olisi ollut oikeus harjoittaa määräävää vaikutusvaltaa säästökassojen käyttäytymiseen, olisi pitänyt
soveltaa BWG:n 30 §:n erityissäännöksiä, mitä ei ole tehty
–        säästökassoilla oli paremmat mahdollisuudet kuin johtavalla pankilla vahvistaa pankkiehtonsa alueellisen ja paikallisen tilanteen
mukaan
–        kukin säästökassa on noudattanut omaa kaupallista strategiaansa, ja pankkiehdot, joita säästökassat vahvistivat liikesuhteissaan
asiakkaisiinsa, olivat erilaisia
–        erityisesti alueelliset säästökassat kilpailivat keskenään ja johtavan pankin tytäryhtiöiden kanssa useilla paikallisilla
markkinoilla asianomaisena ajanjaksona.
RZB myöntää toiseksi tietojenvaihdosta johtavien pankkien ja hajautetusti organisoitujen pankkien välillä, että tällaista
tietojenvaihtoa tapahtui sen ryhmässä, mutta kiistää sen, että sisäiset tiedotus- ja edustusmekanismit olisi nimenomaisesti
otettu käyttöön sopimusten täytäntöön panemiseksi. Se väittää, että Raiffeisen-ryhmän infrastruktuuri oli olemassa jo kilpailusääntöjen
rikkomisten alkaessa ja että se vastasi yksinkertaisesti kyseisen ryhmän kolmiportaista rakennetta. RZB:n mielestä sillä,
että RZB toimittaisi tietoja sopimusten täytäntöön panemiseksi paikallistasolla, ei olisi mitään ratkaisevaa merkitystä, koska
paikallistasolla oli suoria horisontaalisia yhteyksiä ja koska Raiffeisen-Landesbankenit kykenivät itse hankkimaan sopimuksiin
liittyviä tietoja. Erste ja ÖVAG väittävät sitä vastoin, että tietojenvaihdon olemassaoloa keskuslaitoksen ja hajautetusti
organisoitujen laitosten välillä ei ole näytetty toteen säästökassojen sen enempää kuin Volksbanken-ryhmänkään osalta.
RZB ja Erste kiistävät kolmanneksi muun muassa riidanalaisen päätöksen 61 ja 517 perustelukappaleeseen sisältyvät toteamukset,
joiden mukaan ne olivat ryhmiensä ”edustajia” ja/tai muut pankit pitivät niitä sellaisina.
RZB korostaa, ettei sillä ollut mitään valtuuksia sitoa koko pankkiryhmää asianomaisten pankkien kokouksissa, mikä oli täysin
selvää kokousten muille osallistujille. Se lisää, ettei sillä ollut mitään intressiä siihen, että koko Raiffeisen-ryhmä soveltaisi
sopimuksia, koska se ei ryhmän rakenteen vuoksi saanut hyötyä kielletyistä kartelleista saadusta väitetystä lisäarvosta.
Erste väittää riidanalaisessa päätöksessä, muun muassa 62 perustelukappaleessa, siteerattujen asiakirjojen yksityiskohtaisen
tarkastelun perusteella, etteivät ne näytä toteen väitettä, jonka mukaan se (tai GiroCredit ennen sulautumista) olisi toiminut
koko säästökassaryhmän edustajana kokouksissa. Se lisää vastauskirjelmässään, ettei komissio voi myöskään päätellä lokakuussa
1999 annetusta tiedonannosta, joka koski säästökassaryhmän sisällä tehtyä sopimusluonnosta ja jossa todettiin, että johtavan
pankin on ”hoidettava säästökassojen intressejä”, että se olisi puolustanut niiden intressejä kokouksissa. Se on korostanut
istunnossa, että säästökassaryhmässä tehtiin suuria muutoksia vuosina 1997–1999 siten, että laitoksia ja niiden edustusta
markkinoilla lähennettiin. Lisäksi se kiistää sen mielestä riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappaleeseen sisältyvän väitteen,
jonka mukaan myös ryhmän sisällä olisi tehty sopimuksia kaupallisista ehdoista.
Erste väittää neljänneksi, ettei komissio voi vedota Wienin kokousten väitettyyn vaikutukseen, joka kohdistuisi kokouksiin,
joita pidettiin alueellisella tasolla, perustellakseen riidanalaista vastuun kohdentamista. Se väittää, että riidanalaisessa
päätöksessä jätetään huomiotta se, että vaikka Erste/GiroCredit oli läsnä osavaltioissa, tämä tapahtui sen omien sivukonttoreiden
eikä riippumattomien alueellisten säästökassojen välityksellä. Erste ei kiistä sitä, että se itse tai GiroCredit osallistuivat
niiden alueiden kokouksiin, joissa sillä oli sivukonttoreita. Se korostaa, ettei tämä merkitse sitä, että se olisi pyrkinyt
käyttämään vaikutusvaltaa alueellisiin säästökassoihin, jotka osallistuivat näihin samoihin kokouksiin johtavasta pankistaan
riippumatta, ja että se kohteli alueellisia säästökassoja kokousten aikana täsmälleen samalla tavoin kuin muita läsnä olleita
pankkeja.
Komission perustelut
Komissio vetoaa erityisesti siihen, että on erotettava toisistaan yrityksen sääntöjenvastaisen käyttäytymisen kohdentaminen
toisen yrityksen vastuulle ja yritysten luokitteleminen ryhmiin sakon perusmäärän määrittämiseksi, ja vahvistaa määränneensä
kullekin johtavalle pankille seuraamuksia vain niiden omasta käyttäytymisestä eli niiden osallistumisesta kartellin toimintaan
koko Itävallan alueella siten, että ne ovat toimittaneet tietoja ryhmänsä laitoksille tai niiltä peräisin olevia tietoja.
Komission mielestä väitteet, jotka perustuvat yhden taloudellisen yksikön puuttumiseen sekä yritysten välisiin yhteenliittymiin
sovellettaviin sääntöihin, eivät siten ole asiaankuuluvia. Se arvioi, että markkinaosuuksien huomioon ottaminen oli suuntaviivojen
kannalta perusteltavissa tarpeella ottaa huomioon johtavien pankkien todellinen mahdollisuus aiheuttaa kilpailulle vahinkoa.
Lopuksi se väittää, että johtavat pankit muodostavat ryhmiensä kanssa yksiköitä, jotka harjoittavat yhteistä taloudellista
toimintaa samalla tavoin kuin taloudelliset yksiköt.
c)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavia huomioita
Aluksi on muistutettava siitä, että se, että keskuslaitoksille kohdennetaan niiden ryhmien markkinaosuuksia, kuuluu riidanalaisen
päätöksen adressaattien ryhmäjakoon. Komissiolla on tätä suuntaviivojen 1 A kohdan kuudennen alakohdan mukaista valtaa käyttäessään
ollut tarkoituksena ottaa huomioon näiden laitosten todellinen taloudellinen kyky vääristää kilpailua ja niiden erityinen
painoarvo ja siten niiden sääntöjenvastaisen käyttäytymisen todellinen vaikutus kilpailuun.
Tässä yhteydessä on hylättävä kantajien väite, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä olisi asetettu johtavat pankit vastuuseen
niiden ryhmien pankkien sääntöjenvastaisesta käyttäytymisestä, kun johtaville pankeille on kohdennettu niiden ryhmien pankkien
markkinaosuudet. Markkinaosuuksien kohdentaminen ei näet perustu riidanalaisessa päätöksessä erityisiin toteamuksiin, jotka
liittyisivät siihen, että hajautetusti organisoidut pankit olisivat todellisuudessa osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Kuten 516–518 perustelukappaleesta ilmenee, komissio on ensinnäkin nojautunut siihen, että se on ottanut huomioon Itävallan
pankkimarkkinoiden erityispiirteet, joihin kuuluu sen mielestä se, että keskuslaitosten merkitys niiden verkoissa ja niiden
todellinen mahdollisuus vääristää kilpailua ovat tärkeämpiä kuin niiden toiminnot liikepankkeina. Komissio on toiseksi viitannut
johtavien pankkien rooliin yhtäältä ryhmien sisällä sopimusten täytäntöönpanossa muun muassa tietojenvaihdon välityksellä
ja toisaalta ryhmien edustajina kartellissa. Näin menetellessään komissio on määrännyt johtaville pankeille seuraamuksia niiden
omasta käyttäytymisestä, jonka vakavuus on määritetty kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen – eli horisontaalisten hintasopimusten
– mukaan, jolloin on otettu huomioon myös se, että pankkiala tarjoaa erittäin tärkeitä palveluja sekä kuluttajille että yrityksille
eli koko kansantaloudelle (riidanalaisen päätöksen 506 ja 507 perustelukappale).
On siis hylättävä kaikki kantajien väitteet, jotka perustuvat sille virheelliselle olettamukselle, että komissio olisi katsonut
niiden olevan vastuussa ryhmiensä pankkien sääntöjenvastaisesta käyttäytymisestä.
Ei ole myöskään kiistetty sitä, että sakot, joita komissio on määrännyt johtaville pankeille, eivät ylitä asetuksen N:o 17
15 artiklan 2 kohdassa vahvistettua 10 prosentin kynnystä niiden liikevaihdosta. Lisäksi on kiistatonta, ettei komissio ole
pitänyt johtavia pankkeja yritysten yhteenliittyminä. Näin ollen edellytykset, joita oikeuskäytännössä on asetettu sille,
että yritysten yhteenliittymän jäsenten liikevaihto voidaan sisällyttää sen liikevaihtoon kyseisen kynnyksen määrittämiseksi,
eivät ole tässä tapauksessa merkityksellisiä. Samoin on hylättävä kaikki muut väitteet, jotka koskevat niiden edellytysten
täyttymättä jäämistä, jotka on asetettu yritysten yhteenliittymän jäsenten liikevaihdon huomioon ottamiselle yhteenliittymälle
määrättyä sakkoa vahvistettaessa.
Tämän jälkeen on todettava, kuten kaikki asianosaiset, jotka ovat vahvistaneet tämän ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kysymyksiin antamissaan vastauksissa, että luokiteltaessa yrityksiä ryhmään on suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudennen
alakohdan mukaisesti otettava huomioon yritysten objektiiviset tai rakenteelliset ominaisuudet sekä tilanne kyseisillä markkinoilla.
Näihin objektiivisiin seikkoihin kuuluvat paitsi yrityksen koko ja markkinavoima, sellaisina kuin ne näkyvät sen omassa markkinaosuudessa
tai sen omassa liikevaihdossa, myös suhteet, joita sillä on muihin yrityksiin, koska ne saattavat vaikuttaa markkinoiden rakenteeseen.
Kuten komissio on näet perustellusti todennut riidanalaisen päätöksen 516 ja 518 perustelukappaleessa, yrityksen todellista
kykyä aiheuttaa merkittävää vahinkoa ja sen kilpailusääntöjen rikkomisen todellista vaikutusta on arvioitava siten, että otetaan
todellinen taloudellinen tilanne huomioon. On siis suuntaviivojen perusteella sallittua, että komissio ottaa huomioon tällaiset
suhteet määrittäessään kartellin jäsenten todellista kykyä aiheuttaa vahinkoa ja niiden kilpailusääntöjen rikkomisen erityistä
painoarvoa.
Tässä yhteydessä on täsmennettävä, että markkinoiden rakenteeseen ei kyetä vaikuttamaan ainoastaan silloin, kun yritysten
väliset suhteet antavat yhdelle niistä johtamisvallan tai täydellisen määräysvallan muiden toimijoiden kilpailukäyttäytymiseen,
kuten taloudellisten yksiköiden tapauksessa. Yrityksen markkinavoima voi lisääntyä sen omaa markkinaosuutta suuremmaksi myös
silloin, kun sillä on muihin yrityksiin vakiintuneita suhteita, joiden yhteydessä se voi epävirallisesti käyttää todellista
vaikutusvaltaa niiden käyttäytymiseen. Sama pätee myös silloin, kun yritysten välisistä suhteista seuraa, että niiden välinen
kilpailu vähenee tai poistuu (ks. vastaavasti asia 27/76, United Brands v. komissio, tuomio 14.2.1978, Kok. 1978, s. 207,
Kok. Ep. IV, s. 9, 99–103 kohta). Se, etteivät nämä suhteet ole sellaisia, että niiden perusteella voitaisiin todeta, että
asianomaiset yritykset kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen, ei merkitse sitä, että komission on jätettävä ne huomiotta
ja arvioitava markkinatilannetta ikään kuin näitä suhteita ei olisi.
Sitä vastoin kartellin eri jäsenten todellinen käyttäytyminen tai niiden oman tuottamuksen aste ei sellaisenaan ole merkityksellinen
ryhmäjaon kannalta. Yrityksen käyttäytyminen voi tosin olla indisio niiden suhteiden luonteesta, joita sillä on muiden yritysten
kanssa. Erityisten menettelytapojen olemassaolo, kuten tietojenvaihdon järjestäminen muiden yritysten kanssa tai kartellin
kokouksissa nimenomaisesti esitetyt kannanotot, joilla pyritään puolustamaan muiden yritysten intressejä tai sitouttamaan
ne kilpailunvastaisten sopimusten noudattamiseen, ei ole kuitenkaan välttämätöntä eikä yksinään riittävää, jotta voitaisiin
perustella näiden viimeksi mainittujen yritysten markkinaosuuden huomioon ottaminen arvioitaessa ensin mainitun yrityksen
markkinavoimaa. Mikäli näet niillä ei ole vakiintuneita suhteita yrityksiin, joiden kanssa tietoja vaihdetaan tai joiden intressejä
edustetaan, tällaiset menettelytavat eivät ole ryhmäjaon kannalta ratkaisevia, mutta ne voidaan tarvittaessa ottaa suuntaviivojen
2 ja 3 kohdan perusteella huomioon arvioitaessa raskauttavia ja lieventäviä olosuhteita.
Perusteluja, joihin komissio on nojautunut markkinaosuuksia kohdentaessaan (ks. edellä 356 kohta), on tulkittava siten, että
otetaan edellä mainitut seikat huomioon.
Tältä osin riidanalaisen päätöksen 516 ja 517 perustelukappaleeseen sisältyvä viittaus johtavien pankkien rooliin ryhmiensä
edustajina ja väite, jonka mukaan pankkiryhmien välillä oli sopimuksia, on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan lähinnä
seikkoja, jotka liittyvät johtavan pankin ominaisuuksiin, kuten vaikutusvalta, jota se voi käyttää roolinsa perusteella pankkiryhmän
jäseniin, eikä toimenpiteitä, joita kantajat todellisesti toteuttavat. Tätä tukee riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale,
jossa todetaan seuraavaa:
”On syytä käsitellä tarkemmin johtavien pankkien Ersten (aikaisemmin GiroCredit), RZB:n ja ÖVAG:n erityisroolia verkostossa.
Niiden historian myötä kehittynyt ja jo pitkään sujuvasti hoitama tehtävä oman pankkiryhmänsä koordinaattorina ja edustajana
Itävallan pankkimarkkinoilla otettiin välittömästi hyötykäyttöön Lombard-verkoston toiminnan sujuvuuden edistämiseksi. Toisaalta
nämä johtavat pankit organisoivat kunkin pankkiryhmän sisällä molemminpuolisen tiedonvaihdon Wienin ja osavaltioiden välillä,
toisaalta ne edustivat oman ryhmänsä etuja toisiin kartelliin kuuluneisiin ryhmiin nähden.”
Komissio on nojautunut myös markkinoiden rakenteeseen liittyviin objektiivisiin seikkoihin väittäessään, että on olemassa
”erityisiä siteitä”, joiden vuoksi säästökassaryhmän ”rakenne muistuttaa konsernia” (alaviite 21), ja että vaikka paikalliset
Raiffeisen-pankit eivät ole RZB:n tai alueellisten pankkien määräysvallassa, ”niiden kilpailusuhde toisiinsa on kuitenkin
rajoitettu” (alaviite 23).
Tässä yhteydessä viittaus tiettyihin käyttäytymiseen liittyviin seikkoihin kuuluu johtavien pankkien roolin kuvaukseen. Riidanalaisessa
päätöksessä mainitut tietojenvaihdot ovat näet indisio johtavien pankkien roolista ja niiden asemasta pankkiryhmittymien sisällä,
eikä käsitteellä ”edustaminen” viitata yksinomaan todelliseen käyttäytymiseen, vaan se voidaan ymmärtää myös rakenteellisesti.
Kun tutkitaan keskuslaitosten kanneperusteita, joissa kyseenalaistetaan riidanalaisen päätöksen laillisuus siltä osin kuin
siinä on kohdennettu niille niiden ryhmien pankkien markkinaosuudet, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on otettava huomioon
edellä esitetyt seikat sekä komission harkintavalta sakkoja vahvistettaessa (asia T-150/89, Martinelli v. komissio, tuomio
6.4.1995, Kok. 1995, s. II‑1165, 59 kohta) ja harjoitettava rajoitettua tuomioistuinvalvontaa, joka koskee vain sitä, että
varmistetaan menettelysääntöjen ja perusteluja koskevien sääntöjen noudattaminen ja tosiseikkojen aineellinen paikkansapitävyys
sekä se, ettei oikeudellisia virheitä tai ilmeisiä arviointivirheitä ole tehty eikä harkintavaltaa käytetty väärin. Laillisuusvalvonnan
lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, onko sen käytettävä täyttä toimivaltaansa keskuslaitoksille
määrätyn sakon osalta.
Ensin on siis tutkittava, onko riidanalaisessa päätöksessä kunnioitettu puolustautumisoikeuksia, jotka kuuluvat menettelysääntöihin,
ja onko päätös riittävän perusteltu siltä osin kuin kyseessä on hajautetusti organisoitujen pankkien markkinaosuuksien kohdentaminen
keskuslaitoksille. Niiden perustelujen laillisuutta, jotka ovat johtaneet siihen, että komissio on kohdentanut markkinaosuudet
tällä tavoin, tutkitaan kilpailuoikeuden rikkomisista johtuvan vastuun henkilökohtaisuuden kannalta. Kolmanneksi on tutkittava
kantajien väitteet, jotka koskevat suuntaviivojen rikkomista, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ja sitä, että
komission lähestymistapa on ristiriidassa edellä 345 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa SCK ja FNK vastaan komissio
annetun tuomion kanssa. Neljänneksi tutkimus koskee kantajien väitteitä, jotka liittyvät niiden tosiseikkoja koskevien toteamusten
aineelliseen paikkansapitävyyteen, joihin komissio on nojautunut, ja siihen, onko komission suorittama kohdentaminen ollut
perusteltu, kun otetaan keskuslaitosten rooli huomioon.
Puolustautumisoikeudet ja perustelut
Aluksi on hylättävä väite, jonka mukaan komissio olisi loukannut kantajien puolustautumisoikeuksia, kun se ei ole maininnut
väitetiedoksiannossa aikomuksestaan kohdentaa hajautetusti organisoitujen pankkien markkinaosuudet keskuslaitoksille. Kun
kyseessä on sakkojen määrän laskeminen, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näet riittää, että komissio on väitetiedoksiannossaan
nimenomaisesti ilmoittanut, että se aikoo tutkia, oliko yrityksille määrättävä sakkoja, ja se on myös ilmoittanut ne tärkeimmät
tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomuksen vakavuuden ja keston
sekä sen, että rikkomukseen on syyllistytty ”tahallaan tai tuottamuksesta” (edellä 213 kohdassa mainittu asia MDF, tuomion
21 kohta). Jos komissio on ilmoittanut tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joiden perusteella se aikoi laskea kantajalle määräämänsä
sakon suuruuden, komissiolla ei ole enää velvollisuutta täsmentää tapaa, jolla se käyttäisi kutakin tällaista tekijää sakon
suuruutta määrittäessään. Lisäksi on huomattava, että sakon määrän määräämisen osalta yrityksillä on vielä yksi menettelyllinen
lisätae, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on asetuksen N:o 17 17 artiklan nojalla täysi harkintavalta ja se
voi erityisesti poistaa sakon tai alentaa sitä (edellä 225 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 199, 200
ja 206 kohta). Tässä tapauksessa komissio on ilmoittanut väitetiedoksiannossa, että RZB, Erste ja ÖVAG olivat pankkiryhmiensä
johtavia pankkeja. Tämä tieto oli riittävä, jotta kantajien puolustautumisoikeuksia voidaan todeta noudatetun tältä osin.
Tästä seuraa, että Ersten ja ÖVAG:n esittämät väitteet, joiden mukaan väitetiedoksiantoon ei sisältynyt riittäviä tietoja
tietojenvaihdosta niiden pankkiryhmien sisällä eikä hajautetusti organisoitujen pankkien edustamisesta keskuslaitosten toimesta,
on niin ikään hylättävä. Viittaus näihin seikkoihin riidanalaisessa päätöksessä kuuluu näet ryhmäjakoa varten tehtävään tutkimukseen,
joka koskee johtavien pankkien todellista kykyä vääristää kilpailua. Tässä yhteydessä ne ovat indisioita, joilla pyritään
kuvaamaan johtavien pankkien roolia, joka puolestaan oli mainittu väitetiedoksiannossa. Nämä seikat eivät sitä vastoin ole
vaikuttaneet erikseen kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointiin, joka, kuten edellä on jo todettu, on määräytynyt
kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen perusteella, kun otetaan huomioon pankkialan merkitys koko kansantaloudelle (ks. vastaavasti
edellä 311 kohdassa mainittu asia Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomion 158 ja 159 kohta). Näin ollen komissiolla
ei ollut velvollisuutta viitata niihin väitetiedoksiannossa.
Riittämättömiä perusteluja koskevasta väitteestä on todettava, että viittaukset, jotka koskevat hajautetusti organisoitujen
pankkiryhmien markkinaosuuksien kohdentamisen syitä ja jotka sisältyvät riidanalaisen päätöksen 515–518 perustelukappaleeseen,
riittävät siihen, että kantajat kykenevät puolustamaan oikeuksiaan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kykenee harjoittamaan
valvontaansa. Päätöksen 516 ja 518 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee, että komissio aikoi ottaa huomioon taloudellisen
realiteetin, jonka muodostavat keskuslaitosten asema hajautetusti organisoiduissa pankkiverkoissa ja niiden vaikutusvalta
ryhmiensä pankkeihin, arvioidessaan näiden laitosten todellista kykyä vääristää kilpailua. Riidanalaisen päätöksen 517 perustelukappaleessa
pyritään selittämään, miksi niiden todellinen kyky haitata kilpailua vastasi kaikkien hajautetusti organisoitujen pankkiryhmien
kykyä, ja viitataan keskuslaitosten osuuteen Lombard-verkoston tehokkuudessa, pankkiryhmien intressien edustamiseen näiden
laitosten toimesta ja kokousten muiden osallistujien näkemyksiin, sillä riidanalaisen päätöksen mukaan nämä pitivät keskuslaitoksia
pankkiryhmien edustajina. Riippumatta siitä, ovatko nämä näkemykset riittävä peruste komission lähestymistavalle, niistä ilmenevät
riittävän nimenomaisesti syyt, joiden vuoksi se katsoi voivansa omaksua tämän lähestymistavan.
Komission lähestymistavan laillisuus, kun otetaan huomioon kilpailuoikeuden rikkomisista johtuvan vastuun henkilökohtaisuus
Sen periaatteen mukaisesti, jonka mukaan vastuu kilpailuoikeuden rikkomisista on henkilökohtainen, luonnolliselle henkilölle
tai oikeushenkilölle voidaan määrätä seuraamuksia vain teoista, joista niitä itseään moititaan (ks. edellä 333 kohta).
Aluksi on muistutettava siitä, ettei riidanalaisessa päätöksessä ole asetettu johtavia pankkeja vastuuseen omien pankkiryhmiensä
pankkien sääntöjenvastaisesta käyttäytymisestä, vaan niille on määrätty seuraamuksia niiden omasta käyttäytymisestä sen mukaan,
kykenivätkö ne aiheuttamaan vahinkoa kilpailulle ja oliko niiden kilpailusääntöjen rikkomisella todellisia vaikutuksia, jotka
johtuivat asemasta, joka niillä oli hajautetusti organisoitujen pankkien keskuudessa (ks. edellä 355–366 kohta).
Koska komissio ei ole asettanut johtavia pankkeja vastuuseen hajautetusti organisoitujen pankkien sääntöjenvastaisesta käyttäytymisestä,
ei tässä tapauksessa ole merkityksellistä tietää, ovatko tällaisen pankkiryhmän jäsenten välillä vallitsevat yhteydet sellaisia,
että pankkiryhmää voidaan pitää taloudellisena yksikkönä. Tästä seuraa, että väite, jonka mukaan sen lähestymistapa olisi
ristiriidassa kilpailuoikeuden rikkomisista johtuvan vastuun henkilökohtaisuuden kanssa, ei ole perusteltu.
Kantajat arvostelevat tässä yhteydessä komissiota siitä, että se on omaksunut epäjohdonmukaisen lähestymistavan, joka aiheuttaa
kaksinkertaisen seuraamuksen, koska se on määrännyt erikseen seuraamukset kahdelle laitokselle, jotka kuuluvat hajautetusti
organisoituihin pankkiryhmiin, joissa se on todennut kilpailusääntöjen rikkomisen. Kyseessä on ensinnäkin Raiffeisen-ryhmään
kuuluva RLB ja toiseksi EÖ, joka oli yksi säästökassaryhmän hajautetusti organisoiduista pankeista ennen sulautumistaan johtavan
pankin GiroCreditin kanssa, josta syntyi Erste (ks. edellä 319 kohta).
Esittäessään tämän väitteen johtavat pankit vetoavat lähinnä siihen, että kun komissio päätti jakaa kartellin jäsenet ryhmiin
niiden markkinaosuuksien mukaan, sen olisi pitänyt vahvistaa etukäteen sakon kokonaisvaltainen enimmäismäärä, joka vastaa
100:aa prosenttia kartellin jäsenten markkinaosuuksista, ja jakaa sen jälkeen tämä kokonaismäärä niiden yritysten kesken,
joille määrätään seuraamuksia, niiden omien markkinaosuuksien mukaan. Yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin ovat tosin hyväksyneet, että tällainen lähestymistapa on sopusoinnussa seuraamuksen yksilökohtaisen määrittämisen
kanssa (asia 45/69, Boehringer v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, s. 769, 55 ja 56 kohta; yhdistetyt asiat 96/82–102/82,
104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok. 1983, s. 3369, 52 ja 53 kohta ja yhdistetyt
asiat T-191/98 ja T-212/98–T-214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. II‑3275, 1572
kohta). Sitä ei voida kuitenkaan pitää ainoana hyväksyttävänä lähestymistapana. Ainoa komissiota sitova enimmäismäärä, jota
komission on noudatettava vahvistaessaan sakkoja, perustuu näet asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan ja liittyy erikseen
kuhunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneeseen yritykseen. Komissio voi siten muun muassa, kuten se on tehnyt suuntaviivoissa,
asettaa etusijalle lähestymistavan, jossa otetaan lähtökohdaksi kunkin yrityksen oman kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus,
jota arvioidaan sen markkinavoiman perusteella.
Kuten edellä 361 kohdassa on todettu, yrityksen markkinavoima ja kyky haitata kilpailua voivat olla suurempia kuin sen omasta
markkinaosuudesta suoraan seuraa, siksi että sillä on epävirallisia suhteita muihin toimijoihin, vaikka nämä suhteet eivät
antaisi sille täydellistä määräysvaltaa niiden käyttäytymiseen markkinoilla. Silloin kun tällaisia suhteita on olemassa, näiden
muiden toimijoiden vastuuseen ei vaikuta se, että otetaan huomioon epävirallinen vaikutusvalta, jota ensimmäinen yritys voi
käyttää niiden käyttäytymiseen. Tästä seuraa, että määritettäessä erikseen seuraamusta kullekin kilpailusääntöjen rikkomiseen
osallistuneelle yritykselle ei ole laitonta määrätä seuraamuksia sekä johtavalle pankille, jolloin otetaan huomioon sen kilpailusääntöjen
rikkomisen vaikutus, sellaisena kuin se ilmenee vaikutusvallasta, jota se voi käyttää hajautetusti organisoituihin pankkeihin,
että näille pankeille kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon ne ovat itse syyllistyneet.
Komission lähestymistapa merkitsee siten sitä, että riidanalaisen päätöksen kullekin adressaatille määrätään seuraamuksia
sen omasta käyttäytymisestä, joten tätä lähestymistapaa ei voida pitää epäjohdonmukaisena, eikä pankeille voida määrätä kaksinkertaista
seuraamusta. Tästä seuraa, että on hylättävä myös RZB:n esittämä väite, jonka mukaan komissio on määrännyt seuraamuksen hajautetusti
organisoitujen pankkien käyttäytymisestä antamatta niille mahdollisuutta puolustautua.
Koska johtaville pankeille ei ole myöskään määrätty seuraamuksia hajautetusti organisoitujen pankkien käyttäytymisestä, komission
omaksuman lähestymistavan laillisuus ei edellytä sitä, että jokaisella johtavalla pankilla olisi mahdollisuus vyöryttää sille
määrätyn sakon rasite hajautetusti organisoiduille pankeille.
Tästä seuraa myös, että väite, jonka mukaan komissio olisi yrittänyt kumota vaikutukset, joita oli sen päätöksellä olla panematta
vireille menettelyä kaikkia kokouksiin osallistuneita pankkeja vastaan, ei ole perusteltu. Se, ettei komissio ole pannut vireille
menettelyä tiettyjä kartelliin osallistuneita yrityksiä vastaan tai määrännyt niille seuraamusta, ei näet sinänsä estä sitä
kohdentamasta näiden yritysten markkinaosuuksia kartellin muille jäsenille, mikäli tällainen kohdentaminen on välttämätöntä,
jotta ymmärrettäisiin täysin näiden viimeksi mainittujen markkinavoima tosiasiallisen taloudellisen tilanteen perusteella.
Muut komission lähestymistavan laillisuutta koskevat väitteet
–       Komission lähestymistavan yhteensopivuus suuntaviivojen kanssa
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan rikkomuksen vakavuuden arvioimiseksi on otettava huomioon
tapauksen mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tuotteiden volyymi ja arvo sekä yrityksen koko ja taloudellinen
valta (edellä 213 kohdassa mainittu asia MDF, tuomion 120 kohta ja edellä 376 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat IAZ ym. v.
komissio, tuomion 52 kohta). Tämä ei kuitenkaan missään tapauksessa tarkoita sitä, ettei komissiolla olisi oikeutta asettaa
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määrittäessään etusijalle kilpailusääntöjen rikkomisen luonnetta yritysten kokoon
nähden (edellä 167 kohdassa mainittu asia FETTCSA, tuomion 411 kohta). Kuten edellä 356 ja 370 kohdassa on korostettu, tässä
tapauksessa peruste, jota on käytetty määrittämään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, on ollut rikkomisen luonne, sillä
kantajien markkinaosuuksia koskevaa perustetta on riidanalaisen päätöksen 519 perustelukappaleen mukaan käytetty vasta myöhemmässä
erillisessä vaiheessa, jossa kantajat on jaettu ryhmiin suuntaviivojen 1 A kohdan kuudennen alakohdan mukaisesti. Edellä 360
ja 361 kohdassa olevista näkemyksistä seuraa, että komissiolla on oikeus ottaa tässä viimeisessä vaiheessa huomioon suhteet,
joita kilpailusääntöjen rikkojalla on muihin yrityksiin. Näin ollen väitettä, jonka mukaan riidanalaista kohdentamista ei
voitaisi perustella viittauksella johtavien pankkien todelliseen kykyyn aiheuttaa vahinkoa kuluttajille, ei voida hyväksyä.
Tämän jälkeen on todettava, että RZB:n esittämä moite, jonka mukaan riidanalaisella päätöksellä on rikottu suuntaviivoja,
kun siinä on käytetty erillisenä perusteena markkinaosuuksien kohdentamiselle tarvetta siihen, että sakot ovat riittävän varoittavia,
on asiallisesti perusteeton. Kuten edellä 364–366 kohdassa on esitetty, komissio on näet nojautunut tässä kohdentamisessa
lähinnä johtavien pankkien rooliin. Näin ollen riidanalaisen päätöksen 515 perustelukappaleeseen sisältyvällä yleisellä viittauksella
sakon varoittavuuteen sen enempää kuin 518 perustelukappaleeseenkaan sisältyvällä viittauksella, joka liittyy siihen, että
on otettava huomioon todellinen taloudellinen tilanne, jotta voidaan arvioida pankkien todellista kykyä haitata kilpailua,
sekä kilpailusääntöjen rikkomisen erityinen painoarvo, ei ylitetä sakkojen varoittavuuden huomioon ottamista, sellaisena kuin
siitä määrätään suuntaviivojen 1 A kohdan neljännessä alakohdassa. Koska näet sakon tarkoituksena on varoittava vaikutus,
sen varmistamista koskeva vaatimus on yleinen vaatimus, jonka on ohjattava komissiota koko sakon laskennan ajan.
RZB:n väitteestä, jonka mukaan pankkiryhmien markkinaosuuksien huomioon ottaminen ei ole tarpeen riittävän varoittavan vaikutuksen
varmistamiseksi sitä koskevilta osin, on todettava, että vaatimus, joka koskee riittävän varoittavuuden varmistamista sakoille,
ei edellytä sitä, että on todennäköistä, että kilpailusääntöjen rikkojat toistavat menettelynsä. Vaikka riidanalaisen päätöksen
adressaatit eivät aio toistaa samanlaista menettelytapaa kuin se, jota riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetaan, niiden seuraamusten
varoittava vaikutus, joita vahvistettaisiin yksinomaan johtavien pankkien markkinaosuuksien perusteella siltä osin kuin ne
toimivat liikepankkeina, saattaisi osoittautua riittämättömäksi verrattuna vahinkoon, jota niiden kilpailusääntöjen rikkomiset
saattavat aiheuttaa. Lisäksi on sallittua, että komissio ottaa huomioon päätöksensä varoittavan vaikutuksen sellaisiin toisiin
yrityksiin, jotka ovat mahdollisesti vastaavassa tilanteessa kuin johtavat pankit. Lisäksi RZB:n väite, jonka mukaan komissio
olisi laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa sen vuoksi, ettei se ole esittänyt riidanalaisessa päätöksessä näkemyksiä, jotka
liittyisivät tällaiseen varoittavaan vaikutukseen yleisellä tasolla, on perusteeton. Varoittavuuden tämän osuuden merkitys
on näet ilmeinen, eivätkä tätä seikkaa koskevat erityiset perustelut olleet tarpeen sen vuoksi, että RZB kykenisi riitauttamaan
riidanalaisen päätöksen tältä osin, eivätkä sen vuoksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kykenisi harjoittamaan
siihen liittyvää valvontaansa.
Tässä yhteydessä on hylättävä myös ÖVAG:n väite, jonka mukaan ryhmäjaossa olisi otettava huomioon vain yritysten koko ja jonka
mukaan varoittavuudella ei olisi tässä yhteydessä merkitystä. Yritysten koon huomioon ottamisesta ja ryhmäjaosta säädetään
lähinnä sen varmistamiseksi, että sakot ovat riittävän varoittavia.
Tästä seuraa, että kantajien väitteet, joiden mukaan komission lähestymistapa olisi suuntaviivojen vastainen, on hylättävä.
–       Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitetty loukkaaminen
Väitteestä, jonka mukaan komissio olisi loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on virheellisesti rinnastanut
hajautetusti organisoidut pankkiryhmät keskitettyihin suuriin pankkeihin, on todettava, että koska kilpailuoikeuden rikkomisista
aiheutuvan vastuun henkilökohtaisuutta on noudatettu, komission tehtävänä oli suuntaviivojen mukaisesti arvioida, oliko todellisen
taloudellisen tilanteen huomioon ottamiseksi perusteltua kohdentaa johtavien pankkien pankkiryhmien taloudelliset voimavarat
johtaville pankeille. Sillä varauksella, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käyttää täyttä toimivaltaansa, se voi
kumota tämän arvioinnin ainoastaan siinä tapauksessa, että asiassa on tehty ilmeinen virhe. Tällaista virhettä ei ole kuitenkaan
näytetty toteen.
Komissio on todennut perustellusti ÖVAG:n väitteestä, joka koskee BA-CA:n ja tiettyjen pankkien, joissa sillä on omistusosuuksia,
välisen tietojenvaihdon huomiotta jättämistä, ettei ryhmäjakoa BA-CA:n osalta muuttaisi se, vaikka sen markkinaosuuksiin sisällytettäisiin
näiden pankkien markkinaosuudet.
–       Yhdistetyissä asioissa SCK ja FNK vastaan komissio annettu tuomio
Väitteestä, jonka mukaan markkinaosuuksien kohdentaminen keskuslaitoksille olisi edellä 345 kohdassa mainituissa yhdistetyissä
asioissa SCK ja FNK vastaan komissio annetun tuomion vastaista, on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on
todennut kyseisissä yhdistetyissä asioissa, että yritykselle määrätyn sakon oikeasuhteisuuden arviointi on (asetuksen N:o
17 15 artiklan 2 kohdan rajoituksia noudattaen) tehtävä yrityksen liikevaihdon perusteella siten, ettei oteta huomioon sellaisten
muiden yritysten liikevaihtoa, joiden kanssa sillä on liikesuhteita, ellei kokonaisuutta voida pitää yritysten yhteenliittymänä.
Koska kantajat eivät kiistä sitä, että niille määrätty sakko on oikeassa suhteessa niiden omaan liikevaihtoon, yhdistetyissä
asioissa SCK ja FNK vastaan komissio annettuun tuomioon perustuva väite on hylättävä tehottomana.
Väitteet, jotka liittyvät tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin ja keskuslaitosten roolin arviointiin
Kantajat arvostelevat komissiota niiden tosiseikkoja koskevien toteamusten paikkansapitävyyden osalta, joihin riidanalainen
päätös perustuu, lähinnä siitä, ettei se ole esittänyt näyttöä tietyistä riidanalaisen päätöksen 517 perustelukappaleessa
tarkoitetuista menettelytavoista eli tietojenvaihdosta (Erste ja ÖVAG) ja hajautetusti organisoitujen pankkien edustamisesta
kokouksissa (RZB ja Erste).
Kantajat eivät sitä vastoin kiistä hajautetusti organisoitujen pankkien riippumattomuutta, pankkiryhmien rakennetta ja keskuslaitosten
tehtäviä koskevissa väitteissään niiden riidanalaiseen päätökseen sisältyvien todellisten tosiseikkoja koskevien toteamusten
paikkansapitävyyttä, jotka liittyvät kyseisten laitosten rooliin pankkiryhmissä, vaan vastustavat lähinnä arviointia, jonka
komissio on esittänyt tästä roolista, ja päätelmiä, joita siitä pitäisi tehdä niiden markkinavoiman arvioinnin kannalta.
Ensimmäisen oikeusasteen tehtävänä on näitä väitteitä tutkittaessa selvittää riidanalaisen päätöksen laillisuusvalvonnan yhteydessä,
onko komissio tehnyt tältä osin tosiseikkoja koskevia virheitä tai ilmeisiä arviointivirheitä. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimella on toimivalta EY 229 artiklassa ja asetuksen N:o 17 17 artiklassa sille annetun täyden harkintavallan nojalla
arvioida, onko sakkojen suuruus asianmukainen. Tämä arviointi saattaa edellyttää sellaisten lisätietojen esittämistä ja huomioon
ottamista, joita EY 253 artiklassa asetettu perusteluvelvollisuus ei sinänsä edellytä mainitsemaan päätöksessä (edellä 330
kohdassa mainittu asia KNP BT v. komissio, tuomio 16.11.2000, 38–40 kohta ja asia T-220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio
9.7.2003, Kok. 2003, s. II‑2473, 215 kohta).
Tältä osin näiden kolmen pankkiryhmän keskuslaitosten ja hajautetusti organisoitujen pankkien välisiä siteitä kuvataan muun
muassa Itävallan perustuslakituomioistuimen 23.6.1993 antamassa tuomiossa, jonka komissio on esittänyt vastauksena ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen.
Perustuslakituomioistuin, jonka käsiteltävänä oli erään paikallisen (tai ensimmäisen portaan) Raiffeisen-pankin valitus, joka
koski tuolloin voimassa olleen luottolaitoslain säännöstä, jolla keskuslaitokseen liittyneet hajautetusti organisoidut pankit
velvoitettiin ”sektorikohtaisen verkoston” (sektoraler Verbund) yhteydessä ylläpitämään tietty määrä likvidejä varoja keskuslaitoksessa,
esittää ensinnäkin, että pankkien liittyminen tällaiseen verkostoon on vapaaehtoista ja että verkoston jäsenten ja keskuslaitoksen
välillä on moninaisia oikeussuhteita, jotka perustuvat yhtiö-, osuuskunta- ja yhdistyslainsäädäntöön sekä niiden sääntöihin.
Se selittää, että tämä tiivisti yhteenpunoutunut oikeuksien ja velvollisuuksien verkosto on kehittynyt useiden vuosikymmenten
kuluessa, mikä pätee sekä Raiffeisen-ryhmään, jota sen tuomio koski, että Volksbanken-ryhmään ja säästökassoihin. Perustuslakituomioistuin
toteaa, että lainsäätäjä saa ottaa huomioon tilanteen näiden näkemysten mukaisena ja pitää lähtökohtana periaatetta, jonka
mukaan osapuolet, jotka ovat liittyneet tällaiseen verkostoon, pyrkivät ajamaan yhdessä saman osuuskuntaperiaatteen mukaisesti
ja molempien osapuolten kannalta optimaalisesti samansuuntaisia etujaan. Se korostaa, että sen käsiteltävänä olleen riita-asian
kohteena ollut säännös koski erityisesti ”ensimmäisen portaan pankkien” oikeudellisen ja taloudellisen riippumattomuuden turvaamista,
samalla kun sillä minimoitiin haitat, joita liittyy pienten tai hyvin pienten taloudellisten toimintayksiköiden hoitamiseen.
Tämän jälkeen perustuslakituomioistuin toteaa, ettei kyseisen säännöksen ainoana tarkoituksena ole riittävien likvidien varojen
turvaaminen vaan siihen liittyy myös ”keskuslaitoksen antama laillinen pankkiryhmäkohtainen takaus”. Tämän jälkeen se jatkaa,
että nämä kaksi tavoitetta ovat selvästi yleisen edun mukaisia ja hyväksyttävä peruste riidanalaiselle lainsäädännölle, erityisesti
sen vuoksi, että ryhmä takaa pienempien rahoituslaitosten toiminnan monin tavoin, mikä vastaa nykyaikaisen talouselämän vaatimuksia
ja niistä johtuvia lainsäätäjän tavoitteita.
Kantajat eivät ole osoittaneet, että tämä kuvaus keskuslaitosten roolista ja niiden suhteista hajautetusti organisoituihin
pankkeihin ei pitäisi paikkaansa tai että tilanne olisi eronnut kilpailusääntöjen rikkomisen ajankohtana huomattavasti perustuslakituomioistuimen
tuomiossa kuvatusta tilanteesta. Kantajat ovat tosin esittäneet istunnossa vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kysymykseen, että uusi pankkijärjestelmää koskeva laki annettiin vuonna 1994 eli perustuslakituomioistuimen tuomion jälkeen
ja ennen kilpailusääntöjen rikkomista. Ne eivät ole kuitenkaan esittäneet mitään todellisia tietoja tämän uuden lain ja aikaisemman
oikeudellisen tilanteen välisistä mahdollisista eroavuuksista, joilla voisi olla merkitystä arvioitaessa keskuslaitosten roolia
nyt käsiteltävien asioiden yhteydessä.
Kun otetaan huomioon keskuslaitosten rooli ja niiden suhteet hajautetusti organisoituihin pankkeihin, sellaisina kuin niitä
on kuvannut kyseisen jäsenvaltion korkea tuomioistuin, kyseisen valtion hallituksen toimittamien tietojen perusteella on katsottava,
että kyseisten kolmen pankkiryhmän pankit olivat sillä tavoin keskenään sidoksissa, että oli mahdotonta pitää niitä kaikilta
osin kilpailijoina markkinoilla, ja että niillä oli yhteisiä intressejä, joiden ajamisessa käytettiin johtavia pankkeja.
RZB ja Erste väittävät tosin, että hajautetusti organisoitujen pankkien välillä on kilpailua siltä osin kuin ne toimivat samoilla
markkinoilla.
RZB myöntää kuitenkin, että Raiffeisen-pankkiryhmän hajautetusti organisoidut pankit ovat sijoittautuneet eri markkinoille
ja eri paikkoihin. Perustuslakituomioistuin on lisäksi todennut Raiffeisen-ryhmän osalta, että oli tarpeen ”ottaa huomioon
– – markkinoilla olevat erityiset mahdollisuudet, joita ryhmäksi organisoituneet jäsenet [kykenivät] hyödyntämään ainoastaan
talouselämässä harjoittamansa yhteistyön ansiosta Itävallan tasolla ja laajemminkin, mikä mahdollisti sen, että sekä alueellisesta
toiminnasta että alueellisesta ja alueen ylittävästä edustuksesta koituneet edut kumuloituivat”. Komissio on lisäksi esittänyt
otteita RZB:n vuoden 2000 toimintakertomuksesta, jossa RZB itse kuvaa ”Raiffeisen-pankkiryhmää” kuin se muodostaisi yhden
yrityksen.
Erste sitä vastoin täsmentää, että oli olemassa 17 tai jopa 29 paikkakuntaa, joissa se ja GiroCredit kilpailivat tytäryhtiöidensä
välityksellä suoraan säästökassaryhmän jäsenten kanssa ja että monilla paikkakunnilla toimi useita säästökassoja, jotka kilpailivat
keskenään.
Tämä väite ei ole kuitenkaan yhteensopimaton sen kanssa, että on olemassa hajautetusti organisoitujen laitosten ja keskuslaitosten
välisiä rakenteellisia siteitä, joihin perustuu komission näkemys, jonka mukaan kilpailu Itävallan pankkimarkkinoilla käydään
liikepankkien (Aktienbanken) ja kolmen pankkiryhmän eli säästökassojen, Raiffeisen-pankkien ja Volksbank-pankkien kesken.
Tämä näkemys on paitsi riidanalaisen päätöksen perustana myös niiden päätösten perustana, joita komissio on tehnyt yrityskeskittymistä
näillä markkinoilla (ks. esim. 7.11.2000 tehty komission päätös, jolla yrityskeskittymä julistettiin yhteismarkkinoille soveltuvaksi
(asia COMP/M.2140 – BAWAG/PSK), ja 14.11.2000 tehty komission päätös, jolla yrityskeskittymä julistettiin yhteismarkkinoille
soveltuvaksi (asia COMP/M.2125 – Hypovereinsbank/Bank Austria), EYVL C 362, s. 7). Ei näet ole mahdotonta, siinäkään tapauksessa,
että liikepankki toimii paikallismarkkinoilla tytäryhtiöidensä välityksellä, että on olemassa tiettyä kilpailua tällaisen
pankin samalle paikkakunnalle sijoittautuneiden tytäryhtiöiden välillä.
Perustuslakituomioistuimen tuomiosta seuraa, että yksi keskuslaitosten tehtävistä on antaa pankkiryhmänsä pankeille palveluja
niiden toimintojen osalta, joita nämä laitokset eivät voi hoitaa yksin pienen kokonsa ja resurssien puutteen vuoksi, ja ettei
tämä tehtävä ole ristiriidassa pankkiryhmien hajautetusti organisoitujen laitosten riippumattomuuden kanssa, vaan sillä pyritään
päinvastoin takaamaan niiden riippumattomuus. Erste ja ÖVAG ovat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin
antamissaan vastauksissa vahvistaneet, että ne hoitivat tällaista tehtävää. RZB on sitä vastoin myöntänyt, että sillä oli
aikaisemmin tällainen tehtävä, mutta kiistänyt sen, että tilanne olisi edelleen tällainen, ja väittänyt muun muassa, että
paikallispankit eivät ole enää 1980-luvun jälkeen tarvinneet tällaisia palveluja. Tämä väite on kuitenkin yhteensopimaton
vuodelta 1993 peräisin olevan ja erityisesti Raiffeisen-pankkiryhmää koskevan perustuslakituomioistuimen tuomiossa esitetyn
keskuslaitosten toiminnan kuvauksen kanssa. Perustuslakituomioistuin on maininnut tässä yhteydessä muun muassa tiettyjä palveluja,
joista määrätään asianomaisen alueellisen Raiffeisen-pankin yhtiöjärjestyksessä, kuten jäsenten avustaminen ja neuvonta taloudellisissa
kysymyksissä sekä osallistuminen sellaisten takausten antamiseen, joilla pyritään suojelemaan sekä verkoston jäseniä että
niiden asiakkaita ja jäsenten etujen edustaminen. Lisäksi edellä mainitussa RZB:n vuoden 2000 toimintakertomuksessa todettiin,
että se hoiti ”palvelukeskuksen tehtäviä” pankkiryhmän sisällä. Näin ollen on katsottava, että keskuslaitosten roolille olivat
luonteenomaisia palvelutehtävät, joilla pyritään antamaan hajautetusti organisoitujen pankkiryhmien jäsenille mahdollisuus
harjoittaa pankkitoimintaa siitä huolimatta, että ne ovat usein pieniä.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että pankkiryhmien jäsenten välillä vallinneet siteet olivat omiaan vaikuttamaan
markkinoiden rakenteeseen. Nämä seikat osoittavat lisäksi, että johtavien pankkien asemalle oli ominaista, että niillä oli
tärkeimmissä kokouksissa, joihin ne osallistuivat säännöllisesti, pankkiryhmiensä, joiden jäsenistä suurin osa RBW:tä ja NÖ-Hypoa
lukuun ottamatta ei ollut läsnä, edustajien rooli.
Tältä osin on todettava, että ”edustamisen” käsite on tässä yhteydessä ymmärrettävä taloudellisessa merkityksessä eikä ankarassa
siviilioikeudellisessa merkityksessä. Kuten riidanalaisen päätöksen 517 perustelukappaleessa on todettu, tämä käsite merkitsee
koko pankkiryhmän taloudellisten etujen edustamista. Sitä vastoin sillä, oliko keskuslaitoksilla toimivalta sitouttaa hajautetusti
organisoituja pankkeja oikeudellisesti, ei ole tässä yhteydessä mitään merkitystä, koska hajautetusti organisoitujen pankkien
oikeudellisesti pätevä ”sitoumus” muihin kartellin jäseniin ei missään tapauksessa ole EY 81 artiklan 2 kohdan vuoksi mahdollista.
Tässä yhteydessä ei myöskään ole merkityksellistä tietää, kuuluiko pankkiryhmien etujen edustaminen tehtäviin, jotka oli annettu
keskuslaitoksille lailla tai niiden yhtiöjärjestyksissä, vai oliko tämä tehtävä uskottu yhdistyksille, joissa eri ryhmien
laitokset ovat jäseniä (Österreichischer Raiffeisenverband, Sparkassenverband ja Österreichischer Genossenschaftsverband).
Kun näet otetaan huomioon tärkeä ja keskeinen rooli, joka johtavilla pankeilla oli pankkiryhmissään, muut pankit pitivät väistämättä
niiden osallistumista tärkeimpiin kokouksiin pankkiryhmien osallistumisena eivätkä yksinomaan niiden osallistumisena liikepankkeina.
Tämä pätee erityisesti sen vuoksi, että tärkeimmissä kokouksissa tehdyt päätökset koskivat suurimmaksi osaksi pankkipalveluja,
joilla oli vähäisempi merkitys johtavien pankkien omassa liiketoiminnassa, mutta jotka muodostivat olennaisen osan hajautetusti
organisoitujen pankkien toiminnasta. Lisäksi näissä kokouksissa annettiin ”signaaleja”, joilla pyrittiin ohjaamaan alueellisten
ja paikallisten kokousten päätöksiä. Näin ollen ei ole tarpeen tietää, ovatko johtavien pankkien edustajat hoitaneet kokouksissa
todellisia hajautetusti organisoitujen pankkien ”edustustehtäviä”, kuten antaneet julkilausumia tai sitoumuksia kyseisten
pankkien nimissä. On siis hylättävä tehottomina kantajien väitteet, jotka koskevat sitä, ettei näitä menettelytapoja ole näytetty
toteen asiakirjatodisteilla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että edellä kuvattujen siteiden vuoksi asianmukaisesti johtavien pankkien todellista
kykyä aiheuttaa huomattavaa vahinkoa ja niiden sääntöjenvastaisen käyttäytymisen erityistä painoarvoa arvioitaessa on otettava
huomioon paitsi niiden omat markkinaosuudet liikepankkeina myös hajautetusti organisoitujen pankkien markkinaosuudet.
Edellä kuvatut palvelu- ja neuvontatehtävät merkitsevät näet sitä, että asiantuntemus, jota tarvittiin jokapäiväisiin pankkipalveluihin
kuulumattomiin toimintoihin, keskittyi kyseisten toimintojen vaikeuden, tärkeyden tai poikkeuksellisuuden vuoksi johtaville
pankeille. Hajautetusti organisoitujen pankkien, joilla ei ollut vastaavaa asiantuntemusta, täytyi siten luottaa tietoihin,
jotka olivat peräisin johtavilta pankeilta, kun ne tekivät päätöksiä kysymyksistä, jotka ylittivät tavanomaisten pankkitoimintojen
hoidon. Näin ollen hajautetusti organisoitujen pankkien vastuuhenkilöt saattoivat helposti ruveta jäljittelemään ryhmänsä
johtavan pankin sääntöjenvastaista käyttäytymistä huolehtimatta paljonkaan sen laillisuudesta, ellei niillä ollut todellisia
kaupallisia syitä menetellä toisin. Johtavien pankkien liittyminen kartelliin oli siten omiaan luomaan pankkiryhmiin kuuluvien
pankkien vastuuhenkilöissä sen vaikutelman, että osallistuminen sopimuksiin oli koko pankkiryhmän edun mukainen toivottava
menettelytapa, jota suosittelivat elimet, joilla oli enemmän asiantuntemusta ja paremmat tiedot, ja että sitä oli syytä noudattaa,
eikä tämä merkitsisi kohtuutonta riskiä. Se helpotti siten huomattavasti hajautetusti organisoitujen pankkien vastuuhenkilöiden
päätöstä osallistua myös siihen. Sitä vastoin se, että johtavat pankit eivät olisi liittyneet kokonaisvaltaiseen kartelliin,
olisi antanut hajautetusti organisoiduille pankeille signaalin siitä, että mikä tahansa kilpailunvastainen menettelytapa,
johon ne saattoivat sitoutua Lombard-verkoston yhteydessä paikallisella tai alueellisella tasolla, tapahtuisi yksinomaan niiden
omalla vastuulla, eikä johtava pankki hyväksyisi sitä. Tältä osin on vaikea kuvitella, että hajautetusti organisoidut pankit
olisivat osallistuneet järjestelmällisesti paikallisiin tai alueellisiin sopimuksiin, mikäli johtavat pankit olisivat pysyneet
erossa kokouksista, jotka kokoontuivat Wienissä.
Vaikka tätä johtavien pankkien käyttäytymisen vaikutusta niiden pankkiryhmien jäsenten käyttäytymiseen saattoi vahvistaa tietojenvaihto
keskuslaitoksen ja hajautetusti organisoitujen laitosten välillä, sellaisena kuin RZB on myöntänyt sen tapahtuneen, tällaisen
tietojenvaihdon olemassaolo ei ole kuitenkaan tältä osin ratkaisevaa. Ei näet ole tarpeen tietää, mitä kautta hajautetusti
organisoidut pankit ovat saaneet tiedon sopimuksista, joihin johtavat pankit ovat osallistuneet, koska tämä osallistuminen
samoin kuin keskuslaitoksen asema pankkiryhmässään on saattanut vaikuttaa hajautetusti organisoitujen pankkien kilpailukäyttäytymiseen
edellisessä kohdassa kuvatulla tavalla. Tästä seuraa, että Ersten ja ÖVAG:n väitteet, joiden mukaan tällaisia tiedonvaihtoja
ei ole näytetty toteen niitä koskevilta osin, on hylättävä tehottomina.
Edellä esitetystä seuraa, että johtavien pankkien ja niiden pankkiryhmien hajautetusti organisoitujen pankkien väliset siteet
ovat antaneet johtaville pankeille huomattavasti merkittävämmän taloudellisen valta-aseman kuin niillä liikepankkeina olisi
markkinaosuuksiensa perusteella, ja tämä valta-asema vastaa koko asianomaisen pankkiryhmän markkinaosuutta.
Näin ollen tätä koskevat kantajien väitteet, jotka on kohdistettu riidanalaisessa päätöksessä esitettyä tosiseikkojen arviointia
kohtaan, eivät voi menestyä.
Päätelmä
Tästä seuraa, että kaikki väitteet, joita on kohdistettu hajautetusti organisoitujen pankkien markkinaosuuksien kohdentamiseen
keskuslaitoksille, on hylättävä.
3.     Ryhmäjaon perusteleminen ja sakkojen perusmäärien vahvistaminen (asiat T-260/02, T-261/02, T-263/02 ja T-264/02)
a)     Asianosaisten lausumat
BA-CA, BAWAG, PSK ja Erste väittävät, ettei riidanalaista päätöstä ole perusteltu riittävästi ryhmäjaon osalta. Ne arvostelevat
ensinnäkin komissiota siitä, ettei se ole ilmoittanut tässä yhteydessä huomioon ottamiaan perusteita. Toiseksi ne väittävät,
ettei riidanalaisen päätöksen perusteella ole mahdollista selvittää markkinaosuuslaskelmia, joiden perusteella ryhmäjako on
tehty. BAWAG ja PSK korostavat muun muassa, ettei riidanalaisesta päätöksestä selvästi ilmene ajanjakso, jota komissio on
pitänyt merkityksellisenä, eivätkä myöskään lähteet, joihin se on nojautunut, eikä sen markkinaosuuksien perusteella noudattama
laskutapa eri huomioon otetuilla markkinoilla sen enempää kuin kokonaismarkkinaosuuskaan. PSK väittää lisäksi, että komissio
on vahvistanut erilliset sakon perusmäärät sille ja PSK-B:lle (ks. edellä 12 kohta) ilmoittamatta niiden omia markkinaosuuksia.
Lisäksi BA-CA, BAWAG ja PSK katsovat, ettei eri ryhmien osalta huomioon otettujen sakon perusmäärien vahvistamista ole perusteltu
riittävästi varsinkaan laskentatavan ja huomioon otettujen perusteiden osalta.
Komissio katsoo, että riidanalaista päätöstä on perusteltu riittävästi. Se lisää väitteestä, jonka mukaan PSK:n ja PSK-B:n
markkinaosuuksia ei ole ilmoitettu erikseen, että pankit tiesivät omat markkinaosuutensa ja kykenivät siten selvittämään riidanalaisen
päätöksen paikkansapitävyyden.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksittäispäätöksen perusteluissa on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava yhteisön
toimielimen toimenpiteen perustelut, siten että henkilöille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja siten että toimivaltainen
tuomioistuin voi valvoa toimenpiteen laillisuutta. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden
perusteella. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja siltä osin
kuin sitä, ovatko päätöksen perustelut EY 253 artiklan mukaisia, tutkitaan paitsi päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden suhteen,
jossa kyseinen toimi on toteutettu (edellä 270 kohdassa mainittu asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 63 kohta).
Komissio täyttää kilpailuoikeuden rikkomisista määrättävien sakkojen vahvistamisen osalta perusteluvelvollisuutensa, kun se
ilmoittaa päätöksessään arviointiperusteet, joiden avulla se on päätellyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston,
ilman että sen pitäisi siinä esittää yksityiskohtaisempi selvitys sakkojen laskentatavasta tai kyseiseen laskentatapaan liittyviä
numerotietoja (edellä 286 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 38–47 kohta; ks. myös edellä 376 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 1522 ja 1525 kohta). Sakkojen laskentatapaa koskevien numerotietojen
esittämisen osalta on huomautettava, että vaikka tällaiset numerotiedot ovatkin hyödyllisiä ja suotavia, niiden esittäminen
ei ole välttämätöntä sakkojen määräämistä koskevan päätöksen perusteluvelvollisuuden täyttämiseksi (asia C‑182/99 P, Salzgitter
v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok. 2003, s. I‑10761, 75 kohta).
Tässä tapauksessa kantajat ovat kyenneet riidanalaiseen päätökseen sisältyvien tietojen perusteella esittämään useita kanneperusteita,
jotka koskevat asiakysymyksen lainvastaisuutta niiden ryhmäjakoon liittyvien laskentatekijöiden osalta. Komissio on näet todennut
yhtäältä, että tämä ryhmäjako on tehty markkinaosuuksien perusteella (519 perustelukappale), ja toisaalta, mitkä olivat sen
laskelmien perusteella riidanalaisten päätösten adressaattien markkinaosuudet (yhdeksäs perustelukappale). Itävaltalaiset
pankit tiesivät omat markkinaosuutensa, jotka ne voivat laskea OeNB:n kuukausittain julkaisemien tiedotteiden ja omien liikevaihtojensa
perusteella. Näin ollen se, että riidanalaisessa päätöksessä ilmoitettiin vain osittain (alaviitteissä 17 ja 522) erityiset
lähteet, joista komissio sai luvut, joihin se nojautui, ja ettei se ollut selittänyt laskentatapaa, jota oli sovellettu markkinaosuuksien
määrittämiseen ja pankkien jakamiseen ryhmiin, ei ole vaikeuttanut niiden puolustautumista. Tämä pätee myös siihen, ettei
PSK:n ja PSK-B:n markkinaosuuksia ole ilmoitettu erikseen, mikä ei ole estänyt PSK:ta riitauttamasta tätä riidanalaisen päätöksen
osaa yksityiskohtaisesti. Tästä seuraa, ettei komissio ole laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan ryhmäjaon osalta.
Sakon perusmäärien vahvistamisen osalta on todettava, että niillä ilmaistaan numeerisesti riidanalaisessa päätöksessä suoritettu
ryhmäjako, mikä riittää perustelemaan niiden suhteellisen merkityksen (edellä 376 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic
Container Line ym. v. komissio, tuomion 1555 kohta). Näiden perusmäärien absoluuttisen suuruuden perustelemisesta on muistutettava,
että sakot ovat komission kilpailupolitiikan väline, joten komissiolla on oltava harkintavaltaa sakon suuruuden määräämisessä,
jotta se voisi ohjailla yritysten toimintaa siten, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä (edellä 367 kohdassa mainittu asia
Martinelli v. komissio, tuomion 59 kohta). Lisäksi on vältettävä sitä, että taloudelliset toimijat kykenevät helposti ennustamaan
sakkojen suuruuden. Näin ollen komissiota ei voida vaatia esittämään tältä osin muita perusteluja kuin kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuuteen liittyviä perusteluja.
Riidanalaisen päätöksen perusteluja koskevat väitteet ovat siten ryhmäjaon ja sakkojen perusmäärän vahvistamisen osalta perusteettomia.
4.     Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitetty loukkaaminen (asiat T‑261/02, T-263/02 ja T-271/02)
a)     Asianosaisten lausumat
BAWAG ja PSK katsovat, että on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista, että ne luokiteltiin kukin viiden prosentin
markkinaosuuden mukaan kolmanteen ryhmään ÖVAG:n ja Ersten kanssa, joilla oli kummallakin 7 prosentin markkinaosuus. BAWAG
korostaa, että tämä 40 prosentin suhteellinen ero on hyvin lähellä eri ryhmiin luokiteltujen ÖVAG:n ja CA:n markkinaosuuksien
välistä eroa (42,9 prosenttia). BAWAG:n, ÖVAG:n ja NÖ-Hypon mukaan ryhmien välistä rajausta ei voida perustella absoluuttisten
markkinaosuuksien välisillä eroilla, koska suhteelliset poikkeamat ovat ratkaisevia.
BAWAG ja PSK katsovat lisäksi, että ne on saatettu epäedulliseen asemaan BA-CA:han ja Ersteen nähden, sillä viimeksi mainittujen
markkinaosuudet ovat viisi tai kuusi kertaa suurempia kuin niiden, mutta niiden sakot ovat vain neljä tai viisi kertaa suurempia.
ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, ettei ryhmäjaossa oteta riittävällä tavalla huomioon neljänteen ja viidenteen ryhmään luokiteltujen
yritysten liikevaihtojen ja markkinaosuuksien välistä eroa, joka on huomattavasti suurempi kuin erot muiden ryhmien välillä,
eikä myöskään tähän viimeiseen ryhmään luokiteltujen yritysten välisiä kokoeroja. Lisäksi ne vaativat, että ryhmäjako tehtäisiin
erikseen ÖVAG:n osalta (jonka markkinaosuus on pienempi kuin 1 prosentti) ja Volksbanken-ryhmän osalta (jonka markkinaosuus
on noin 4 prosenttia), mistä seuraisi niiden mielestä, että Volksbanken-ryhmä luokiteltaisiin neljänteen ryhmään ja ÖVAG viimeiseen.
Niiden mielestä komissio on menetellyt näin Ersten osalta.
Komissio huomauttaa, että samaan ryhmään luokiteltujen yritysten markkinaosuudet ovat lähempänä toisiaan kuin viereisiin ryhmiin
luokiteltujen yritysten markkinaosuudet ja että samaan ryhmään luokiteltujen yritysten markkinaosuuksien väliset erot ovat
järjestelmälle ominaisia.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kartellin jäsenten jakamisesta useampaan ryhmään, mikä on aiheuttanut sen, että samaan ryhmään kuuluville yrityksille on vahvistettu
kiinteämääräinen sakon perusmäärä, on todettava, että vaikka komission näkemys merkitsee sitä, ettei saman ryhmän yritysten
kokoeroja oteta huomioon, tätä ei lähtökohtaisesti voida moittia. Mikäli usealle samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneelle
yritykselle määrätään sakkoja, komissio ei näet ole velvollinen varmistamaan, että kunkin yrityksen osalta lasketut sakkojen
lopulliset määrät heijastavat täydellisesti yritysten välisiä kokoeroja (ks. edellä 167 kohdassa mainittu asia FETTCSA, tuomion
385 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä huolimatta tällaisessa ryhmäjaossa on noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, ja tällä tavoin yksilöityyn
ryhmään sovellettavan kynnysluvun on oltava johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu (edellä 167 kohdassa mainittu asia
FETTCSA, tuomion 416 kohta).
Tässä tapauksessa komissio ei ole vahvistanut täsmällisiä kynnyksiä käyttöön ottamilleen viidelle ryhmälle vaan se on ilmoittanut
vastinekirjelmissään ”ohjearvot”, joissa samaan ryhmään luokiteltujen yritysten markkinaosuudet liikkuivat. Näiden ohjearvojen
väliset erot ovat johdonmukaisia ja objektiivisesti perusteltavissa ryhmien 1–4 osalta. Ohjearvo ryhmissä 2–4 on näet joka
kerta puolet ylemmän ryhmän ohjearvosta, ja sama pätee vastaavaan sakon perusmäärään.
Komissio on poikennut viidennen, niin sanotun jäännösryhmän osalta tästä järjestelmästä luokittelemalla siihen yritykset,
joiden markkinaosuus (alle 1 prosentti) on enintään noin kolmannes neljännen ryhmän ohjearvosta (2,75 prosenttia), vaikka
se voi olla myös huomattavasti pienempi. Vaikka tähän ryhmään kuuluvien yritysten markkinaosuuksien väliset erot ovat prosenttiyksikköinä
mitattuna vähäisiä, niiden väliset suhteelliset erot voivat olla huomattavia. Komission tälle ryhmälle vahvistama 1,25 miljoonan
euron sakon perusmäärä on vähemmän kuin puolet mutta enemmän kuin yksi kolmasosa neljännen ryhmän osalta vahvistetusta 3,13
miljoonan euron perusmäärästä.
Huolimatta suhteelliseen kokoon liittyvistä eroista, joita saattaa olla niiden yritysten välillä, joiden markkinaosuus on
pienempi kuin 1 prosentti, komissio ei ole ylittänyt harkintavaltaansa luokitellessaan ne samaan ryhmään. Se on tosin katsonut,
että nimenomaan suhteelliset kokoerot kuvaavat päätöksen adressaattien todellista erityistä painoarvoa (edellä 167 kohdassa
mainittu asia FETTCSA, tuomion 424 kohta). Komission valtuudet luokitella yritykset ryhmiin menettäisivät kuitenkin suuren
osan hyödyllisyydestään, mikäli kaikki markkinaosuuksien väliset erot, jos ne ovat suhteellisesti merkittäviä ja vaikka ero
olisi prosenttiyksikköinä hyvin pieni, estäisivät eri yritysten luokittelun samaan sakkoryhmään.
Yhdenvertaisuusperiaate ei myöskään estä sitä, että tämän jäännösryhmän sakon perusmäärä on asianomaisten yritysten kokoon
nähden suurempi kuin ylemmille ryhmille vahvistetut perusmäärät. Sakon varoittavuus ei näet riipu yksinomaan sen suhteellisesta
merkityksestä seuraamuksen saaneen yrityksen kokoon tai markkina-asemaan nähden vaan myös sakon absoluuttisesta määrästä.
Komission tehtävänä on tältä osin sakkoja koskevaa harkintavaltaansa käyttäessään, sillä varauksella, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin käyttää täyttä harkintavaltaansa, vahvistaa sakon perusmäärät kaikille päätöksensä kohteena oleville yrityksille
riittävän suuriksi, jotta niillä olisi varoittava vaikutus.
Komissio ei ole näin ollen loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta viimeiseen ryhmään kuuluvien yritysten vahingoksi.
Tämän jälkeen on todettava, ellei markkinaosuuksien paikkansapitävyyttä koskevien väitteiden tutkimisesta muuta johdu, että
BAWAG:n ja PSK:n (joilla on 5 prosentin markkinaosuus) luokitteleminen samaan ryhmään kuin ÖVAG ja Erste (joiden markkinaosuus
on 7 prosenttia) ei ylitä niitä rajoja, jotka voidaan hyväksyä suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen
kannalta. Viiden prosentin markkinaosuus on nimittäin erittäin lähellä kolmannen ryhmän osalta vahvistettua 5,5 prosentin
ohjearvoa, ja 7 prosentin markkinaosuus on myös huomattavasti lähempänä tätä ohjearvoa kuin ylemmän ryhmän ohjearvoa (11 prosenttia).
Myöskään yhdenvertaisen kohtelun periaate ei tässä tapauksessa edellyttänyt sitä, että komissio olisi luokitellut ÖVAG:n ja
Volksbanken-ryhmän omiin erillisiin ryhmiinsä. ÖVAG:n esittämä väite, jonka mukaan komissio olisi tehnyt tällaisen erillisen
luokittelun johtavan pankin Ersten ja säästökassaryhmän osalta, perustuu virheeseen, koska Erste/EÖ:lle määrätty erillinen
sakko koski ajanjaksoa, jolloin se ei vielä ollut kyseisen pankkiryhmän johtava pankki, kun puolestaan johtavalle pankille
(ennen sulautumista GiroCredit, sen jälkeen Erste) vahvistettiin vain yksi sakon perusmäärä pankkiryhmän markkinaosuuden perusteella.
Näin ollen asioissa T-261/02, T-263/02 ja T‑271/02 esitetyt väitteet, jotka koskevat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sakon perusmääriä vahvistettaessa, ovat
perusteettomia.
5.     Markkinaosuuksien määrittäminen (asiat T-263/02, T‑264/02 ja T‑271/02)
a)     Asianosaisten lausumat
PSK ja PSK-B (asia T-263/02)
PSK arvostelee komissiota ensinnäkin siitä, että se on menetellyt mielivaltaisesti nojautuessaan luokittelun yhteydessä yksityisten
ja yritysten talletuksia ja lainoja koskeviin markkinaosuuksiin rajaamatta markkinoita tarkasti, vaikka riidanalaisen päätöksen
mukaan kartelli on edennyt pidemmälle kuin näihin toimintoihin.
Toiseksi PSK väittää, että komission kokonaisvaltaisen lähestymistavan epäasianmukaisuuden ja mielivaltaisuuden osoittaa PSK:n
oma tilanne. Se korostaa, että sen markkinaosuudet vaihtelevat huomattavasti sen mukaan, tarkastellaanko talletuksia vai luotonantoa.
Se esittää, että vastaajan huomioon ottama noin 5 prosentin yhteinen markkinaosuus PSK:lla ja PSK-B:llä on virheellinen, ja
väittää, että yksityishenkilöiden säästötalletuksia lukuun ottamatta sen markkinaosuus on huomattavasti pienempi kuin 5 prosenttia.
PSK esittää vastauskirjelmässään yksityiskohtaisia tietoja, jotka se on laatinut OeNB:n kuukausittain julkaisemien virallisten
lukujen perusteella ja joiden mukaan sen täsmällinen markkinaosuus yksityishenkilöiden ja yritysten talletus- ja luottomarkkinoilla
oli vuosina 1999–2001 (eli PSK-B:n sulautumisen jälkeen) 3,2 ja 3,6 prosentin välillä. Se on lisäksi esittänyt vastauksena
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin esityksen markkinaosuuksistaan vuosina 1995–1998 ja PSK-B:n markkinaosuuksista
vuosina 1996–1998.
Kolmanneksi PSK arvostelee komissiota siitä, että se on jättänyt huomiotta sen, että PSK-B:n asema markkinoilla oli täysin
marginaalinen. Se selittää, että PSK-B oli lähes PSK:sta irrallinen yksikkö, joka oli erikoistunut luottoihin, mutta se oli
poissa kaikilta muilta pankkitoiminnan aloilta tai sillä oli niillä vain vähäinen merkitys. PSK esittää, että PSK-B:n markkinaosuus
oli tutkimuksen kohteena olleen ajanjakson aikana vain juuri ja juuri 1,5 prosenttia yksityishenkilöiden luottojen osalta
ja noin 0,7 prosenttia yrityksille myönnettyjen luottojen osalta. PSK katsoo, että mikäli markkinaosuudet olisi laskettu oikein,
PSK-B olisi voitu luokitella enintään viidenteen ryhmään. Se lisää vastauskirjelmässään, että vaikka komission vastinekirjelmässään
esittämää lähestymistapaa sovellettaisiin ja näiden kahden laitoksen yhteenlaskettu markkinaosuus jaettaisiin puoliksi PSK:n
ja PSK-B:n kesken, nämä molemmat pankit saisivat keskimääräisen markkinaosuuden, joka vaihtelisi vain 1,6 ja 1,8 prosentin
välillä. PSK:n mielestä sekä PSK että PSK-B pitäisi siten luokitella viidenteen ryhmään ja näin ollen sakon määrää pitäisi
alentaa.
Komissio esittää aluksi, että se on määritellyt pankkien kyvyn vääristää kilpailua niiden edustavia markkinoita koskevien
osuuksien perusteella, ja yksityishenkilöiden sekä yritysasiakkaiden talletuksiin ja luottoihin liittyvät markkinat ovat pankkituotteiden
tärkeimmät markkinat. Sen mielestä ryhmäkohtainen luokittelu, jonka se on tehnyt tältä pohjalta, on objektiivinen ja asianmukainen,
ja se arvioi, ettei sen ollut tarpeen tutkia talletuksia ja luottoja koskevia markkinaosuuksia, koska niihin liittyvät liikevaihdot
olivat samansuuruisia.
Toiseksi komissio väittää, ettei PSK ole osoittanut, että sen markkinaosuudet olisivat olleet pienemmät kuin päätöksessä on
todettu. Se päättelee PSK:n itsensä toimittamien tietojen perusteella, että PSK:lla ja PSK-B:llä oli yhdessä ainakin 4 prosentin
markkinaosuus. Se vetoaa yhtäältä PSK:n kannekirjelmään, jonka mukaan PSK:n markkinaosuus talletusten osalta oli laskettuna
yhteen PSK-B:n markkinaosuuden kanssa 5 prosenttia, ja toisaalta PSK:n ja BAWAG:n sulautumailmoitukseen, jossa viitataan yhteensä
3 prosentin markkinaosuuteen luottomarkkinoilla. Kun näistä kahdesta luvusta otetaan keskiarvo, saadaan komission mukaan 4
prosentin kokonaismarkkinaosuus, joka on tämän jälkeen jaettava suurin piirtein puoliksi näiden kahden pankin kesken, koska
PSK, jolla ei ollut pitkään aikaan ollut lupaa luotonantoon, oli keskittynyt talletustoimintoihin ja antanut luotonannon PSK-B:n
tehtäväksi. Komissio on siten saanut näiden molempien pankkien markkinaosuudeksi keskimäärin vähintään 2 prosenttia.
Kolmanneksi komissio katsoo, että PSK ja PSK-B on perustellusti asetettu neljänteen luokkaan, jonka ohjearvo on 2,75 prosenttia.
Komission mielestä tässä yhteydessä on merkityksetöntä, oliko niiden markkinaosuus 2,5 prosenttia, kuten se väittää, vai 1,6–1,8 prosenttia,
kuten PSK nyt väittää. Se selittää, että neljänteen ryhmään luokitetuilla yrityksillä on pienemmät markkinaosuudet kuin kolmannessa
ryhmässä (noin 5,5 prosenttia) ja suuremmat kuin viidennessä ryhmässä (alle 1 prosentti). Komission mielestä sen ryhmän yritykset,
johon PSK ja PSK-B piti luokitella, sijaitsivat näiden kahden ryhmän välissä eli haarukassa, joka oli selvästi yli 1 prosentin
ja selvästi alle 5 prosentin markkinaosuus.
Erste ja säästökassaryhmä
Erste väittää, että säästökassaryhmälle riidanalaisen päätöksen yhdeksännessä perustelukappaleessa kohdennettu 30 prosentin
markkinaosuus sisältää kahden sellaisen pankin markkinaosuudet, joille määrättiin erikseen sakot, eli yhtäältä BA:n (ilman
CA:ta) ja toisaalta EÖ:n (Ersten aikaisempi nimi ennen sulautumista GiroCreditin kanssa) markkinaosuudet.
Erste väittää ensinnäkin, että BA on oikeudelliselta muodoltaan säästökassa ja kuuluu siten OeNB:n tilastoissa säästökassasektoriin.
OeNB:n vuosia 1995–1998 koskevien lukujen perusteella säästökassasektorin (mukaan lukien BA) markkinaosuus oli noin 30 prosenttia
(markkinoiden mukaan 25–35 prosenttia), ja siitä 12–13 prosenttia kuului BA:lle. Erste päättelee tämän perusteella, että BA:n
markkinaosuus on sisällytetty virheellisesti säästökassaryhmän markkinaosuuteen, mitä tukevat sen mielestä riidanalaisen päätöksen
yhdeksänteen perustelukappaleeseen sisältyvät tiedot sivukonttoreista ja työntekijöistä, sillä ne sisältävät sen mukaan myös
BA:n tiedot. Se väittää, että OeNB:n virallisilla tilastoilla on suurempi todistusarvo kuin yrityskeskittymien valvontaa koskevilla
päätöksillä, joihin komissio on nojautunut, ja arvostelee komissiota siitä, ettei se ole tarkastellut eri toimintasektoreita.
Erste väittää toisaalta, että säästökassasektorin markkinaosuus sisältää EÖ:n markkinaosuuden, vaikka sille määrättiin erikseen
sakko ajanjaksolta, joka edelsi sulautumista GiroCreditin kanssa.
Lisäksi Erste korostaa, että EÖ:n sakko on laskettu 7 prosentin markkinaosuuden perusteella, vaikka kyseinen osuus vastaa
Ersten mukaan sen markkinaosuutta GiroCreditin kanssa sulautumisen jälkeen, sillä EÖ:n markkinaosuus oli vain noin 4 prosenttia
sinä ajanjaksona, jolta sakko määrättiin erikseen.
Komissio kiistää sen, että se olisi sisällyttänyt BA:n markkinaosuuden Ersten markkinaosuuteen. Se väittää toissijaisesti,
että tämä väite on tehoton, koska Erste on luokiteltava ensimmäiseen ryhmään, vaikka sen markkinaosuus olisi 12–13 prosenttia
pienempi kuin riidanalaisessa päätöksessä on todettu. Myöskään väitteellä, jonka mukaan EÖ:n markkinaosuus olisi sisällytetty
säästökassaryhmän markkinaosuuteen, ei ole merkitystä ryhmäjaon kannalta. Komissio väittää Erste/EÖ:n osalta (ennen sulautumaa)
todetusta markkinaosuudesta, ettei se sisällä GiroCreditin markkinaosuutta ja että se oli joka tapauksessa yli 5 prosenttia.
ÖVAG ja Volksbanken-ryhmä
ÖVAG ja NÖ-Hypo väittävät, että Volksbanken-ryhmän (mukaan lukien ÖVAG) markkinaosuus on huomattavasti pienempi kuin 7 prosenttia
eli ÖVAG:n laskelmien mukaan noin 5 prosenttia ja virallisten tutkimusten mukaan ainoastaan 3–4 prosenttia.
Komission mielestä nämä väitteet ovat tehottomia, koska ÖVAG olisi 5 prosentinkin markkinaosuudella joka tapauksessa luokiteltu
kolmanteen ryhmään. Se lisää, että ÖVAG:n markkinaosuus on selvästi suurempi kuin 5 prosenttia, ja tarjoutuu osoittamaan tämän
sellaisten luottamuksellisten asiakirjojen avulla, joita on esitetty menettelyissä, joiden perusteella on tehty yrityskeskittymien
valvontaa koskevia päätöksiä, joihin se on viitannut riidanalaisessa päätöksessä.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
PSK ja PSK-B (asia T-263/02)
Todettakoon ensinnäkin markkinoiden valinnasta, ettei komissio ole tehnyt virhettä katsoessaan, että yksityisten ja yritysten
talletusten ja luottojen markkinat olivat edustavat arvioitaessa taloudellisia voimasuhteita Itävallan pankkimarkkinoilla,
ja ottaessaan kyseisillä markkinoilla toimivien pankkien markkinaosuuksien keskiarvon ryhmäjaon perustaksi.
Todettakoon toiseksi komission toteamuksesta, jonka mukaan PSK:n ja PSK-B:n yhteinen markkinaosuus oli yhteensä 5 prosenttia
talletus- ja luottomarkkinoilla, ettei tätä lukua ole riitautettu yksityishenkilöiden talletusten osalta ja että PSK:n vastauksena
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin esittämien tietojen perusteella PSK:n ja PSK-B:n yhteinen markkinaosuus
kaikkien talletusten osalta, mukaan lukien yritysten talletukset, ei ollut keskimäärin pienempi kuin 4,89 prosenttia vuosina
1996–1998.
Kantaja väittää sitä vastoin luottojen osalta, että PSK:n ja PSK-B:n yhteinen markkinaosuus oli pienempi kuin 2 prosenttia,
kun komissio puolestaan väittää, että tämä markkinaosuus oli 3,5 tai 4 prosenttia. Asianosaiset ovat esittäneet väitteidensä
tueksi seuraavat asiakirjat:
–        komission vastauskirjelmänsä liitteenä esittämä asiakirja, joka liittyy yrityskeskittymien valvontamenettelyyn ja jonka mukaan
”PSK-ryhmän” markkinaosuus luottomarkkinoilla oli 3 prosenttia vuonna 1998
–        nyt käsiteltävän asian hallinnolliseen asiakirja-aineistoon kuuluva PSK:n vuonna 1997 laatiman asiakirja, jonka komissio on
esittänyt vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin ja jonka mukaan PSK:n ”osuus asiakkaista” luottomarkkinoilla
oli 3–4 prosenttia
–        yrityskeskittymien valvontamenettelyn COMP/M.873, BA/CA yhteydessä laadittu asiakirja, jonka komissio on esittänyt vastauksena
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin ja jonka luottamuksellinen versio osoittaa komission mielestä, että PSK:lla
oli vuonna 1995 luotoissa 4 prosentin markkinaosuus, vaikka kyseisen asiakirjan ei-luottamuksellinen versio osoittaa eri luottomarkkinoilla
haarukat, joiden vaihteluväli on 2–6 prosenttia, 3–7 prosenttia ja 1–5 prosenttia
–        PSK:n vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin esittämä laskelma, jonka mukaan PSK:n ja PSK-B:n yhteinen
markkinaosuus luottomarkkinoilla vaihteli vuosina 1996–1998 1,49:stä 2,03 prosenttiin keskiarvon ollessa noin 1,8 prosenttia.
Ensin mainitusta asiakirjasta on aluksi todettava, että komissio oli ilmoittanut vastauskirjelmässään virheellisesti, että
se oli peräisin menettelystä COMP/M.2140, BAWAG/PSK (ks. edellä 436 kohta). Se on ilmoittanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kysymyksiin antamissaan kirjallisissa vastauksissa, että tämä asiakirja oli todellisuudessa laadittu menettelyn COMP/M.2125,
HypoVereinsbank/Bank Austria yhteydessä, jossa se oli kuulunut tiedoksi annettuihin asiakirjoihin. On todettava, että tämä
virhe on saattanut johtaa siihen, että komissio on antanut tälle asiakirjalle suuremman todistusarvon kuin sillä todellisuudessa
on. Toisin kuin komissio oli arvioinut, silloin kun se vetosi siihen, sitä ei ollut näet laatinut PSK vaan sen kilpailijat,
jotka olivat osapuolina toisessa yrityskeskittymässä. Koska jokainen pankki tuntee oman markkinaosuutensa (ks. edellä 415
kohta), tiedoilla, joita Itävallan pankkimarkkinoiden yrityskeskittymän osapuolet antavat omista markkinaosuuksistaan, on
huomattava todistusarvo. Sen sijaan tiedot, joita pankit saattavat antaa kilpailijoidensa markkinaosuuksista, ovat yleensä
likimääräisiä, koska kyseessä ovat niiden liikesalaisuudet. Tämän vahvistaa tässä tapauksessa se, että kyseisessä asiakirjassa,
jossa ei mainita, mitä ajanjaksoa se koskee, viitataan PSK-ryhmän 4 prosentin markkinaosuuteen talletusmarkkinoilla, kun tämä
markkinaosuus oli PSK:n ja komission mukaan noin 5 prosenttia. Näin ollen tähän asiakirjaan sisältyviä lukuja ei voida pitää
luotettavina PSK:n ja PSK-B:n markkinaosuuksien osalta.
Toisessa asiakirjassa mainittu ”osuus asiakkaista” on erotettava markkinaosuudesta, koska markkinaosuus ei riipu yksinomaan
luotto-operaatioiden lukumäärästä vaan myös niiden suuruudesta. Kolmannesta asiakirjasta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
voi työjärjestyksen 67 artiklan 3 kohdan mukaisesti ottaa huomioon ainoastaan sen ei-luottamuksellisen version. Tässä versiossa
esitetään liian laajat haarukat, jotta tässä yhteydessä olisi mahdollista tehdä riittävän täsmällinen arvio osuudesta yhteismarkkinoilla.
On vielä todettava, että PSK:n OeNB:n kuukausiraporttien perusteella laskemat luvut ovat selvästi pienemmät kuin komission
esittämien asiakirjojen luvut.
Näiden lukujen mukaan PSK:n ja PSK-B:n yhteinen markkinaosuus talletusmarkkinoilla (4,89 prosenttia) ja luottomarkkinoilla
(1,8 prosenttia) oli komission käyttämän menetelmän mukaan laskettuna keskimäärin 3,35 prosenttia. On todettava, että asianosaisten
prosessinjohtotoimien yhteydessä esittämät seikat eivät ole osoittaneet, että PSK:n ja PSK-B:n yhteinen markkinaosuus olisi
ollut tätä lukua suurempi.
Tämän luvun ja komission PSK:n ja PSK-B:n yhteisestä markkinaosuudesta esittämän toteamuksen välinen poikkeama on riittävän
suuri, jotta se on saattanut vaikuttaa ryhmäjakoon niiden osalta.
PSK:n ja PSK-B:n yhteisen 3,35 prosentin markkinaosuuden perusteella molemmille laitoksille olisi komission lähestymistavan
mukaan pitänyt kohdentaa 1,675 prosentin markkinaosuus. Tässä tapauksessa niiden luokittelemisella neljänteen ryhmään on ylitetty
rajat, jotka voidaan hyväksyä suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kannalta, ja sillä on rikottu
komission tässä tapauksessa omaksuman ryhmäjakojärjestelmän johdonmukaisuutta. Markkinaosuus, joka on 1,675 prosenttia, vastaa
näet ainoastaan noin 60:tä prosenttia neljännen ryhmän osalta vahvistetusta 2,75 prosentin ohjearvosta ja noin 25:tä prosenttia
7 prosentin markkinaosuudesta, joka on komission mukaan ollut perusteena Ersten ja ÖVAG:n luokittelemiselle kolmanteen ryhmään
ja sakon määräämiselle kaksi kertaa niin suureksi kuin PSK:lle ja PSK-B:lle. PSK:n ja PSK-B:n yhteenlasketun markkinaosuuden
(3,35 prosenttia) huomioon ottamisen olisi pitänyt komission omaksuman järjestelmän mukaan johtaa luokittelemiseen neljänteen
ryhmään, johon se on luokitellut PSK:n ja PSK-B:n erikseen. Ei ole yhdenmukaista tässä tapauksessa omaksutun luokittelujärjestelmän
kannalta, että yritykset, joista toisen markkinaosuus on kaksi kertaa niin suuri kuin toisen, luokitellaan samaan ryhmään,
ellei kyseessä ole ”jäännösryhmä”. Kuten komissio tosin toteaa, 1,675 prosentin markkinaosuuden ja viidennen ryhmän ohjearvon
(alle 1 prosenttia) välinen ero on liian suuri, jotta PSK ja PSK-B voitaisiin luokitella viidenteen ryhmään. On todettava,
että kun otetaan huomioon tiedot, joiden perusteella komissio on suorittanut ryhmäjaon, se ei ole ottanut järjestelmässään
huomioon markkinaosuuksia, jotka ovat 1–2 prosenttia, vaikka sen olisi pitänyt tehdä niin, mikäli PSK:n ja PSK-B:n markkinaosuudet
todellisuudessa olivat tässä haarukassa.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on vahvistaa täyttä harkintavaltaansa käyttäen PSK:lle ja PSK-B:lle
määrättävien sakkojen perusmäärä.
Tältä osin on asianmukaista vahvistaa yksi ainoa sakon perusmäärä PSK:lle ja PSK-B:lle. Vaikka pitää näet paikkansa, että
komissio oli määrittänyt erilliset perusmäärät, se on kuitenkin ottanut huomioon näiden kahden laitoksen vuonna 1998 tapahtuneen
sulautumisen ja määrännyt vain yhden sakon, PSK:lle. Kun otetaan huomioon asiakirja-aineistoon sisältyvät PSK:n ja PSK-B:n
markkinaosuuksia koskevat tiedot, muun muassa prosessinjohtotoimien yhteydessä annetut tiedot, on asianmukaista vahvistaa
perusmääräksi neljännelle ryhmälle kuuluva 3,13 miljoonaa euroa.
Erste ja säästökassaryhmä
Riidanalaisen päätöksen yhdeksännen perustelukappaleen mukaan Erstellä (GiroCreditin kanssa tapahtuneen sulautumisen jälkeen)
ja säästökassaryhmällä oli 30 prosentin markkinaosuus, kun yksin Ersten markkinaosuus oli 7 prosenttia. Riidanalaisen päätöksen
519 ja 522 perustelukappaleesta ilmenee yhtäältä, että komissio on laskenut kaksi erillistä sakon perusmäärää, yhden johtavalle
pankille (joka oli GiroCredit ennen sulautumista ja Erste sulautumisen jälkeen), jolle kohdennettiin säästökassaryhmän markkinaosuudet,
ja toisen EÖ:lle sulautumista edeltäneen ajanjakson osalta. Johtavan pankin sakon perusmäärää on korotettu kilpailusääntöjen
rikkomisen keston perusteella koko asianomaiselta ajanjaksolta (kolme ja puoli vuotta) ja EÖ:n perusmäärää sulautumista edeltävältä
ajanjaksolta (kolme vuotta).
–       Johtavalle pankille määrätty sakko
Edellä 377 ja 378 kohdassa esitetystä seuraa, ettei komissio ole menetellyt lainvastaisesti katsoessaan, että säästökassaryhmän
markkinaosuus sisälsi EÖ:n markkinaosuuden, joka otettiin siis huomioon sekä vahvistettaessa säästökassaryhmän sakon perusmäärä
että vahvistettaessa sen oma sakko.
Väitteestä, jonka mukaan BA:n markkinaosuus, joka oli lähes 12–13 prosenttia, sisällytettiin virheellisesti 30 prosentin markkinaosuuteen,
joka kohdennettiin riidanalaisessa päätöksessä johtavan pankin ja säästökassojen muodostamalle yksikölle, on todettava, että
kun BA:n markkinaosuus vähennetään, jäljelle jäävä 17–18 prosentin markkinaosuus olisi edelleen hyväksyttävä peruste ensimmäiseen
ryhmään luokittelemiselle, koska se on selvästi lähempänä 22 prosentin ohjearvoa kuin toisen ryhmän 11 prosentin ohjearvoa.
Tämä väite on siten hylättävä komission päätöksen laillisuusvalvonnan yhteydessä, koska vaikka se olisi perusteltu, sillä
ei voitaisi kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen määräysosaa. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo täyden
harkintavaltansa perusteella, että Ersten luokitteleminen ensimmäiseen ryhmään on perusteltavissa sillä, että sakko olisi
asianmukaisen suuruinen.
–       EÖ:lle määrätty erillinen sakko
Väite, jonka mukaan EÖ:lle riidanalaisessa päätöksessä kohdennettu 7 prosentin markkinaosuus on virheellinen, on tehoton.
Ersten kannekirjelmässään ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamassaan vastauksessa antamien tietojen
mukaan EÖ:n markkinaosuus oli näet 5,3 prosenttia talletusten osalta, 4,8 prosenttia yrityksille myönnettyjen luottojen osalta
ja 4,1–4,4 prosenttia yksityisille myönnettyjen luottojen osalta. Vaikka nämä luvut osoitettaisiin paikkansapitäviksi, siitä
seuraisi ainoastaan, että EÖ:n markkinaosuus olisi kaiken kaikkiaan hieman pienempi kuin 5 prosenttia, joten sen luokittelemista
kolmanteen ryhmään, jonka ohjearvo on 5,5 prosenttia, on joka tapauksessa pidettävä perusteltuna.
ÖVAG ja Volksbanken-ryhmä (asia T-271/02)
Osoittaakseen komission tehneen riidanalaisessa päätöksessä virheen sille kohdistetun markkinaosuuden osalta ÖVAG on esittänyt
kolme asiakirjaa eli
–        vuosia 1994–1998 koskevan taulukon, jonka mukaan Volksbanken-ryhmän markkinaosuus on vaihdellut taseen loppusumman perusteella
4,31 ja 4,45 prosentin välillä
–        ilmeisesti OeNB:n laatiman taulukon, josta ilmenevät Itävallan pankkien markkinaosuudet vuosina 1999 ja 2000 ja jonka mukaan
Volksbanken-ryhmän markkinaosuus oli 2,7 prosenttia tai 2,8 prosenttia, mutta jossa ei ole kuitenkaan täsmennetty, mitä markkinoita
nämä luvut koskevat
–        ilmeisesti OeNB:n laatiman kaavion, josta ilmenevät markkinaosuudet taseen loppusumman perusteella, mutta jossa ei ole kuitenkaan
ilmoitettu huomioon otettua ajanjaksoa, ja sen mukaan ÖVAG:n markkinaosuus oli 4,38 prosenttia.
On todettava, ettei näissä asiakirjoissa viitata yksityisten ja yritysten talletuksia ja luottoja koskeviin markkinoihin,
joiden osalta komissio on arvioinut riidanalaisen päätöksen adressaattien markkinaosuuksia. Toiseksi mainitussa asiakirjassa
ei myöskään viitata kilpailusääntöjen rikkomisen ajanjaksoon, ja siihen sisältyvät luvut eroavat merkittävästi tätä ajanjaksoa
koskevan ensin mainitun asiakirjan luvuista. Lisäksi ensimmäisessä ja kolmannessa asiakirjassa ilmoitetut markkinaosuudet
ovat lähempänä kolmannen ryhmän ohjearvoa (5,5 prosenttia) kuin neljännen ryhmän ohjearvoa (2,75 prosenttia) sekä absoluuttisesti
että suhteellisesti.
Tästä seuraa, etteivät ÖVAG:n esittämät väitteet vaikuta sen kolmanteen luokkaan luokittelemisen pätevyyteen. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin katsoo lisäksi täyttä harkintavaltaansa käyttäen, että ÖVAG:n luokitteleminen kolmanteen ryhmään
on perusteltavissa sillä, että sakko olisi asianmukaisen suuruinen.
c)     Päätelmä
Tästä seuraa, että PSK:lle ja PSK-B:lle (asia T‑263/02) määrätyn sakon perusmääräksi on vahvistettava 3,13 miljoonaa euroa ja että Ersten (asia T-264/02) ja ÖVAG:n (asia T‑271/02) esittämät väitteet, jotka koskevat markkinaosuuksien määrittämistä ja sakon perusmäärien vahvistamista, on hylättävä.
6.     Ryhmäjakoa ja sakon perusmäärien vahvistamista koskeva päätelmä
Edellä esitetyn perusteella kaikki kantajien väitteet, jotka koskevat ryhmäjakoa ja sakon perusmäärien vahvistamista, on hylättävä
muiden paitsi PSK:n ja PSK-B:n (asia T-263/02) osalta.
D
Kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa koskevat kanneperusteet (asiat
T‑259/02
,
T‑261/02
ja
T-263/02
)
a)     Asianosaisten lausumat
RZB, BAWAG ja PSK katsovat, että sakon perusmäärän korottaminen 35 prosentilla sopimusten keston perusteella on liiallista.
Ne vetoavat siihen, että kokoukset harvenivat ja pankkien välisen yhteisjärjestelyn intensiivisyys heikkeni vuosina 1997 ja
1998, ja korostavat, että 10 prosentin korotus vuodessa on suuntaviivojen mukaan suurin määrä, jolla sakon perusmäärää voidaan
korottaa. BAWAG ja PSK muistuttavat lisäksi siitä, ettei sakkoa voida korottaa lainkaan sellaisten kilpailusääntöjen rikkomisten
osalta, jotka ovat kestäneet vähemmän kuin yhden vuoden. Ne katsovat, että soveltaessaan 10 prosentin korotusta kutakin vuotta
kohti komissio on lainvastaisesti jättänyt käyttämättä harkintavaltaansa, jota sillä on suuntaviivojen perusteella.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa määrätään siitä, että sakon määrää vahvistettaessa on otettava
huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden lisäksi sen kesto. Tästä seuraa, että kilpailusääntöjen rikkomisen keston
vaikutuksen sakon perusmäärään on yleensä oltava merkittävä. Erityistapauksia lukuun ottamatta tämä estää sen, että sakon
perusmäärää korotettaisiin vain symbolisesti kilpailusääntöjen rikkomisen keston perusteella. Vaikka siis sopimusta, jonka
tavoite on kilpailunvastainen, ei ole pantu täytäntöön, on kuitenkin otettava huomioon, miten kauan sopimus on ollut olemassa,
eli ajanjakso sen tekemisen ja päättymisen välillä (edellä 167 kohdassa mainittu asia FETTCSA, tuomion 280 kohta).
Kantajien väitettä, jonka mukaan sakon perusmäärää ei suuntaviivojen mukaan voida korottaa enempää kuin 10 prosenttia vuodessa
kilpailusääntöjen rikkomisen keston perusteella, ei voida hyväksyä. Suuntaviivoissa määrätään näet tällaisesta rajoituksesta
ainoastaan pitkäkestoisten kilpailusääntöjen rikkomisten osalta, kun taas kestoltaan keskipitkien (yleensä 1–5 vuoden) rikkomisten
osalta ainoaksi ylärajaksi on vahvistettu 50 prosenttia sakon perusmäärästä, mikä ei sulje pois sitä, että voitaisiin ylittää
10 prosentin korotus vuotta kohti. Näin ollen kantajien väite, jonka mukaan sakon perusmäärään tehtävää 10 prosentin korotusta
vuotta kohti pitäisi soveltaa ainoastaan poikkeustapauksiin, on hylättävä. Samoin moite, jonka mukaan komissio olisi jättänyt
käyttämättä harkintavaltaansa, jota sillä on sakon korotusten vahvistamisessa enimmäisrajan alapuolella, on perusteeton.
Väitteestä, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkominen, josta kantajia arvosteltiin, olisi ollut intensiivisyydeltään heikkenevä,
on muistutettava, ettei sakon korottaminen keston perusteella ole mahdollista ainoastaan siinä tapauksessa, että keston ja
kilpailusäännöissä tarkoitetuille yhteisön tavoitteille aiheutuneen suuremman vahingon välillä on välitön yhteys (yhdistetyt
asiat T-202/98, T-204/98 ja T-207/98, Tate & Lyle ym. v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. II‑2035, 106 kohta; ks.
myös asia T-203/01, Michelin v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. II‑4071, 278 kohta).
Näin ollen on hylättävä kanneperusteet, jotka koskevat sakon perusmäärän korottamista kilpailusääntöjen rikkomisen keston
perusteella.
E
Lieventävät olosuhteet
1.     Alustavia huomioita
Kantajat arvostelevat komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon lieventäviä olosuhteita, joihin ne olivat vedonneet
hallinnollisessa menettelyssä.
RZB (asia T‑259/02), BAWAG (asia T-261/02), PSK (asia T‑263/02), ÖVAG ja NÖ-Hypo (asia T-271/02) väittävät ensinnäkin, että kilpailusääntöjen rikkominen on ollut tuottamuksellista eikä tahallista. Kuten edellä 201–211
kohdassa on todettu, tämä väite on perusteeton. Toiseksi BAWAG, PSK ja Erste (asia T‑264/02) väittävät, ettei sopimuksia ole pantu täytäntöön. Siltä osin kuin niiden väitteissä viitataan kilpailusääntöjen rikkomiseen
kokonaisuudessaan eikä kantajien omaan käyttäytymiseen, ne on tutkittu kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnin
yhteydessä (ks. edellä 289–295 kohta). Kolmanneksi sama pätee väitteeseen, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen marginaalisiksi
väitettyjä vaikutuksia ja johon on vedottu lieventävänä olosuhteena asioissa T-259/02, T-261/02 ja T-263/02, mikä kuuluu kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointiin (ks. edellä 231–233 kohta).
Neljänneksi RZB, BAWAG, PSK, ÖVAG ja NÖ-Hypo arvostelevat komissiota siitä, että se on jättänyt huomiotta niiden oman aseman
kartellissa. Viidenneksi useat pankit vetoavat siihen, että kilpailusääntöjen rikkominen on loppunut välittömästi tutkimusten
jälkeen. Kuudenneksi BAWAG, PSK ja Erste väittävät, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että vallitsi kohtuullinen
epäilys siitä, merkitsikö pankkien käyttäytyminen kilpailusääntöjen rikkomista. Seitsemänneksi Erste arvostelee vielä komissiota
siitä, ettei se ole ottanut lieventävänä olosuhteena huomioon Itävallan pankkikriisiä.
Ennen kuin tutkitaan edellä lueteltuja eri seikkoja koskevat väitteet, on muistutettava siitä, että komission on noudatettava
omia suuntaviivojaan sakkoja vahvistaessaan. Suuntaviivoissa ei kuitenkaan todeta, että komission pitäisi aina ottaa erikseen
huomioon kaikki suuntaviivojen 3 kohdassa luetellut lieventävät olosuhteet, eikä sillä ole velvollisuutta myöntää tällä perusteella
automaattisesti lisäalennusta, sillä sitä, onko sakon mahdollinen alentaminen lieventävien olosuhteiden perusteella asianmukaista,
on arvioitava kokonaisvaltaisesti siten, että otetaan huomioon kaikki asiaan vaikuttavat seikat.
Suuntaviivojen antaminen ei näet ole tehnyt merkityksettömäksi aikaisempaa oikeuskäytäntöä, jonka mukaan komissiolla on harkintavaltaa,
jonka perusteella se voi ottaa tai olla ottamatta huomioon tiettyjä seikkoja, kun se vahvistaa erityisesti tapaukseen liittyvien
seikkojen perusteella niiden sakkojen määrän, jotka se aikoo määrätä (ks. vastaavasti asia C-137/95 P, SPO ym. v. komissio,
määräys 25.3.1996, Kok. 1996, s. I‑1611, 54 kohta; edellä 166 kohdassa mainittu asia Ferriere Nord v. komissio, tuomion 32
ja 33 kohta ja yhdistetyt asiat C-238/99 P, C‑244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, Limburgse
Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok. 2002, s. I‑8375, 465 kohta; ks. samoin vastaavasti edellä 330
kohdassa mainittu asia KNP BT v. komissio, tuomio 14.5.1998, 68 kohta). Koska suuntaviivoissa ei ole pakottavaa toteamusta
lieventävistä olosuhteista, jotka voidaan ottaa huomioon, on katsottava, että komissio on pitänyt itsellään tiettyä harkintavaltaa,
jotta se voi arvioida kokonaisvaltaisesti sitä, missä määrin sakkoja on mahdollisesti alennettava lieventävien olosuhteiden
perusteella.
2.     Tiettyjen kantajien rooli kokouksissa (asiat T‑259/02, T-260/02, T‑261/02, T-263/02 ja T-271/02)
a)     Asianosaisten lausumat
RZB (asia T-259/02) väittää yhtäältä, että sopimukset eivät suureksi osaksi liittyneet sen omaan pankkitoimintaan, joten sillä ei ollut mitään
omaa intressiä niissä, ja toisaalta, että sen osuus kokouksissa rajoittui tietojen välittämiseen muille Raiffeisen-ryhmän
jäsenille ja oli äärimmäisen vähäinen verrattuna sellaisten muiden pankkien osuuteen, joiden omaa toimintaa sopimukset koskivat.
Se katsoo, että sen asema on verrattavissa ”kartellin valvojan” asemaan eli sellaisen yrityksen asemaan, jonka tehtävänä on
yksinomaan valvoa kartellin noudattamista ja suorittaa avustavia tehtäviä, kuten tietojen välittämistä, koordinointia ja valvontaa.
PSK (asia T-263/02) väittää, että sen rooli oli vähämerkityksinen sen liiketoiminnalle asetettujen rajoitusten vuoksi PSK‑B:llä puolestaan oli
ainoastaan äärimmäisen vähäinen kaupallinen painoarvo, että ne eivät osallistunut lainkaan tiettyihin kokouksiin ja että niiden
osallistuminen muihin kokouksiin oli vähäistä tai passiivista. Se vetoaa siihen, että PSK-B osallistui vain satunnaisesti
kokouksiin (15 prosenttiin 335 kokouksesta, joiden osallistujaluettelo on väitetiedoksiannon liitteenä), ja arvostelee komissiota
siitä, ettei se ole arvioinut erikseen PSK:n ja PSK-B:n omaa osallistumista, vaikka niille määrättiin erilliset sakot.
ÖVAG ja NÖ-Hypo (asia T-271/02) väittävät, että niitä on pidettävä ”seurailijoina”. Ne vetoavat jälleen ”tiiviimmän pankkien ryhmän” (ks. edellä 145 kohta)
olemassaoloon, sillä sen piirissä suurimmat pankit sopivat keskenään asioista ennen kokouksia ja tekivät päätöksiä, joihin
kartellin muut jäsenet (kuten ÖVAG ja NÖ-Hypo) saattoivat vain suostua kykenemättä vaikuttamaan niiden sisältöön.
BA-CA (asia T-260/02) väittää, vetoamatta nimenomaisesti lieventäviin olosuhteisiin, ettei sen oma käyttäytyminen ollut sopimusten mukaista ja
ettei sopimusten ja sen oman korkopolitiikan välillä ollut mitään syy-yhteyttä. BAWAG (asia T-261/02) vetoaa asemaansa ”vapaana toimijana”, jonka johdonmukainen sopimusten noudattamatta jättäminen häiritsi huomattavasti kokousten
työtä ja johti muiden pankkien kostotoimenpiteisiin ja moitteisiin. Se perustelee osallistumistaan kokouksiin sillä, että
sen oli mahdotonta pysyä erossa useista kilpailuoikeuden kanssa yhteensopivista sopimuksista, joita tehtiin niiden yhteydessä.
Komissio vetoaa harkintavaltaansa, jota sillä on lieventävien olosuhteiden huomioon ottamisen yhteydessä, ja arvioi, ettei
ollut syytä ottaa huomioon tehtäväjakoa kartellissa, koska kaikki osallistujat ovat hyötyneet yhtä paljon sopimuksista ja
tietojenvaihdosta ja koska kaikkien pankkien osallistumisella on ollut keskeinen merkitys kartellin toiminnan takaamisen kannalta.
Se huomauttaa, ettei RZB:n, PSK:n ja PSK-B:n asema kokouksissa ollut passiivinen eikä merkityksetön. Komissio ei kiistä asiassa T‑271/02 sitä, että oli olemassa ”tiiviimpi ryhmä”, johon ÖVAG ja NÖ‑Hypo ovat vedonneet, mutta väittää, että nämä satunnaiset sopimukset
kartellin muutamien jäsenten kesken olivat vain valmistelevia. Se korostaa ÖVAG:n ja NÖ-Hypon aktiivista osallistumista neuvotteluihin
tärkeimmissä kokouksissa ja tämän osallistumisen merkitystä kartellin toiminnan kannalta.
Komission mukaan BAWAG ei ole osoittanut, että se olisi ollut pakotettu osallistumaan kilpailusääntöjen rikkomiseen vastoin
tahtoaan, ja sen käyttäytyminen ei olisi missään tapauksessa voinut neutraloida suurta osaa muiden pankkien tekemien sopimusten
kilpailunvastaisista vaikutuksista, koska sen markkinaosuus oli vain 5 prosenttia.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Passiivinen käyttäytyminen tai toimiminen seurailijana (asiat T-259/02, T-263/02 ja T-271/02)
Suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaan yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema” rikkomisen toteuttamisessa
voi olla lieventävä olosuhde, mikäli se näytetään toteen.
Oikeuskäytännöstä ilmenee ensinnäkin, että seikkana, joka osoittaa yrityksen passiivisen aseman kartellissa, voidaan ottaa
huomioon se, että se on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin rivijäsenet (asia T-311/94, BPB
de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1129, 343 kohta; edellä 391 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang
v. komissio, tuomion 168 kohta ja edellä 331 kohdassa mainittu asia Tokai I, tuomion 331 kohta).
Komissio on kuitenkin valinnut riidanalaisen päätöksen adressaatit juuri sen perusteella, että ne ovat osallistuneet erityisen
usein kokouksiin, joita komissio piti tärkeimpinä (ks. 470 perustelukappale), ja komission esittämästä asiakirjasta, joka
koskee eri pankkien osallistumista näihin kokouksiin, ilmenee, että RZB, PSK ja ÖVAG osallistuivat noin 70 prosenttiin näistä
kokouksista (joiden kokonaismäärä oli 126), PSK-B 30 prosenttiin kokouksista ja NÖ-Hypo noin 40 prosenttiin, mitä ei voida
pitää satunnaisena (ks. edellä 146 kohta). Se, että PSK-B on osallistunut harvemmin muihin kokouksiin, ei ole peruste tehdä
mitään muuta päätelmää.
ÖVAG:n ja NÖ-Hypon esittämästä väitteestä, jonka mukaan komissio olisi jättänyt huomiotta kartellia niiden mukaan johtaneen
”tiiviimmän pankkien ryhmän” roolin, on muistutettava, ettei komissio ole ollut tietämätön suurien pankkien välisen edeltävän
yhteistoiminnan olemassaolosta, eikä vaikuta siltä, että sen päätös antaa muille kokouksille ratkaiseva merkitys arvioitaessa
kartellin jäsenten asemaa olisi tehty menettelysääntöjen tai perusteluja koskevien sääntöjen vastaisesti. ÖVAG ja NÖ-Hypo
eivät ole myöskään osoittaneet, että komissio olisi tehnyt tosiseikkoja koskevia virheitä, käyttänyt harkintavaltaansa väärin
tai tehnyt ilmeisen harkintavirheen päättäessään pitäytyä Lombard-verkoston eri kokousten ”institutionaalisissa” kokouksissa
(ks. edellä 144 ja 145 kohta).
Todettakoon toiseksi pankkien käyttäytymisestä näissä kokouksissa, että RZB, PSK, ÖVAG ja NÖ-Hypo eivät esitä erityisiä seikkoja
eivätkä todisteita, kuten kartellin muiden jäsenten ilmoituksia, jotka voisivat osoittaa, että niiden asenne kyseisissä kokouksissa
olisi poikennut merkittävästi muiden pankkien asenteesta, koska niiden asema merkitsi täyttä passiivisuutta tai seurailijan
asemaa.
Kun yritys on osallistunut, vaikkakaan ei aktiivisesti, kokoukseen tai kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus,
sen on katsottava osallistuneen kartelliin, ellei se osoita sanoutuneensa avoimesti irti lainvastaisesta yhteistoiminnasta
(ks. yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T‑50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95,
T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok. 2000, s. II‑491, jäljempänä
ns. sementtitapaus, 3199 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kantajat ovat näet olemalla läsnä kokouksissa yhtyneet tai ainakin
saaneet muut osanottajat uskomaan, että ne periaatteessa yhtyivät siellä sovittujen kilpailunvastaisten sopimusten sisältöön
(asia T-50/00, Dalmine v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok. 2004, s. II‑2395, 296 kohta).
On lisättävä, että riidanalaisen päätöksen 539–541 perustelukappaleessa myönnetään, että eri pankeilla kokouksissa olleiden
roolien välillä oli tiettyjä eroja ja että erityisesti suurilla pankeilla tai pankkiryhmillä oli tärkeämpi rooli sekä kokousten
koollekutsujina että kokousten kulun kannalta. Siinä todetaan kuitenkin, että koska eri pankkien tai eri pankkiryhmien rooli
vastaa niiden asemaa markkinoilla, tarvittava eriyttäminen on otettu jo huomioon luokiteltaessa pankkeja eri ryhmiin. Kantajat
eivät ole osoittaneet, että komissio olisi tehnyt ilmeisen virheen katsoessaan, että tämä eriyttäminen oli riittävä kuvastamaan
eri pankkien roolia kartellissa (ks. vastaavasti edellä 167 kohdassa mainittu asia FETTCSA, tuomion 293 kohta), ja ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei ole myöskään syytä poiketa siitä täyden harkintavallan käyttämisen yhteydessä.
Tämä eriyttäminen riittää myös ottamaan huomioon RZB:n ja PSK:n väitteen, jonka mukaan niillä ei ollut mitään omaa intressiä
niitä pankkitoimintoja koskeviin sopimuksiin, joita ne eivät itse harjoittaneet. RZB:n osalta näet arviointia, joka koskee
sen roolia kartellissa, ei voida erottaa arvioinnista, joka koskee sen roolia johtavana pankkina, ja väitteet, jotka koskevat
tämän roolin huomioon ottamista, on hylätty edellä 367–407 kohdassa. PSK:n ja PSK-B:n osalta on todettava, että seikkoja,
joihin PSK vetoaa tässä yhteydessä, on tarkasteltu ryhmäjaon yhteydessä (ks. edellä 445–454 kohta), mikä riittää siihen, että
PSK:n ja PSK-B:n rooli kartellissa on otettu asianmukaisesti huomioon.
Jotta kyettäisiin arvioimaan sitä, ovatko kantajat toimineet passiivisesti tai seurailijoina, ei ole tarpeen tietää, ovatko
riidanalaisen päätöksen adressaatit hyötyneet sopimuksista. Yhtäältä seurailijakin voi hyötyä kartellin vaikutuksista. Toisaalta
se, ettei kilpailusääntöjen rikkomisesta koidu hyötyä, ei voi olla lieventävä olosuhde, koska muutoin sakko menettäisi varoittavan
vaikutuksensa (ks. vastaavasti edellä 167 kohdassa mainittu asia FETTCSA, tuomion 340–342 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen
ja edellä 331 kohdassa mainittu asia Tokai I, tuomion 347 kohta).
BA-CA:n (asia T-260/02) ja BAWAG:n (asia T-261/02) rooli
Suuntaviivojen 3 kohdan toisen luetelmakohdan mukaan myös se, että yritys ”on jättänyt käytännössä soveltamatta rikkomusta
koskevia sopimuksia tai menettelytapoja” voi olla lieventävä olosuhde. Kuitenkaan se, että yritys, jonka osallistuminen yhteistoimintaan
kilpailijoidensa kanssa on näytetty toteen, ei ole toiminut markkinoilla sen mukaisesti kuin se on sopinut kilpailijoidensa
kanssa, ei ole välttämättä seikka, joka pitäisi ottaa huomioon lieventävänä olosuhteena sakon suuruutta määrättäessä.
Yritys, joka kilpailijoidensa kanssa harjoittamastaan yhteistoiminnasta huolimatta noudattaa jokseenkin itsenäistä politiikkaa
markkinoilla, voi näet yksinkertaisesti yrittää käyttää kartellia hyväkseen (edellä 324 kohdassa mainittu asia SCA Holding
v. komissio, tuomio 14.5.1998, 142 kohta ja edellä 262 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 230 kohta), ja
yrityksellä, joka ei ole sanoutunut avoimesti irti sellaisessa kokouksessa, johon se on osallistunut, sovitusta, on lähtökohtaisesti
edelleen täysi vastuu osallistumisestaan kartelliin (edellä 486 kohdassa mainittu ns. sementtitapaus, tuomion 1389 kohta).
Näin ollen komissio on velvollinen toteamaan lieventävän olosuhteen olemassaolon sillä perusteella, ettei yhteistoimintajärjestelyä
ole pantu täytäntöön, vain silloin, kun yritys, joka vetoaa tähän seikkaan, voi osoittaa, että se on selvästi ja huomattavasti
vastustanut tämän yhteistoimintajärjestelyn toteuttamista jopa siten, että se on häirinnyt sen toimintaa, ja ettei se ole
antanut vaikutelmaa sopimukseen liittymisestä ja tällä tavoin kannustanut muita yrityksiä kyseisen yhteistoimintajärjestelyn
täytäntöönpanoon. Yritysten olisi nimittäin liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, jos ne voisivat hyötyä
lainvastaisesta kartellista ja saada sen jälkeen sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa
on ollut vain rajallinen, vaikka niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään kilpailua enemmän vahingoittavalla
tavalla (edellä 224 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomion 277–279 kohta).
Asiakirja-aineistosta ei ilmene, että BA-CA olisi avoimesti vastustanut sopimusten tekemistä tai niiden täytäntöönpanoa. Se
tyytyy näet ainoastaan vetoamaan siihen, etteivät tietyissä kokouksissa tehdyt päätökset olisi vaikuttaneet sen itsensä tai
entisen CA:n todellisuudessa soveltamiin korkoihin. Tätä seikkaa ei voida ottaa huomioon BA-CA:lle määrättyä sakkoa vähentävästi.
BAWAG:n kannekirjelmänsä liitteenä esittämistä komission hallinnollisen asiakirja-aineiston otteista ei saa yhtenäistä kuvaa
sen käyttäytymisestä. Niistä ilmenee esimerkiksi, että BAWAG on useaan kertaan tarjonnut yksipuolisesti asiakkaille parempia
ehtoja kuin pankkien kesken oli sovittu, toisinaan se on täten yllättänyt kilpailijansa tai käyttäytynyt eri tavoin kuin se
oli ilmoittanut jossain kokouksessa ja toisinaan se on tehnyt näin sen jälkeen kun se oli ilmoittanut aikomuksestaan olla
noudattamatta sopimuksia. Yhdessä näistä tapauksista CA ja Erste olivat kuitenkin toimineet BAWAG:n tavoin, joten se ei ollut
ainoa kartellin jäsen, joka toimi toisinaan itsenäisesti. On olemassa myös esimerkkejä kokouksista, joissa BAWAG ilmaisi erimielisyytensä
ainakin osittain tai sovittujen ehtojen täytäntöönpanopäivämäärien osalta. Sen käyttäytyminen pakotti toisinaan muut pankit
mukautumaan sen toimiin tai tutkimaan, voisivatko ne panna sopimuksen täytäntöön BAWAG:n käyttäytymisestä riippumatta; muut
pankit arvostelivat sitä tästä, sillä ne ilmoittivat, että niiden luottamus BAWAG:hen oli romahtanut, ja sen sulkemista tiettyjen
kokousten ulkopuolelle harkittiin. Edellä 294 kohdassa mainitusta pöytäkirjasta, johon BAWAG itse on vedonnut toisessa yhteydessä,
ilmenee kuitenkin, että BAWAG piti kurinpalautuksen tietyille konttoreilleen, jotka eivät noudattaneet sopimuksia.
Näistä asiakirjoista ilmenee, että BAWAG on toisinaan nimenomaisesti kieltäytynyt osallistumasta sopimuksiin, että se on tietyissä
tapauksissa käyttänyt kartellia hyödykseen ja että se on toisissa tapauksissa noudattanut tehtyjä sopimuksia. Vaikka sen markkinaosuus
on pieni, ei ole mahdotonta, että sen käyttäytyminen on lisäksi saattanut toisinaan häiritä sopimusten täytäntöönpanoa muiden
pankkien toimesta. Vaikka otetaan huomioon BAWAG:n käyttäytymisen kaksijakoisuus, ei ole kuitenkaan osoitettu, että komissio
olisi tehnyt ilmeisen virheen kieltäytyessään toteamasta lieventävää olosuhdetta sen osalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
arvioi täyttä harkintavaltaansa käyttäen, ettei ole myöskään syytä alentaa sakkoa tällä perusteella.
3.     Kilpailusääntöjen rikkomisen lopettaminen (asiat T-259/02, T‑261/02, T-263/02, T‑264/02 ja T-271/02)
a)     Asianosaisten lausumat
RZB, BAWAG, PSK, Erste, ÖVAG ja NÖ-Hypo arvostelevat komissiota siitä, ettei se ole noudattanut suuntaviivoja, kun se on kieltäytynyt
ottamasta huomioon sen, että pankit lopettivat kokoukset heti tarkastusten jälkeen. Niiden mielestä komissio ei voi tässä
tapauksessa vedota siihen, että kyseiset kilpailusääntöjen rikkomiset olivat ”yleisesti tiedossa”, ja kieltäytyä pitämästä
kokousten lopettamista suuntaviivoissa tarkoitettuna lieventävänä olosuhteena. ÖVAG ja NÖ‑Hypo korostavat tässä yhteydessä
sitä, etteivät ne tienneet rikkovansa EY 81 artiklan 1 kohtaa. Ne lisäävät, että komissio on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa,
koska riidanalaisesta päätöksestä eivät ilmene ”erityiset olosuhteet”, jotka olivat esteenä sille, että kilpailusääntöjen
rikkomisen välitöntä lopettamista pidettäisiin lieventävänä olosuhteena.
Komissio esittää, ettei ole olemassa mitään sellaista automatiikkaa, jonka perusteella kilpailusääntöjen rikkomisen lopettaminen
olisi aina lieventävä olosuhde ja sen jatkaminen raskauttava olosuhde. Se katsoo tässä tapauksessa, että koska kilpailusääntöjen
rikkominen oli ”yleisesti tiedossa” vuosien ajan, sen hypoteettista lopettamista komission tarkastusten jälkeen ei voida pitää
suuntaviivoissa tarkoitettuna lieventävänä olosuhteena.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suuntaviivojen 3 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan se, että ”yritys on lopettanut rikkomuksen heti komission ensimmäisen
toimenpiteen jälkeen (erityisesti tarkastukset)”, kuuluu lieventäviin olosuhteisiin. Sakon alentaminen sillä perusteella,
että kilpailusääntöjen rikkominen on lopetettu heti komission ensimmäisten toimenpiteiden jälkeen, ei voi kuitenkaan olla
automaattista, vaan se riippuu siitä, miten komissio on harkintavaltansa perusteella arvioinut yksittäistapaukseen liittyviä
olosuhteita. Tässä yhteydessä suuntaviivojen tämän määräyksen soveltaminen yrityksen hyväksi on erityisen tarkoituksenmukaista
tilanteessa, jossa kyseisen käyttäytymisen kilpailunvastaisuus ei ole ilmeinen. Sen soveltaminen ei sitä vastoin lähtökohtaisesti
ole yhtä asianmukaista tilanteessa, jossa menettely, mikäli se on näytetty toteen, on selvästi kilpailunvastaista (edellä
224 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomion 281 kohta ja yhdistetyt asiat T-71/03, T-74/03, T-87/03
ja T-91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 15.6.2005, 292 ja 294 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Vaikka komissio olisi näet aikaisemmin pitänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vapaaehtoista lopettamista lieventävänä olosuhteena,
se saa suuntaviivoja soveltaessaan ottaa huomioon sen, että erittäin vakavat ilmeiset kilpailusääntöjen rikkomiset ovat vielä
verrattain yleisiä, vaikka niiden lainvastaisuus on osoitettu jo yhteisön kilpailupolitiikan alkuvaiheessa, ja näin ollen
katsoa, että tämä armelias käytäntö oli syytä hylätä ja lopettaa tällaisen rikkomisen lopettamisen palkitseminen sakon alentamisella
(ks. vastaavasti edellä 213 kohdassa mainittu asia MDF, tuomion 108 ja 109 kohta).
Näin ollen se, onko sakon alentaminen kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamisen perusteella asianmukaista, riippuu siitä,
saattoivatko pankit kohtuudella epäillä sitä, että niiden käyttäytyminen oli kilpailusääntöjen vastaista, mitä tutkitaan jäljempänä
500 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa. Lisäksi edellä esitetystä ilmenee, että riidanalaisen päätöksen 529 perustelukappaleessa
tehty viittaus siihen, että kilpailusääntöjen rikkominen oli yleisesti tiedossa, on riittävä komission valitsema perustelu.
4.     Kohtuullisen epäilyn olemassaolo kilpailua rajoittavan käyttäytymisen sääntöjenvastaisuudesta
a)     Asianosaisten lausumat
BAWAG (asia T-261/02), PSK (asia T-263/02) ja Erste (asia T-264/02) katsovat, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon lieventävänä olosuhteena se, ettei pankeilla ollut kohtuullisia epäilyksiä
siitä, että niiden käyttäytyminen oli kilpailusääntöjen vastaista. Ne vetoavat ensinnäkin tiettyihin niiden itsensä mutta
myös toisten kantajien esittämiin seikkoihin riitauttaakseen sen, että kilpailusääntöjen rikkomista on luonnehdittu ”erittäin
vakavaksi”. Koska nämä seikat eivät ole sellaisia, että ne voisivat lieventää kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta (ks.
edellä 252–263 kohta), tässä vaiheessa on vielä tutkittava, vaikuttavatko ne niiden kantajien oman käyttäytymisen moitittavuuteen,
jotka ovat niihin vedonneet. Kantajien tältä osin esittämät väitteet koskevat muun muassa kartellin historiallista asiayhteyttä
ja kansallisten viranomaisten roolia, sitä, että Itävallan oikeudessa ei kielletty asianomaisen ajanjakson aikana ”menettelytapoihin
perustuvia” kartelleja (Verhaltenskartelle) eli sopimuksia, jotka eivät olleet pakottavia, ja että siinä säädettiin kartellilainsäädännöstä
tehtävästä aluekohtaisesta poikkeuksesta luottolaitosten hyväksi, että kartelli ei ollut salainen ja että Itävallan tasavalta
oli vasta äskettäin liittynyt Euroopan unioniin.
BAWAG, PSK ja Erste vetoavat toiseksi komission päätöksentekokäytäntöön, joka ei ollut niiden mielestä selvä luottolaitosten
eikä erityisestikään korkosopimusten osalta.
Erste väittää lisäksi, että pankeilla oli kohtuullisia epäilyksiä käyttäytymisensä rajatylittävyydestä. Se tutkii yksityiskohtaisesti
seikkoja, joista komissio on päätellyt riidanalaisen päätöksen 30–50 perustelukappaleessa, että pankit olivat tietoisia käyttäytymisensä
lainvastaisuudesta, ja väittää, etteivät nämä seikat osoita sitä, että pankit olisivat olleet tietoisia kilpailusääntöjen
rikkomisen mahdollisuudesta koko asianomaisen ajanjakson aikana tai kaikkien kokousten osalta, koska epäilyksiä oli ainoastaan
rajatylittäviä operaatioita koskevien kokousten osalta tai asianomaisen ajanjakson loppupuolella.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisin kuin niiden sääntöjen yhteydessä, joita sovelletaan silloin, kun on määritettävä, onko kilpailusääntöjä rikottu tahallisesti
(ks. edellä 205–211 kohta), tässä yhteydessä on kyse siitä, olisiko kantajien pitänyt kohtuudella tietää, että ne rikkoivat
EY 81 artiklaa, eikä ainoastaan siitä, tunsivatko kantajat tämän kilpailusääntöjen rikkomisen taustalla olevia tosiseikkoja.
On myönnettävä, että nyt käsiteltävän asian taustalla oleva tilanne on erityinen, kun otetaan huomioon kokousten historiallinen
asiayhteys ja laillinen tausta. Kantajien kaltaisten luottolaitosten, joilla on käytettävissään huomattavat varat, tehtävänä
oli valmistautua niihin oikeudellisiin seurauksiin, joita aiheutui Itävallan tasavallan liittymisestä Euroopan unioniin, eivätkä
nämä seuraukset voineet yllättää niitä. Kantajien kuului muun muassa hankkia ajoissa tietoja niiden yhteisön oikeuden (tai
ETA-oikeuden) kilpailusääntöjen sisällöstä, joita niihin sovellettaisiin, ja siitä, mitä uutta ne toisivat mukanaan Itävallan
oikeuteen verrattuna. Se, että sopimukset ovat kansallisen oikeuden perusteella mahdollisesti laillisia, ei siten yksinään
riitä poistamaan kohtuullista epäilyä siitä, että niiden käyttäytyminen on yhteisön oikeuden vastaista.
Sen osalta, että tietyt viranomaiset (OeNB, valtiovarainministeriö ja Wirtschaftskammer) ovat osallistuneet kokouksiin, on
todettava, etteivät kantajien esittämät seikat ole riittäviä perustelemaan kohtuullista epäilystä siitä, että kokoukset eivät
olisi yhteisön kilpailuoikeuden vastaisia. Vaikka ei ole mahdotonta, että tietyissä tilanteissa kansallinen lainsäädäntö tai
kansallisten viranomaisten menettely saattaisivat olla lieventäviä olosuhteita (ks. vastaavasti edellä 258 kohdassa mainittu
asia CIF, tuomion 57 kohta), sitä, että Itävallan viranomaiset ovat hyväksyneet kilpailusääntöjen rikkomisen tai sallineet
sen, ei voida tässä yhteydessä ottaa huomioon, kun otetaan erityisesti huomioon varat, joita pankeilla on käytettävissään
hankkiakseen täsmällisiä ja oikeita oikeudellisia neuvoja.
Väitettä, jonka mukaan kantajat saattoivat kohtuudella ajatella, että niiden sopimukset olivat sallittuja, koska kartelli
ei ollut salainen, ei voida hyväksyä. Lehtiartikkelit, joihin BA-CA ja Erste nojautuvat, osoittavat näet kyllä, että Lombard-klubi
ja vähäisemmässä määrin tietyt muut kokoukset olivat tiedossa asianomaisissa piireissä ja ettei korkosopimusten olemassaolo
ollut salaisuus. Tämä ei kuitenkaan riitä osoittamaan, että kartelli olisi ollut koko laajuudessaan yleisessä tiedossa. RZB
ja BA-CA, jotka kiistävät riidanalaisen päätöksen julkaisemisen lainmukaisuuden, ovat lisäksi vahvistaneet ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen kysymyksiin antamissaan vastauksissa, että kokousten sisällön yksityiskohdat eivät olleet yleisessä tiedossa.
Pankit vetoavat lisäksi virheellisesti väitettyyn oikeudelliseen epävarmuuteen, joka koskee EY 81 artiklan sovellettavuutta
pankkikorkoja koskeviin sopimuksiin ja joka antaisi syyn kohtuullisiin epäilyksiin siitä, ettei niiden käyttäytyminen ole
ollut kilpailusääntöjen vastaista. Vaikka näet oletettaisiin, että komission suhtautuminen tällaisiin sopimuksiin olisi ollut
kaksiselitteistä 1980-luvulla, kilpailuasioista vastaavan komission jäsenen 16.11.1989 julkaisemassa lehdistötiedotteessa
(mainittu riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 425) todetaan selvästi, että komission mielestä pankkikorkosopimuksilla ”rajoitetaan
kilpailua samalla tavoin kuin hintasopimuksilla” ja että ”niitä pitäisi välttää tai niistä pitäisi luopua”. Siten silloin,
kun Itävallan tasavalta liittyi Euroopan unioniin, tästä ei vallinnut minkäänlaista epävarmuutta.
BAWAG ja PSK eivät voi kiistää tämän kannanoton merkitystä sillä perusteella, ettei sillä ole pakottavia oikeusvaikutuksia
ja ettei siinä käsitellä nimenomaisesti tiettyjä EY 81 artiklan soveltamiseen liittyviä oikeudellisia näkökohtia, erityisesti
tällaisten sopimusten tuntuvia vaikutuksia kilpailuun, vaikutusta valtioiden väliseen kauppaan ja mahdollisuutta saada poikkeuslupa.
Asiakirjoissa, joihin kantajat viittaavat osoittaakseen sen, että korkosopimusten osalta vallitsee oikeudellinen epävarmuus,
komissio on pidättäytynyt ilmaisemasta kantaansa tällaisten sopimusten osalta, mutta kyseessä eivät ole oikeudellisesti pakottavat
asiakirjat, joissa se olisi luopunut EY 81 artiklan soveltamisesta. Lisäksi kysymykset, jotka koskevat tuntuvia vaikutuksia
kilpailuun ja vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kilpailuun, eivät koske nimenomaisesti korkosopimuksia, ja se, onko poikkeuslupa
mahdollinen, olisi voitu selvittää ilmoituksen välityksellä. Myöskään sitä, että riidanalaisen päätös oli ensimmäinen, jolla
komissio määräsi sakon korkosopimuksista, ei voida sellaisenaan pitää lieventävänä olosuhteena.
Kantajien mahdollista epäilystä sopimusten rajatylittävyydestä ei voida tässä tapauksessa pitää kohtuullisena.
5.     Pankkialan kriisi (asia T-264/02)
Lopuksi on muistutettava Itävallan pankkialan rakenteellisesta kriisistä, johon Erste on vedonnut, ettei komissio ole velvollinen
pitämään asianomaisen alan heikkoa taloudellista tilaa lieventävänä olosuhteena (asia T-16/99, Lögstör Rör v. komissio, tuomio
20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1633, 319 ja 320 kohta). Vaikka komissio on ottanut aikaisemmissa asioissa huomioon alan taloudellisen
tilanteen lieventävänä olosuhteena, se ei merkitse sitä, että sen pitäisi välttämättä edelleenkin noudattaa tätä käytäntöä
(edellä 196 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomion 372 kohta). Yleensä kartellit näet syntyvät silloin, kun ala joutuu
vaikeuksiin.
6.     Päätelmä
Edellä esitetystä seuraa, että kantajien väitteet, jotka koskevat komission suorittamaa lieventävien olosuhteiden arviointia,
ovat perusteettomia.
F
Kanneperusteet, jotka koskevat yhteistyötiedonannon huomiotta jättämistä
1.     Riidanalainen päätös
Komissio on arvioinut yhteistyötä pankkien kanssa yhteistyötiedonannon D kohdan perusteella. Se on myöntänyt niille sakoista
10 prosentin alennuksen D kohdan 2 alakohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti sillä perusteella, etteivät ne ole kiistäneet
väitetiedoksiannossa esitettyjä seikkoja (riidanalaisen päätöksen 558 ja 559 perustelukappale). Se on sitä vastoin kieltäytynyt
myöntämästä niille alennusta D kohdan 2 alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan perusteella, sillä sen mukaan sakkoa voidaan
alentaa, jos ”yritys toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita,
jotka auttavat rikkomuksen todistamisessa”.
Komissio on arvioinut tietopyyntöihin saamiensa vastausten osalta, että kokousten järjestämispäivämäärien ja niihin osallistujien
ilmoittaminen sen enempää kuin kokouksiin liittyvien asiakirjojenkaan toimittaminen ei ole ollut vapaaehtoista eikä niitä
siten voida pitää yhteistyönä. Komissio toteaa salaisten kokousten sisältöä koskeviin kysymyksiin annettujen vastausten osalta,
että päätöksessä on nojauduttu ainoastaan jo käytettävissä olleisiin asiakirjoihin, joten nämä vastaukset eivät ole tuoneet
lisäarvoa (riidanalaisen päätöksen 545 ja 546 perustelukappale).
Se toteaa pankkien esittämästä yhteisestä tosiseikkoja koskevasta selvityksestä, ettei se ole tuonut mitään lisäarvoa siihen,
mitä edellytettiin lainmukaisesti. Se myöntää, että yhteinen selvitys tosiseikoista oli laajempi kuin tietopyynnössä edellytettiin,
sillä siinä kuvataan yksityiskohtaisesti verkoston historiallista asiayhteyttä ja tehdään yhteenveto eri kokousten sisällöstä.
Sen mukaan tässä selvityksessä ei ole kuitenkaan täsmennetty tosiseikkoja vaan pikemminkin puolustettu pankkeja lieventämällä
tosiseikkojen vakavuutta muun muassa jättämällä mainitsematta täsmällisiä korkoja tai maksuja, kaunistelemalla todellista
tilannetta tiettyjen kokousten kuvauksen yhteydessä, esittämällä eri kokoukset erillisinä ja kiistämällä Lombard-klubin hoitama
johtotehtävä.
Komissio toteaa tosiseikkoja koskevan selvityksen yhteydessä toimitetuista asiakirjoista, etteivät pankit ole kyenneet yksilöimään
sen pyynnöstä asiakirjoja, jotka sisältäisivät uusia seikkoja verrattuna niihin seikkoihin, jotka sisältyvät asiakirjoihin,
jotka otettiin haltuun tarkastusten aikana tai jotka piti esittää tietopyyntöjen perusteella, ja päättelee, että vaikka näitä
asiakirjoja oli paljon ja ne oli luokiteltu aikajärjestykseen, ne eivät ole tuoneet lisäarvoa. Se arvostelee lisäksi pankkeja
siitä, etteivät ne ole toimittaneet kaikkia pyydettyjä asiakirjoja. Se viittaa tältä osin 25.5.1998 päivättyyn niin sanottuun
”Hallen pankkikokouksen pöytäkirjaan”, jonka se sai tammikuussa 2001 nimettömältä tiedonantajalta, sekä pöytäkirjoihin, jotka
toimitettiin vastauksena täydentävään väitetiedoksiantoon (riidanalaisen päätöksen 547–557 perustelukappale).
2.     Asianosaisten lausumat
Kaikki kantajat RLB:tä (asia T-262/02) lukuun ottamatta väittävät komission menetelleen lainvastaisesti, kun se ei ole ottanut huomioon vapaaehtoista yhteistyötä,
jonka perusteella sakkoa pitäisi alentaa 10–50 prosenttia yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan
nojalla, eli muun muassa niille osoitettuihin tietopyyntöihin annettuja vastauksia ja niiden liitteenä esitettyjä asiakirjoja
sekä yhteistä tosiseikkoja koskevaa selvitystä ja sen liitteenä olevia asiakirjoja.
RZB, joka katsoo asiassa T-259/02, että sen yhteistyö pitäisi rinnastaa yhteistyötiedonannon B ja C kohdassa tarkoitettuun
vapaaehtoiseen yhteistyöhön, vetoaa lisäksi siihen, että se on paljastanut kilpailusääntöjen rikkomisen kilpailunvastaisen
tarkoituksen. BA-CA arvostelee asiassa T-260/02 komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon 33:a kansiota, jotka sisältävät yli 10 000 sivua täydentäviä asiakirjoja,
jotka se esitti huhtikuussa 1999, sekä lisätietoja, joita se toimitti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa.
Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on vaatinut, että yhteistyö tuo ”lisäarvoa”, jotta se voidaan ottaa huomioon.
Ne katsovat, että kyseessä on sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun
komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3) lainvastainen taannehtiva soveltaminen.
Kantajat väittävät, että yhteistyö, jota ne ovat tehneet tietopyyntöihin antamissaan vastauksissa ja esittämällä yhteisen
selvityksen tosiseikoista, on ollut vapaaehtoista, koska se on ollut selvästi laajempaa kuin komissiolla oli oikeus vaatia
asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla ja koska se helpotti joka tapauksessa merkittävästi komission työtä.
Kantajat esittävät tietopyyntöihin annettujen vastausten osalta, että komissio esitti niille niiden puolustautumisoikeuksien
kannalta kiellettyjä kysymyksiä, joihin niillä ei olisi ollut velvollisuutta vastata. Ne väittävät RZB:tä (asia T-259/02) lukuun ottamatta, että tämä pätee kysymyksiin, jotka koskivat
–        tiettyjä kokouksia koskeneiden sisäisten asiakirjojen (muistiot, pöytäkirjat jne.) esittämistä
–        tai, mikäli tällaisia asiakirjoja ei ole, kyseisten kokousten sisällön kuvaamista.
Lisäksi ne pitävät kiellettyinä ”avoimia” kysymyksiä, joilla pyritään siihen, että kantajat
–        ilmoittavat useiden nimeltä mainittujen kokousten sekä ”mahdollisten muiden säännöllisesti kokoontuvien kokousten” sekä kaikkien
osavaltioiden (erikseen kunkin osavaltion osalta) tai alueellisten kokousten päivämäärät (mukaan lukien ensimmäisen ja viimeisen
kokouksen päivämäärät) ja osallistujat (nimi, laitos, tehtävä)
–        toimittavat komissiolle kaikki pöytäkirjat, muistiot, kirjeenvaihdon tai muut – viralliset tai epäviralliset – kirjelmät (siltä
osin kuin niitä ei ole jo takavarikoitu tarkastusten yhteydessä), joissa viitataan kokouksiin, keskusteluihin tai muihin kunkin
pankin yhteyksiin muiden itävaltalaisten luottolaitosten kanssa edellisessä kysymyksessä tarkoitettujen kokousten yhteydessä
(onpa nämä asiakirjat laadittu ennen tällaisia yhteydenottoja, niiden aikana tai niiden jälkeen).
Pankkien mielestä niiden vastauksia näihin lainvastaisiin kysymyksiin ja pyydettyjen asiakirjojen esittämistä on pidettävä
vapaaehtoisena yhteistyönä. BA-CA (asia T-260/02) väittää, että sama pätee kaikkiin tietopyyntöihin annettuihin vastauksiin, koska laillisiin kysymyksiin annetut vastaukset
liittyvät läheisesti lainvastaisiin kysymyksiin annettuihin vastauksiin. RZB väittää lisäksi, että kaikkia pankkien vastauksia
on pidettävä vapaaehtoisina, koska komissio ei ole tehnyt asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdassa tarkoitettua päätöstä.
Kantajat väittävät, että yhteinen selvitys tosiseikoista sisälsi tietoja ja sen liitteenä oli asiakirjoja, jotka olivat selvästi
laajempia kuin tietopyynnöissä tarkoitetut tiedot ja asiakirjat.
Kantajat korostavat, että niiden yhteistyöstä on ollut hyötyä komission tutkimukselle. Ne väittävät, että lainvastaisiin kysymyksiin
annetut vastaukset ja yhteinen selvitys tosiseikoista ovat tuoneet esiin uusia seikkoja ja antaneet komissiolle tietoja useammista
kokouksista, joiden olemassaolosta sillä ei ollut tietoa tarkastuksista huolimatta. Useat niistä ovat vastauskirjelmässään
toimittaneet luettelon 36 asiakirjasta, jotka mainittiin riidanalaisessa päätöksessä ja jotka niiden mukaan esitettiin ensimmäistä
kertaa yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen yhteydessä.
Ne väittävät joka tapauksessa, että tällaisista uusista seikoistakin riippumatta niiden yhteistyö on edistänyt huomattavasti
komission työtä. Ne vetoavat yhtäältä siihen, että tietopyyntöihin annetut vastaukset ovat olleet yksityiskohtaisia. Toisaalta
ne väittävät yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen osalta, että ilman tätä tosiseikkojen ja asiakirjojen kokonaisuuden
järjestelmällistä esitystä, jonka toteuttaminen oli kallista ja aikaa vievää ja joka toimitettiin komissiolle hieman sen jälkeen,
kun tutkimus oli aloitettu, komission olisi ollut erittäin hankala ymmärtää eri pankeilta peräisin olevien yksittäisten tietojen
ja asiakirjojen välisiä yhteyksiä. Ne korostavat esimerkkien avulla, että komissio on käyttänyt useaan kertaan tähän esitykseen
ja sen liitteinä oleviin asiakirjoihin sisältyvää kokousten kuvausta erityisesti niiden tosiseikkojen osalta, joista sillä
ei ollut tietoa tarkastusten ja tietopyyntöihin annettujen vastausten perusteella. Kantajat kiistävät komission väitteen,
jonka mukaan yhteisellä tosiseikkoja koskevalla selvityksellä olisi pyritty kaunistelemaan tosiseikkoja. Ne katsovat, ettei
se, etteivät ne ole esittäneet yhden ainoan sellaisen paikalliskokouksen pöytäkirjaa, johon useat niistä eivät olleet osallistuneet
ja jonka olemassaolostakaan ne eivät tienneet, voi vaikuttaa yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen hyödyllisyyteen, eikä
vastauksena täydentävään väitetiedoksiantoon toimitetuilla asiakirjoilla ollut merkitystä asian kannalta.
BAWAG ja PSK (asiat T-261/02 ja T-263/02) katsovat lisäksi, että 10 prosentin alennus, joka on myönnetty sillä perusteella, ettei tosiseikkoja ole kiistetty, on komission
päätöksentekokäytännön perusteella liian pieni.
Komissio väittää lähinnä, etteivät kantajien sekä tietopyyntöihin antamissa vastauksissa että yhteisessä tosiseikkoja koskevassa
selvityksessä antamat tiedot eivätkä kantajien toimittamat asiakirjat ole tuoneet lisäarvoa verrattuna niihin tietoihin ja
asiakirjoihin, joita pankkien oli ilmoitettava sille asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla. Se väittää, että vaikka osa tietopyyntöjen
yhteydessä esitetyistä kysymyksistä olisi ollut laajempia kuin sillä oli oikeus vaatia pankeilta, tällä ei ole merkitystä,
koska riidanalainen päätös on perustunut yksinomaan olemassa oleviin asiakirjoihin.
3.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)     Alustavia huomioita
Aluksi on hylättävä RZB:n esittämä väite, jonka mukaan sen yhteistyötä olisi pitänyt arvioida yhteistyötiedonannon B tai C
kohdan perusteella.
Koska tämä yhteistyö on näet tapahtunut komission tarkastusten jälkeen, tiedonannon B kohtaa, joka koskee tapausta, jossa
yritys on ilmoittanut salaisesta kartellista komissiolle ennen kuin se on ryhtynyt tarkastukseen, ei voida soveltaa. C kohta
koskee puolestaan tilannetta, jossa yritys ”ilmoittaa salaisesta kartellista sen jälkeen, kun komissio on päättänyt aloittaa
kartelliin kuuluvia yrityksiä koskevan tutkimuksen, jossa ei kuitenkaan saada riittäviä todisteita päätöksen tekemiseen johtavan
menettelyn aloittamiseksi”, eikä siitä, että komissio esitti tietopyynnöt tarkastusten jälkeen, voida päätellä, etteivät tarkastukset
olisi antaneet sille riittävää perustaa, jotta menettelyn vireillepano päätöksen tekemiseksi olisi ollut perusteltua. Kuten
edellä 506 kohdassa on lisäksi esitetty, tietyt kartellin osat eivät olleet edes salaisia. Näin ollen yhteistyötiedonannon
C kohtaakaan ei voida soveltaa tässä tapauksessa.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on lisäksi katsottu, että sellainen tutkimuksessa tehty yhteistyö, joka ei ylitä sitä, mikä
perustuu asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla yrityksille kuuluviin velvollisuuksiin, ei oikeuta sakon määrän
alentamiseen (asia T-12/89, Solvay v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II‑907, 341 ja 342 kohta ja edellä 262 kohdassa
mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 260 kohta). Tällainen alennus on sitä vastoin oikeutettu silloin, kun yritys on
toimittanut tietoja, jotka selvästi ylittävät sen, mitä komissio voi vaatia asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla (edellä 262
kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 261 ja 262 kohta ja asia T‑230/00, Daesang ja Sewon Europe v. komissio,
tuomio 9.7.2003, Kok. 2003, s. II‑2733, 137 kohta).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että jotta sakkoa voitaisiin alentaa yhteistyön perusteella, kyseessä olevan
yrityksen on toiminnallaan helpotettava komission tehtävää eli yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisten toteamista ja niistä
rankaisemista (ks. edellä 333 kohdassa mainittu asia KTS, tuomion 270 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-48/00,
Corus UK v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok. 2004, s. II‑2325, 193 kohta) ja ilmennettävä todellista yhteistyöhenkeä (edellä
189 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 395 ja 396 kohta).
Yhtäältä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on siis tutkia, onko komissio jättänyt huomiotta sen, missä määrin
pankkien yhteistyö on tässä tapauksessa laajempaa kuin asetuksen N:o 17 11 artiklassa edellytetty yhteistyö. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimella on tässä yhteydessä täysi valvontavalta, joka koskee muun muassa rajoja, jotka seuraavat yritysten puolustautumisoikeuksista
niiden velvollisuudelle vastata tietopyyntöihin.
Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tutkittava, onko komissio arvioinut asianmukaisesti yhteistyötiedonannon
kannalta yhteistyöstä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiselle koitunutta hyötyä. Komissiolla on kyseisessä tiedonannossa
asetetuin rajoituksin harkintavaltaa arvioida, ovatko tiedot tai asiakirjat, joita yritykset ovat vapaaehtoisesti toimittaneet,
helpottaneet sen tehtävää ja onko tarpeen myöntää yritykselle alennus tämän tiedonannon nojalla (edellä 189 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 393 ja 394 kohta). Tähän arviointiin kohdistuu rajoitettu tuomioistuinvalvonta.
Kun komissio käyttää harkintavaltaansa, se ei saa kuitenkaan jättää huomiotta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jota loukataan
silloin, jos toisiinsa rinnastettavia tapauksia kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla,
ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (edellä 333 kohdassa mainittu asia KTS, tuomion 237 kohta; ks. asia
T-31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1881, 240 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen
ja edellä 331 kohdassa mainittu asia Tokai I, tuomion 394 kohta). Tämä periaate on esteenä sille, että komissio kohtelee eri
tavoin saman päätöksen kohteena olevien yritysten yhteistyötä.
Sen sijaan pelkästään se, että komissio on myöntänyt aikaisemmassa päätöksentekokäytännössään tietyn alennusprosentin tietystä
käyttäytymisestä, ei merkitse sitä, että sen pitäisi myöntää sama suhteellinen alennus silloin, kun se arvioi samanlaista
käyttäytymistä myöhemmässä hallinnollisessa menettelyssä (ks. lieventävän olosuhteen osalta edellä 205 kohdassa mainittu asia
Mayr-Melnhof, tuomion 368 kohta ja asia T-319/94, Fiskeby Board v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1331, 82 kohta
ja yhteistyön osalta asia T-15/99, Brugg Rohrsysteme v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1613, 193 kohta).
b)     Vastaukset tietopyyntöihin
Asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun päätöksen puuttuminen (asia T-259/02)
Aluksi on hylättävä RZB:n väite, jonka mukaan tietopyyntöihin annettavat vastaukset on otettava kokonaisuudessaan huomioon
vapaaehtoisena yhteistyönä, koska komissio ei ollut osoittanut pankille asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuja
päätöksiä.
Siinä tapauksessa, että asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetulla tietopyynnöllä pyritään saamaan tietoja,
joiden ilmoittamista komissio voi vaatia kyseisen artiklan 5 kohdan nojalla tehdyllä päätöksellä, ainoastaan kyseisen yrityksen
vastaamisen ripeyttä voidaan pitää vapaaehtoisena. Komission tehtävänä on arvioida, onko tämä ripeys edistänyt sen työtä niin,
että sakon alentaminen on perusteltua, eikä yhteistyötiedonanto velvoita alentamaan sakkoa järjestelmällisesti tällä perusteella.
Tietopyyntöihin annettujen vastausten vapaaehtoisuuden arvioiminen
On muistettava, että komission eri pankeille asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 ja 2 kohdan nojalla osoittamien tietopyyntöjen
laajuus vaihteli 30 kysymyksestä (BA-CA) kolmeen kysymykseen (ÖVAG ja PSK-B). Yksityiskohtaisemmissa pyynnöissä olleilla kysymyksillä,
joihin pankit vastasivat, pyrittiin saamaan muun muassa
–        tiettyjen laajempien kokousten erillisistä kokouksista
–        tiedot osallistujista (nimet, yritykset, joihin he kuuluvat, tehtävät)
–        kaikki niihin liittyvät sisäiset asiakirjat (kirjelmät, muistiot, pöytäkirjat)
–        kuvaus tapaamisten sisällöstä, siltä osin kuin se ei ilmennyt esitetyistä asiakirjoista
–        nimeltä mainituista kokouksista
–        kokousten päivämäärät, mukaan lukien ensimmäisen ja viimeisen kokouksen päivämäärät, ja tiedot osallistujista
–        kaikki niihin liittyvät asiakirjat, siltä osin kuin niitä ei ollut jo takavarikoitu tarkastusten yhteydessä
–        yleisesti mainituista kokouksista
–        kokousten päivämäärät, mukaan lukien ensimmäisen ja viimeisen kokouksen päivämäärät, ja tiedot osallistujista
–        kaikki niihin liittyvät asiakirjat, siltä osin kuin niitä ei ollut jo takavarikoitu tarkastusten yhteydessä
–        kuvaus tapaamisten sisällöstä
–        ”mahdollisista muista säännöllisesti kokoontuvista kokouksista”: päivämäärät, mukaan lukien ensimmäinen ja viimeinen kokous,
ja tiedot osallistujista.
Tietopyyntöihin sisältyi lisäksi seuraavanlaisia kysymyksiä:
–        ”Toimittakaa kaikki pöytäkirjat, asiaa koskevat muistiot, kirjeenvaihto tai muut asiakirjat, jotka liittyvät kokouksiin, keskusteluihin
tai muihin yrityksenne yhteyksiin muiden itävaltalaisten luottolaitosten kanssa jäljempänä mainittujen kokousten yhteydessä
tai mahdollisissa muissa kokouksissa, joita on järjestetty säännöllisesti (onpa ne laadittu ennen tällaisia yhteyksiä, niiden
aikana tai niiden jälkeen). Ilmoittakaa päivämäärät, mukaan lukien ensimmäinen ja viimeinen kokous, ja osallistujat (nimi,
yritys, tehtävä)” (tätä seurasi luettelo tietyistä kokouksista)
–        ”Toimittakaa kaikki asiakirjat (kirjeenvaihto, ohjeet, kirjelmät, asiaa koskevat muistiot, kiertokirjeet jne.) sekä yrityksenne
julkiset toimenpiteet, jotka liittyvät talletus- ja luottotoimintojen ehtojen, mainostoimenpiteiden sekä maksujen muutoksiin,
ja ’korkoindeksilausekkeen’ käyttöönottoon tammikuun 1994 ja tämän päivän välisellä ajanjaksolla”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella komissio ei voi asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdan mukaisessa tietopyynnössä vaatia
yritystä antamaan sellaisia vastauksia, joiden seurauksena sen olisi myönnettävä sellainen kilpailusääntöjen rikkominen, josta
komission on hankittava selvitys (asia 374/87, Orkem v. komissio, tuomio 18.10.1989, Kok. 1989, s. 3283, Kok. Ep. X, s. 231,
35 kohta ja asia T-112/98, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 20.2.2001, Kok. 2001, s. II‑729, 67 kohta). Komissiolla
on kuitenkin oikeus velvoittaa yritykset toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot niiden tiedossa mahdollisesti olevista seikoista
sekä tarvittaessa niiden hallussa olevat kyseisiä asioita koskevat asiakirjat, vaikka kyseisten asiakirjojen perusteella voitaisiin
näyttää toteen kilpailunvastaisen menettelytavan olemassaolo. Komissio voi siis velvoittaa yritykset vastaamaan yksinomaan
tosiseikkoja koskeviin kysymyksiin ja vaatia olemassa olevien asiakirjojen toimittamista (em. asia Orkem v. komissio, tuomion
34 kohta ja em. asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomion 65 kohta).
Pyynnöt, joissa yritystä pyydetään kuvaamaan niiden kokousten aihetta ja kulkua, joihin ne ovat osallistuneet, sekä näiden
kokousten tuloksia tai päätelmiä, kun näiden kokousten aiheen epäillään olevan kilpailun rajoittaminen, ovat sen sijaan ristiriidassa
puolustautumisoikeuksien kanssa, koska ne ovat omiaan velvoittamaan asianomaisen yrityksen paljastamaan osallistumisensa yhteisön
kilpailusääntöjen rikkomiseen (ks. edellä 539 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomion 71–73 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä 331 kohdassa mainittu asia Tokai I, tuomion 402, 403, 406 ja 407 kohta).
Tästä seuraa, että komissio olisi laillisesti voinut vaatia pankkeja ilmoittamaan asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdan mukaisten
tietopyyntöjen perusteella kokousten päivämäärät ja niiden osallistujat. Tämä pätee paitsi kokouksiin, joista komissiolla
oli tarkastusten jälkeen täsmällisiä tietoja, kuten niiden nimi ja tiettyjen kokousten päivämäärät, myös kaikkiin muihin kokouksiin,
koska komissiolla oli tarkastusten jälkeen käytettävissään useita indisioita sellaisen sopimusverkoston olemassaolosta, joka
oli järjestäytynyt useiksi kokouksiksi, jotka koskivat kaikkia pankkituotteita. Näin ollen vastauksia, jotka on annettu pyyntöihin,
joilla on pyritty saamaan tietoja kaikista kokouksista, ei voida pitää vapaaehtoisina, eikä komissio ole tehnyt oikeudellista
virhettä kieltäytyessään ottamasta niitä huomioon vapaaehtoisena yhteistyönä.
Riidanalaisen päätöksen 546 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on pitänyt vapaaehtoisina vastauksia kysymyksiin,
jotka koskivat salaisten kokousten sisältöä.
Siitä, onko komissio tehnyt oikeudellisen virheen väittäessään riidanalaisen päätöksen 546 perustelukappaleessa, ettei asiakirjoja
ollut toimitettu vapaaehtoisesti vastauksena tietopyyntöihin, on tärkeää muistaa, että komissiolla on oikeus asetuksen N:o
17 11 artiklan 2 ja 5 kohdan tehokkaan vaikutuksen turvaamiseksi velvoittaa yritys toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot
tämän yrityksen tiedossa mahdollisesti olevista seikoista sekä tarvittaessa yrityksen hallussa olevat näitä seikkoja koskevat
asiakirjat, vaikka kyseisten asiakirjojen perusteella voitaisiin osoittaa kyseisen yrityksen tai jonkin toisen yrityksen rajoittaneen
kilpailua (edellä 539 kohdassa mainittu asia Orkem v. komissio, tuomion 34 kohta; asia C-301/04 P, komissio v. SGL Carbon,
tuomio 29.6.2006, 41 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja edellä 539 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke
v. komissio, tuomion 65 kohta).
Tästä seuraa, että tietopyynnöissä tarkoitettuihin kokouksiin liittyvien asiakirjojen esittämistä ei voida pitää vapaaehtoisena
yhteistyönä, koska komissio olisi voinut velvoittaa pankit toimittamaan nämä asiakirjat asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdassa
tarkoitetulla tietopyynnöllä (edellä 543 kohdassa mainittu asia komissio v. SGL Carbon, tuomion 44 kohta). Näin ollen väite,
jonka mukaan komissio olisi tehnyt oikeudellisen virheen näiden asiakirjojen toimittamisen vapaaehtoisuuden osalta, ei voi
menestyä.
Tämä pätisi lisäksi siinäkin tapauksessa, että kyseisten asiakirjojen esittämisen vapaaehtoisuutta arvioitaisiin eri tavalla.
Pankkien vastauksena tietopyyntöihin esittämien asiakirjojen huomioon ottaminen vapaaehtoisena yhteistyönä ei näet voi tässä
tapauksessa johtaa siihen, että sakkoja alennettaisiin enemmän kuin 10 prosenttia, minkä komissio on jo tehnyt riidanalaisessa
päätöksessä.
Tältä osin BAWAG:n, PSK:n, Ersten ja komission ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamista vastauksista,
joiden paikkansapitävyyttä muut kantajat eivät ole kiistäneet, ilmenee, että komissiolla oli tarkastustensa jälkeen käytettävissään
noin 5 000 sivua jäljennöksiä asiakirjoista, jotka olivat omiaan osoittamaan kartellin olemassaolon, toiminnan, osallistujat,
keston ja laajuuden Lombard-klubin sisällä ja määrittämään tärkeimmät kokoukset. Vaikka vastauksena tietopyyntöihin on toimitettu
11 000 sivua asiakirjoja, kantajat eivät kiistä sitä, että asiakirja-aineistossa on useista asiakirjoista monia jäljennöksiä
ja että tietopyyntöihin annettuihin vastauksiin sisältyi useita asiakirjoja, jotka komissiolla olivat jo käytettävissään tarkastusten
perusteella. Kantajat eivät ole myöskään täsmentäneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamissaan vastauksissa,
mikä oli sellaisten vastauksena tietopyyntöihin toimitettujen asiakirjojen osuus, joita ei ollut takavarikoitu tarkastuksissa
ja joiden esittäminen olisi merkinnyt kilpailusääntöjen rikkomisen tunnustamista.
Tältä osin Ersten esittämästä taulukosta, jonka oikeellisuutta muut asianosaiset eivät ole kiistäneet, ilmenee, että 44 prosenttia
riidanalaisessa päätöksessä esitetyistä viittauksista asiakirjoihin koskee asiakirjoja, jotka oli takavarikoitu tarkastuksissa.
Tämä osoittaa näiden asiakirjojen tärkeyden kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisen kannalta. Tätä tukee se, että tietopyynnöt,
joita komissio on osoittanut pankeille, ovat voineet olla erittäin yksityiskohtaisia. Näistä pyynnöistä ilmenee, että komissio
oli löytänyt indisioita tai todisteita, jotka koskivat hyvin useita tärkeimpien kokousten alakokouksia. Lisättäköön, että
vaikka komissio on esittänyt useita kysymyksiä, joihin asianosaisia ei olisi voitu pakottaa vastaamaan, mitä se ei kiistäkään,
tämä ei päde kysymyksiin, jotka koskevat kokousten päivämääriä ja osallistujien nimiä. Kantajat olisi siis voitu velvoittaa
toimittamaan komissiolle tietoja, joiden perusteella se olisi kyennyt kohdentamaan tarkastuksissa takavarikoidut asiakirjat
eri kokouksiin ja arvioimaan siten niiden merkitystä ja todistusarvoa.
Lisättäköön, että se, että komissio on maininnut riidanalaisessa päätöksessä asiakirjoja, jotka oli toimitettu vastauksena
tietopyyntöihin, ei osoita sitä, ettei sillä olisi ollut käytettävissään näitä asiakirjoja tarkastusten perusteella. Komissio
on näet todennut, ilman että tätä olisi kiistetty, että se oli mieluummin maininnut kantajien toimittamia asiakirjoja, koska
ne oli asetettu järjestykseen, riippumatta siitä, sisältyivätkö ne jo aiemmin asiakirja-aineistoon.
Lisäksi ne kantajat, jotka ovat tarkastelleet kyseisten asiakirjojen todistusarvoa, ovat yksilöineet vain muutamia asiakirjoja,
joiden todistusarvon ne katsovat olevan huomattava. Esimerkiksi BAWAG ja PSK väittävät, että 37 asiakirjaa, jotka ne ovat
toimittaneet vastauksena tietopyyntöihin, lähes 900:sta riidanalaisessa päätöksessä mainitusta asiakirjasta on todistusarvoltaan
merkittäviä. Ne eivät kuitenkaan väitä, että nämä asiakirjat olisivat olleet välttämättömiä riidanalaisen päätöksen olennaisten
toteamusten tukemiseksi.
Edellä esitetystä seuraa, etteivät kantajat ole osoittaneet, että vastauksena tietopyyntöihin toimitetut asiakirjat olisivat
olleet välttämättömiä, jotta komissio olisi kyennyt yksilöimään kaikki tärkeimmät kokoukset, tai että niiden puuttuessa tarkastuksissa
saadut todisteet olisivat olleet riittämättömiä, jotta kilpailusääntöjen rikkominen olisi kyetty näyttämään olennaisilta osin
toteen ja sakkojen määräämisestä olisi kyetty tekemään päätös.
c)     Yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen arviointi
Komissio on myöntänyt riidanalaisen päätöksen 553 perustelukappaleessa, että pankit olivat vapaaehtoisesti toimittaneet yhteisessä
tosiseikkoja koskevassa selvityksessä laajemmin tietoa kuin komissio oli pyytänyt.
Kun komissio on asettanut tämän yhteistyön huomioon ottamisen edellytykseksi sen, että se tuottaa lisäarvoa joko sen seurauksena,
että siinä ilmoitetaan ”uusia tosiseikkoja”, tai sen seurauksena, että siinä annetaan selityksiä, joiden ansiosta asia on
helpompi ymmärtää, se ei ole ylittänyt harkintavaltaansa arvioida yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan
mukaisesti, onko yhteistyö auttanut ”rikkomuksen todistamisessa”. Yhteistyötiedonannossa sen enempää kuin edellä 530 kohdassa
mainitussa oikeuskäytännössäkään ei näet velvoiteta komissiota alentamaan sakkoa sillä perusteella, että se on saanut käytännön
apua tai logistista apua tutkimukseensa.
Siitä, onko komissio arvioidessaan tämän yhteistyön laajuutta ja arvoa jättänyt huomiotta sen, olivatko yhteisen tosiseikkoja
koskevan selvityksen liitteenä toimitetut asiakirjat ”uusia” verrattuna niihin asiakirjoihin, jotka olivat olleet tietopyyntöihin
annettujen vastausten liitteenä, on muistutettava, että pankit arvioivat hallinnollisen menettelyn aikana, etteivät ne kykenisi
toimittamaan komissiolle tätä koskevia pyydettyjä täsmennyksiä (ks. edellä 19 kohta). Näin ollen komissiota ei voida arvostella
tähän liittyvästä virheestä.
Oli siten hyväksyttävää, että komissio otti huomioon, kun se arvioi pankkien vapaaehtoisen yhteistyön hyödyllisyyttä, etteivät
ne olleet toimittaneet sille yhteisessä tosiseikkoja koskevassa selvityksessä kaikkia kokouksiin liittyviä asiakirjoja (ks.
edellä 515 kohta). Yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen liitteiden epätäydellisyys on näet vaikuttanut tämän asiakirjan
luotettavuuteen ja vähentänyt sen hyödyllisyyttä komission työn kannalta.
Komission tehtävänä oli myös määrittää, antoivatko yhteisessä tosiseikkoja koskevassa selvityksessä annetut selitykset sille
mahdollisuuden ymmärtää asia paremmin, eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi kumota tätä arviointia muutoin kuin
silloin, kun on tehty ilmeinen virhe. Komissiolla oli tältä osin oikeus katsoa, että pankit olivat käyttäneet tätä asiakirjaa
esittääkseen oman näkemyksensä kokouksista ja siten puolustautumiskeinona. On näet luonnollista ja sallittua, että komission
tutkimuksen kohteena oleva yritys toimii tällä tavoin. Tästä seuraa, ettei tällainen asiakirja todellisesta sisällöstäänkään
huolimatta voi säästää komissiota oman tutkimuksen ja selvityksen tekemiseltä asiassa eikä tosiseikkojen ja todisteiden arvioimiselta.
Näin ollen se, että komissio on turvautunut riidanalaista päätöstä laatiessaan mieluummin asiakirjojen jäljennöksiin, joita
pankit olivat toimittaneet järjestyksessä yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen liitteenä, eikä jäljennöksiin, joita
se oli itse saanut tarkastuksissaan ja tietopyyntöjensä avulla, sekä yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen toimitukselliseen
osaan, ei osoita, että toimitetut selvitykset ovat helpottaneet komission työtä asiakysymyksen osalta, vaikka ne ovat saattaneet
teknisellä tasolla edistää komission työtä asiakirja-aineiston käsittelemisessä.
Näin ollen kantajien väitteet, jotka koskevat sitä, miten komissio on arvioinut yhteistä tosiseikkoja koskevaa selvitystä,
on hylättävä.
d)     RZB:n ja BA-CA:n erityiset väitteet
RZB:n tunnustus, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen kilpailunvastaista tarkoitusta
On hylättävä RZB:n väite, jonka mukaan komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että se tunnusti nimenomaisesti kilpailunvastaisen
tarkoituksen. Se, että myönnetään kartellin olemassaolo, helpottaa kyllä komission työtä tarkastuksen aikana enemmän kuin
pelkkä tosiseikkojen paikkansapitävyyden myöntäminen, joten komissio voi käsitellä eri tavalla yrityksiä, jotka ovat myöntäneet
tosiseikat, ja yrityksiä, jotka ovat myöntäneet myös kartellin olemassaolon (edellä 333 kohdassa mainittu asia KTS, tuomion
270 kohta). Komissiolla ei ole kuitenkaan velvollisuutta tehdä tällaista erottelua. Sen tehtävänä on näet arvioida kussakin
yksittäistapauksessa, onko tällainen tunnustus todellisuudessa helpottanut sen työtä. Nyt käsiteltävän asian kohteena olevan
käyttäytymisen kilpailunvastainen tarkoitus ilmenee jo useimpien kokousten, joiden olemassaolon kaikki pankit ovat myöntäneet,
aiheesta, joka oli hinnoista ja muista kilpailutekijöistä sopiminen. Tämän tarkoituksen nimenomainen tunnustaminen ei lisää
siihen mitään. Näin ollen komissio ei ollut tässä tapauksessa velvollinen alentamaan sakkoa tästä syystä.
Muut seikat, joihin BA-CA on vedonnut
On muistutettava 33 kansiosta, jotka sisältävät yli 10 000 sivua asiakirjoja, jotka BA-CA lähetti komissiolle huhtikuussa
1999, että kaikki pankit ovat esittäessään yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen pyrkineet tekemään samalla tavoin yhteistyötä
tarkastuksessa, joten yhdenvertaisen kohtelun noudattaminen yhteistyötiedonantoa sovellettaessa edellyttää, että sakon mahdollinen
alentaminen tällä perusteella on kaikkien osalta sama (edellä 333 kohdassa mainittu asia KTS, tuomion 270 kohta). Näin ollen
se, että yksi pankeista esittää täydentäviä asiakirjoja, voi olla perusteena sille, että sakkoa alennetaan tämän yhden osalta
lisää, ainoastaan siinä tapauksessa, että tämä yhteistyö on todellisuudessa tuonut esiin uusia ja hyödyllisiä seikkoja verrattuna
niihin seikkoihin, joita kaikki yritykset ovat yhdessä esittäneet. Kuten komissio on perustellusti korostanut, näiden täydentävien
asiakirjojen arvon ja yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen arvon välillä on lisäksi käänteinen korrelaatio: mikäli viimeksi
mainittu on tyhjentävä, BA-CA:n esittämien uusien asiakirjojen panos ei ole voinut olla merkittävä, kun puolestaan päinvastaisessa
tapauksessa yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen hyödyllisyyttä on pidettävä vähäisenä.
Tältä osin BA-CA:n ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamista vastauksista seuraa, että toimitetuista 10 000
sivusta asiakirjoja 33 asiakirjaa on mainittu riidanalaisessa päätöksessä. Vapaaehtoisen yhteistyön arvo ei riipu toimitettujen
asiakirjojen lukumäärästä vaan niiden merkityksestä ja hyödyllisyydestä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisen kannalta.
Ei voida automaattisesti hyväksyä sitä, että sillä, että esitetään yli 10 000 sivua asiakirjoja, joista vain 33 kuuluu niihin,
joihin riidanalaisessa päätöksessä on nojauduttu, olisi helpotettu komission työtä. Vaikka näet BA-CA:n esittämät asiakirjat
ovat saattaneet edistää kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista, vaikka niitä ei ole edes mainittu riidanalaisessa päätöksessä,
asiakirjojen käyttäminen on merkittävä indisio niiden hyödyllisyydestä, minkä BA-CA on itsekin todennut kirjelmissään. Kun
otetaan huomioon se, että BA-CA:n toimittamien selvitysten mukaan komissio on maininnut 892 asiakirjaa riidanalaisen päätöksen
asiakysymystä koskevassa osassa, BA-CA:n esittämien täydentävien asiakirjojen osuutta on pidettävä vähäisenä. Tämä pätee erityisesti
sen vuoksi, ettei BA-CA väitä, että huhtikuussa 1999 toimitetut asiakirjat olisivat olleet ratkaisevia riidanalaisen päätöksen
olennaisten toteamusten kannalta. BA-CA väittää kyllä, että 21 tapauksessa riidanalaisen päätöksen toteamukset perustuvat
yksinomaan yhteen sen huhtikuussa 1999 toimittamaan asiakirjaan. Kuudessa näistä tapauksissa asiakirja, johon BA-CA vetoaa,
on kuitenkin mainittu yhdessä muiden asiakirjojen kanssa, eikä kantaja ole esittänyt täsmennyksiä, joiden perusteella voitaisiin
selvittää, mikä on ollut eri asiakirjojen merkitys. Kahdessa muussa tapauksessa BA-CA:n asiakirjat viittaavat esimerkkeihin
sopimuksista, joiden merkitys kokonaiskartellin kannalta on toissijainen (riidanalaisen päätöksen 65 ja 66 perustelukappale),
ja yhdessä tapauksessa kyseessä on yksi pöytäkirja useista samasta kokouksesta laadituista pöytäkirjoista (riidanalaisen päätöksen
248 perustelukappale).
Näin ollen komissio ei ollut velvollinen myöntämään sakosta ylimääräistä alennusta BA-CA:lle tällä perusteella.
Osoittaakseen, että komissio on käyttänyt BA-CA:n esittämiä asiakirjoja, BA-CA pyytää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta
pyytämään todistajaksi komission virkamiestä, jonka tehtävänä ensisijaisesti oli riidanalaisen päätöksen laatiminen. Koska
näiden asiakirjojen käyttäminen ei sinänsä osoita, että niiden toimittaminen olisi helpottanut komission työtä aineellisesti,
tällä näytöllä ei ole välitöntä merkitystä arvioitaessa näiden asiakirjojen hyödyllisyyttä. Tätä asian selvittämistoimia koskevaa
pyyntöä ei siten ole syytä noudattaa.
BA-CA tekee samoin virheen väittäessään, että komission olisi pitänyt ottaa yhteistyönä huomioon sen väitetiedoksiantoon antama
vastaus. Tämän vastauksen tarkoituksena on näet lähinnä antaa yritykselle mahdollisuus puolustaa oikeuksiaan, joten sen sisällön
on oltava komission erittäin tarkan tutkimuksen kohteena. Tällaisen vastauksen vaikutus komission tekemään päätökseen osoittaa,
että vastaus on täyttänyt tämän puolustamistehtävän, mutta ei merkitse sitä, että se olisi tuonut lisäarvoa, eikä sitä, että
se olisi edistänyt tai helpottanut toimielimen työtä.
e)     Päätelmä
Edellä esitetystä seuraa, että perusteet, jotka koskevat yhteistyötiedonannon huomiotta jättämistä, on hylättävä.
Kun otetaan lisäksi huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus, johon verrattuna komission määräämien sakkojen taso vaikuttaa
alhaiselta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo täyttä harkintavaltaansa käyttäen, ettei kantajien yhteistyö ole
tässä tapauksessa peruste alentaa niille määrättyjä sakkoja lisää.
G
Menettelysääntöjen rikkominen (asia
T-271/02
)
ÖVAG:n ja NÖ-Hypon esittämää vaatimusta, jossa vaaditaan toissijaisesti niille määrättyjen sakkojen alentamista sen sääntöjenvastaisuuden
perusteella, että FPÖ on hyväksytty kantelijaksi ja väitteet on toimitettu tälle poliittiselle puolueelle, ei voida hyväksyä.
Tietyt menettelylliset sääntöjenvastaisuudet voivat joskus olla sakon alentamisen perusteena, vaikka ne eivät voisikaan johtaa
riidanalaisen päätöksen kumoamiseen (asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok. 1998, s. I‑8417,
26–48 kohta).
Kuitenkin ainoastaan sellaiset menettelylliset sääntöjenvastaisuudet, jotka ovat omiaan aiheuttamaan vakavaa vahinkoa sen
asianosaisen eduille, joka niihin vetoaa, voivat olla perusteena sakon alentamiselle (edellä 568 kohdassa mainittu asia Baustahlgewebe
v. komissio, tuomion 30 kohta). Tilanne voi olla tällainen erityisesti silloin, kun kyseessä ovat sääntöjenvastaisuudet, jotka
merkitsevät ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen rikkomista. Tässä tapauksessa ei vedota
tällaiseen rikkomiseen, eikä asiakirja-aineistostakaan ilmene, että pankkien arvostelema komission käyttäytyminen, toisin
kuin poliittisen puolueen FPÖ:n käyttäytyminen, josta komissio ei ole vastuussa, olisi voinut aiheuttaa niiden eduille vakavaa
vahinkoa. Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ei tarvitse lausua siitä, onko komission menettely ollut lainvastainen,
on todettava, että tässä tapauksessa väitetyt sääntöjenvastaisuudet eivät ole riittävän vakavia, jotta ne voisivat olla sakon
alentamisen perusteena, vaikka ne voitaisiin näyttää toteen.
H
Päätelmä sakkojen alentamista koskevista vaatimuksista
Edellä esitetystä seuraa, että kantajien perusteet, joilla ne pyrkivät saamaan sakkoja alennetuiksi laillisuusvalvonnan perusteella,
on hylättävä, lukuun ottamatta niitä, jotka koskevat PSK:n ja PSK-B:n yhteiseen markkinaosuuteen liittyvien toteamusten paikkansapitävyyttä
(ks. edellä 446–452 kohta). Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi täyttä harkintavaltaansa käyttäen, ettei
sakkoja ole syytä alentaa muilla perusteilla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi täyttä harkintavaltaansa käyttäen ja kilpailusääntöjen rikkomisen keston ja pankkien
komission kanssa tekemän yhteistyön perusteella PSK:lle ja PSK-B:lle määrättävän yhteisen sakon määrän osalta, että sakon
loppusummaa, sellaisena kuin se on vahvistettu PSK:lle (ja PSK-B:lle) päätöksen 560 perustelukappaleessa ja 3 artiklassa,
on alennettava puoleen. Siten PSK:lle ja PSK-B:lle määrätyksi yhteiseksi sakoksi on vahvistettava 3 795 000 euroa.
V
Komission vaatimus RZB:lle määrätyn sakon korottamisesta
Komissio on vaatinut asiassa T-259/02 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta korottamaan RZB:lle määrättyä sakkoa sillä perusteella, että se on kiistänyt ensimmäistä
kertaa vasta kannekirjelmässä pankkien välisten rajatylittäviä maksuja koskevien sopimusten olemassaolon, remburssioperaatiot
sekä arvopapereiden oston ja myynnin.
Tässä yhteydessä on tärkeää selvittää, onko RZB:n käyttäytyminen pakottanut komission vastoin kaikkia niitä odotuksia, joita
sillä saattoi kohtuudella olla yhteistyöstä RZB:n kanssa hallinnollisen menettelyn aikana, laatimaan ja esittämään ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa puolustuksen, joka kohdistui kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyvien tekojen kiistämiseen,
vaikka se oli perustellusti ajatellut, ettei RZB enää kyseenalaistaisi niitä.
Niiden kohtien merkitys, jotka RZB on riitauttanut, on riidanalaisen päätöksen kokonaisuuden kannalta vähäinen. Toisin kuin
RZB väittää, edellä mainittujen rajatylittäviä toimintoja koskevien sopimusten olemassaolo ei näet ole ratkaisevaa, jotta
kyetään toteamaan riidanalaisen päätöksen kohteena olevan kartellin mahdollisuus vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
(ks. edellä 177 ja 178 kohta).
Komissio on käyttänyt tähän RZB:n väitteeseen antamaansa vastaukseen kolme vastinekirjelmänsä kohtaa. Se on ensinnäkin esittänyt
yhteenvedon kantajan väitteistä, minkä jälkeen se on muistuttanut, että RZB oli ilmoittanut, ettei se kiistäisi tosiseikkojen
paikkansapitävyyttä, ja lopuksi todennut, että se oli näyttänyt riidanalaisessa päätöksessä toteen sopimusten olemassaolon,
ja ettei RZB:n riitauttamia asiakirjoja käytetty tämän näyttämiseksi vaan esimerkkien antamiseksi rajatylittävistä maksuista.
Tämän puolustuksen laatiminen ei ole siten voinut aiheuttaa komissiolle erityistä vaivaa.
Näin ollen sakon korottaminen ei ole tässä tapauksessa asianmukaista.

Vaatimukset, joiden mukaan olisi kumottava päätökset, joiden perusteella FPÖ on hyväksytty kantelijaksi ja sille on toimitettu
väitetiedoksiannot (asia
T-271/02
)
ÖVAG:n ja NÖ-Hypon toissijaiset vaatimukset, jotka koskevat niiden päätösten kumoamista, joiden perusteella FPÖ on hyväksytty
hallinnolliseen menettelyyn ja sille on toimitettu väitetiedoksiannot, on hylättävä liian myöhään esitettyinä. ÖVAG ja NÖ-Hypo
ovat näet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamassaan vastauksessa ilmoittaneet, että ne olivat saaneet
tiedon FPÖ:n hyväksymisestä menettelyyn ja aikomuksesta toimittaa sille väitetiedoksiannot 5.11.1999 päivätystä komission
kirjeestä, kun taas komissio väittää toimittaneensa niille tämän tiedon 27.3.2001 päivätyssä kirjeessä. Kanne asiassa T-271/02
nostettiin 2.9.2002, mikä on joka tapauksessa liian myöhään näiden päätösten osalta.

Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska asioiden T-260/02–T-262/02, T-264/02 ja T-271/02 kantajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut vastaajan vaatimusten mukaisesti.
Asioiden T-259/02 ja T-263/02 osalta on todettava, että työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa
osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Asiassa T-259/02 kantaja on hävinnyt oman asiansa, kun komissio on puolestaan hävinnyt asian vastakanteensa osalta. Koska komission vaatimus
on koskenut sakon korottamista ainoastaan 10 prosentilla, on todettava, että kantaja on olennaisilta osin hävinnyt asian omien
vaatimustensa ja perusteidensa osalta. Näin ollen on määrättävä, että RZB vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja että se
on velvoitettava korvaamaan 90 prosenttia komission oikeudenkäyntikuluista, kun komissio puolestaan vastaa 10 prosentista
omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Asiassa T-263/02 on syytä määrätä, että kukin asianosaisista vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Asiassa
T-263/02
Österreichische Postsparkasse AG:lle, jonka oikeuksien haltija kantaja on, EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta
menettelystä (asia COMP/36.571/D‑1, Itävallan pankit – ”Lombard-klubi”) 11.6.2002 tehdyn komission päätöksen 2004/138/EY 3
artiklassa määrätty sakko alennetaan 3 795 000 euroon.
2)
Kanteet hylätään muilta osin.
3)
Komission asiassa
T-259/02
nostama vastakanne hylätään.
4)
Asioiden
T-260/02
–T-262/02,
T-264/02
ja
T‑271/02
kantajat velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
5)
Asian
T-259/02
kantaja vastaa omista kuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan 90 prosenttia komission oikeudenkäyntikuluista. Komissio
vastaa 10 prosentista omista oikeudenkäyntikuluistaan.
6)
Asiassa
T-263/02
kukin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Pirrung
Forwood
Papasavvas
Julistettiin Luxemburgissa 14 päivänä joulukuuta 2006.
E. Coulon

J. Pirrung
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asian tausta
I  Riidan kohde
II  Kantajat
A  Erste (asia T-264/02)
B  RZB (asia T-259/02)
C  RLB (asia T-262/02)
D  BA-CA (asia T-260/02)
E  Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG (asia T-261/02) ja BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse
AG (asia T‑263/02)
F  ÖVAG ja NÖ-Hypo (asia T-271/02)
III  Hallinnollinen menettely
IV  Riidanalainen päätös
A  Yleistä
B  Toteamukset, jotka koskevat yhteisjärjestelyn asiayhteyttä, eri kokouksia, niiden välisiä yhteyksiä sekä johtavien pankkien
asemaa
C  Pankkien väitteiden tutkiminen ja oikeudellinen arviointi
D  Kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamista koskeva määräys ja sakkojen määrän laskeminen
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
BAWAG:tä (asia T-261/02) ja PSK:ta (asia T-263/02) koskeneen uudelleenjärjestelyn vaikutus
Oikeudellinen arviointi
I  Koko riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset
A  Menettelysääntöjen rikkomista koskevat kanneperusteet
1.  Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomus (asiat T-260/02, T‑261/02 ja T‑263/02)
a)  Kantajien lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Poliittiselle puolueelle FPÖ:lle hallinnollisen menettelyn aikana annettu asema (asiat T-260/02 ja T-271/02)
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Päätelmä
B  Kanneperusteet, jotka koskevat sopimusten virheellistä arviointia
1.  Alustavat toteamukset
2.  Kokousten luonnehtiminen yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi (asiat T‑261/02–T‑263/02 ja
T‑271/02)
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
C  Riidanalaisen päätöksen adressaattien valitseminen (asia T‑271/02)
1.  Asianosaisten lausumat
a)  Kantajien lausumat
b)  Komission lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Komission soveltamat perusteet ja laitosten koko
b)  Tärkeimpien kokousten yksilöinti
Perustelut
Kokousten tärkeyden ja ”pankkien tiiviimmän ryhmän” arviointi
c)  ÖVAG:n ja NÖ-Hypon osallistuminen tärkeimpiin kokouksiin
d)  Päätelmä
D  Näytön esittäminen vuodelta 1994 peräisin olevien asiakirjojen avulla (asia T-271/02)
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
E  Väitteet, joiden mukaan kokoukset eivät ole vaikuttaneet myyntiin
1.  Alustavat toteamukset
2.  Mahdollisuutta vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan koskevan perusteen tulkinta ja soveltaminen nyt käsiteltävässä
asiassa
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Periaatteet, joita sovelletaan arvioitaessa sitä, voiko järjestely vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
Kokousten rajatylittävän vaikutuksen kokonaisvaltainen tutkimus
Yhden jäsenvaltion koko alueen kattavan kartellin mahdollisuus vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
c)  Päätelmä
3.  RLB:n erityistapaus (asia T-262/02)
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
II  Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamista koskevat vaatimukset (asiat T-259/02, T-264/02 ja T-271/02)
A  Kantajien lausumat
B  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
III  Riidanalaisen päätöksen 3 artiklan kumoamista koskevat vaatimukset
A  Tuottamuksen puuttuminen (asiat T-261/02–T-263/02, T-264/02 ja T‑271/02)
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
B  Mahdollisuus myöntää sopimuksille poikkeus (asiat T-262/02 ja T‑271/02)
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
C  Päätelmä
IV  Sakkojen alentamista koskevat vaatimukset
A  Alustavat toteamukset
1.  Suuntaviivojen ja yhteistyötiedonannon sovellettavuus
a)  Taannehtivuuskiellon periaatteen väitetty loukkaaminen (asia T‑264/02)
b)  Suuntaviivojen ja yhteistyötiedonannon merkitys riidanalaisen päätöksen tuomioistuinvalvonnan kannalta
2.  Kantajien väitteiden jäsentely
B  Kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtiminen ”erittäin vakavaksi”
1.  Vakavuuden arviointia koskevat yleiset näkökohdat
2.  Kilpailusääntöjen rikkomisen luonne ja asiayhteys
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Kilpailusääntöjen rikkomisen todelliset vaikutukset markkinoihin
a)  Riidanalainen päätös
b)  BA-CA:n lausumien luonnehdinta
c)  Asianosaisten lausumat
d)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  Asianomaisten maantieteellisten markkinoiden laajuus
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Vireille pantujen menettelyjen valikoivuus (asia T-259/02)
6.  Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta koskeva päätelmä
C  Riidanalaisen päätöksen adressaattien jakaminen ryhmiin ja sakon perusmäärien vahvistaminen
1.  Ersten saattaminen vastuuseen siitä, että GiroCredit on rikkonut kilpailusääntöjä (asia T‑264/02)
a)  Tämän perusteen ja riidanalaisen päätöksen taustalla olevat tosiseikat
b)  Asianosaisten lausumat
c)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Hajautetusti organisoitujen pankkiryhmien pankkien markkinaosuuksien kohdentaminen keskuslaitoksille (asiat T‑259/02,
T‑264/02 ja T‑271/02)
a)  Riidanalainen päätös
b)  Asianosaisten lausumat
Kantajien lausumat
–  Puolustautumisoikeudet ja perustelut
–  Markkinaosuuksien kohdentamisen edellytykset
–  Tosiseikkoja koskevat toteamukset ja niiden arviointi
Komission perustelut
c)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavia huomioita
Puolustautumisoikeudet ja perustelut
Komission lähestymistavan laillisuus, kun otetaan huomioon kilpailuoikeuden rikkomisista johtuvan vastuun henkilökohtaisuus
Muut komission lähestymistavan laillisuutta koskevat väitteet
–  Komission lähestymistavan yhteensopivuus suuntaviivojen kanssa
–  Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitetty loukkaaminen
–  Yhdistetyissä asioissa SCK ja FNK vastaan komissio annettu tuomio
Väitteet, jotka liittyvät tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin ja keskuslaitosten roolin arviointiin
Päätelmä
3.  Ryhmäjaon perusteleminen ja sakkojen perusmäärien vahvistaminen (asiat T-260/02, T-261/02, T-263/02 ja T-264/02)
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitetty loukkaaminen (asiat T‑261/02, T-263/02 ja T-271/02)
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Markkinaosuuksien määrittäminen (asiat T-263/02, T‑264/02 ja T‑271/02)
a)  Asianosaisten lausumat
PSK ja PSK-B (asia T-263/02)
Erste ja säästökassaryhmä
ÖVAG ja Volksbanken-ryhmä
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
PSK ja PSK-B (asia T-263/02)
Erste ja säästökassaryhmä
–  Johtavalle pankille määrätty sakko
–  EÖ:lle määrätty erillinen sakko
ÖVAG ja Volksbanken-ryhmä (asia T-271/02)
c)  Päätelmä
6.  Ryhmäjakoa ja sakon perusmäärien vahvistamista koskeva päätelmä
D  Kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa koskevat kanneperusteet (asiat T‑259/02, T‑261/02 ja T-263/02)
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
E  Lieventävät olosuhteet
1.  Alustavia huomioita
2.  Tiettyjen kantajien rooli kokouksissa (asiat T‑259/02, T-260/02, T‑261/02, T-263/02 ja T-271/02)
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Passiivinen käyttäytyminen tai toimiminen seurailijana (asiat T-259/02, T-263/02 ja T-271/02)
BA-CA:n (asia T-260/02) ja BAWAG:n (asia T-261/02) rooli
3.  Kilpailusääntöjen rikkomisen lopettaminen (asiat T-259/02, T‑261/02, T-263/02, T‑264/02 ja T-271/02)
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  Kohtuullisen epäilyn olemassaolo kilpailua rajoittavan käyttäytymisen sääntöjenvastaisuudesta
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Pankkialan kriisi (asia T-264/02)
6.  Päätelmä
F  Kanneperusteet, jotka koskevat yhteistyötiedonannon huomiotta jättämistä
1.  Riidanalainen päätös
2.  Asianosaisten lausumat
3.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Alustavia huomioita
b)  Vastaukset tietopyyntöihin
Asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun päätöksen puuttuminen (asia T-259/02)
Tietopyyntöihin annettujen vastausten vapaaehtoisuuden arvioiminen
c)  Yhteisen tosiseikkoja koskevan selvityksen arviointi
d)  RZB:n ja BA-CA:n erityiset väitteet
RZB:n tunnustus, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen kilpailunvastaista tarkoitusta
Muut seikat, joihin BA-CA on vedonnut
e)  Päätelmä
G  Menettelysääntöjen rikkominen (asia T-271/02)
H  Päätelmä sakkojen alentamista koskevista vaatimuksista
V  Komission vaatimus RZB:lle määrätyn sakon korottamisesta
Vaatimukset, joiden mukaan olisi kumottava päätökset, joiden perusteella FPÖ on hyväksytty kantelijaksi ja sille on toimitettu
väitetiedoksiannot (asia T-271/02)
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.