CELEX: 62009TJ0137
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
Az R10 közösségi szóvédjegy bejelentése
Az R10 nem lajstromozott nemzeti szóvédjegy
A nemzeti védjegy átruházása
Eljárási szabálytalanság

A jogvita előzményei
2006. január 2‑án Aurelio Muñoz Molina a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet
(HL L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett a közösségi védjegyről szóló,
2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet [HL L 78., 1. o.]) alapján közösségi védjegybejelentést tett a Belső Piaci
Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy az R10 szómegjelölés volt.
A közösségi védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2006. július 24‑i 30/2006. számában hirdették meg.
2006. október 24‑én a DL Sports & Marketing Ltda a 40/94 rendelet 42. cikkének (jelenleg a 207/2009 rendelet 41. cikke) alapján
felszólalt a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben. Az említett felszólalás az R10 nem lajstromozott védjegyen vagy
gazdasági tevékenység körében használt más megjelölésen alapult, és a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő valamennyi
áru ellen irányult. A felszólaló felszólalása alátámasztásául a 40/94 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontjában és 8. cikkének
(4) bekezdésében (jelenleg a 207/2009 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontja és 8. cikkének (4) bekezdése) foglalt okokra
hivatkozott.
2006. november 28‑án a felszólalási osztály 2007. március 29‑ig tartó négy hónapos határidőt jelölt meg a DL Sports & Marketing
számára hogy – többek között – bizonyítsa a hivatkozott korábbi jog fennállását és érvényességét. 2007. március 29‑én a DL
Sports & Marketing a határidő meghosszabbítását kérte, amelyet 2007. június 8‑án 2007. augusztus 9‑ig biztosítottak is a számára.
2007. október 24‑én a felszólalási osztály megállapította, hogy a felszólalás alátámasztásául egyetlen bizonyíték sem került
benyújtásra.
2007. október 31‑i levelével a felperes Nike International Ltd jogtanácsosa tájékoztatta a felszólalási osztályt, hogy egy,
2007. június 20‑án kötött megállapodás (a továbbiakban: átruházásról szóló megállapodás) útján a DL Sports & Marketing – a
Nike, Inc. közvetítésével – több védjegyhez fűződő jogosultságát és ipari tulajdonjogait a felperesre ruházta át. A felperes
jogtanácsosa előadta, hogy a korábbi jogok új jogosultjától azt az utasítást kapta, hogy folytassa a felszólalási eljárást,
ennek megfelelően kérte, hogy ezen eljárásban képviselői minőségben vegyen részt.
2008. február 19‑én a felszólalási osztály a felszólalást elutasította azzal az indokkal, hogy a DL Sports & Marketing a megjelölt
határidőn belül nem bizonyította az említett felszólalás alátámasztásául hivatkozott korábbi jog fennállását (a továbbiakban:
a felszólalási osztály határozata).
2008. március 28‑án a felperes a 40/94 rendelet 57–62. cikke (jelenleg a 207/2009 rendelet 58–64. cikke) alapján fellebbezést
nyújtott be a felszólalási osztály határozatával szemben.
2009. január 21‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa a fellebbezést mint
elfogadhatatlant elutasította azzal az indokkal, hogy a felperes nem nyújtott be bizonyítékot a felszólalási eljárásban részes
féli jogállásának alátámasztásául, következésképpen nem állt jogában fellebbezést benyújtani a felszólalási osztály határozatával
szemben. A fellebbezési tanács úgy ítélte meg ugyanis, hogy az említett fórum előtt a felperes jogtanácsosa nem jelezte – és
még kevésbé bizonyította –, hogy a felszólalás alapjául hivatkozott korábbi jog szerepel a felperesre ruházott védjegyek között.
A fellebbezési tanács kifejtette, hogy a fellebbezési eljárás folyamán a felperes azt sem tudta bizonyítani, hogy ő a korábbi
jog jogosultja. A fellebbezési tanács ezért úgy vélte, hogy az átruházásról szóló megállapodás kizárólag azt bizonyítja, hogy
a felperes megszerzett bizonyos közösségi védjegyeket, de nem kifejezetten a hivatkozott korábbi jogot.

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        változtassa meg a megtámadott határozatot; állapítsa meg, hogy a fellebbezési tanács előtt benyújtott fellebbezés elfogadható;
és kötelezze a fellebbezési tanácsot, hogy ezzel összhangban érdemben vizsgálja meg az említett fellebbezést;
–        másodlagosan állapítsa meg, hogy a fellebbezési tanács és a felszólalási osztály megsértette a 40/94 rendelet 73. cikkét (jelenleg
a 207/2009 rendelet 75. cikke) és az egyéb alkalmazandó rendelkezéseket; rendelje el ezeknek az ügyre vonatkozó visszamenőleges
alkalmazását azon hiány orvoslása érdekében, miszerint a felperesnek nem volt lehetősége a korábbi jog engedményeseként a
hibákat kijavítani; és/vagy rendelje el legalább a határozatnak az előző jogosult képviselőjének történő megfelelő címzését.
Az OHIM lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Indokolás
A felperes lényegében négy jogalapra hivatkozik, amelyeket először is az indokolási kötelezettségnek a felszólalási osztály
által történt megsértésére, másodszor a 40/94 rendelet 73. cikke és az egyéb alkalmazandó rendelkezések által elismert védelemhez
való jognak úgy a felszólalási osztály, mint a fellebbezési tanács által történt megsértésére, harmadszor az OHIM előtti eljárásokra
vonatkozó iránymutatások (a továbbiakban az OHIM iránymutatásai) fellebbezési tanács által történt megsértésére, negyedszer
pedig a korábbi jog átruházására vonatkozó értékelési hibára alapít.
Az első, valamint a második jogalapot a felszólalási osztály határozatára vonatkozó részükben azonnal el kell utasítani. A
40/94 rendelet 63. cikke (1) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 irányelv 65. cikkének (1) bekezdése) értelmében ugyanis a közösségi
bíróság előtt keresettel csak a fellebbezési tanácsok határozatai támadhatók meg, következésképpen ilyen keresetben csak az
a jogalap engedhető meg, amely magának a fellebbezési tanácsnak a határozata ellen irányul (a T‑303/03. sz., Lidl Stiftung
kontra OHIM – REWE‑Zentral [Salvita] ügyben 2005. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 2005., II‑1917. o.] 59. pontja).
Ezt követően a harmadik jogalapot kell megvizsgálni, mivel a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy – az OHIM iránymutatásainak
megfelelően – a fellebbezési tanács nem vizsgálhatta jogszerűen, hogy ténylegesen megszerezte‑e a felszólalás alapjául hivatkozott
korábbi jogot.

Az OHIM iránymutatásainak megsértésére alapított harmadik jogalapról
A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanács nem utasíthatta volna el a fellebbezését mint elfogadhatatlant azzal az
indokkal, hogy ő nem jogosultja a felszólalás alapjául hivatkozott jognak. Megállapítja ugyanis, hogy az OHIM iránymutatásainak,
közelebbről a „Felszólalás” című C. része „Eljárási kérdések” című 1. része A.V.2.5.3. pontjának megfelelően, ha a felszólalás
alapjául hivatkozott védjegy védjegyokiratának másolata más társaságot tüntet fel jogosultként, mint amely a felszólalást
benyújtotta, a felszólalás elfogadható azon feltételezés alapján, miszerint a korábbi védjegyet a felszólalás benyújtását
megelőzően átruházták a felszólalóra. A felperes úgy véli, ugyanezen előfeltevés alkalmazandó a felszólalási osztály határozata
ellen benyújtott fellebbezés esetében.
Az OHIM vitatja ezeket az érveket.
A Törvényszék álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy – ellentétben azzal az esettel, amikor az átruházásra a felszólalás benyújtását megelőzően kerül sor –
ha a hivatkozott védjegy átruházására a felszólalás benyújtását követően, ugyanakkor azt megelőzően kerül sor, hogy az OHIM
elfogadná végleges határozatát, ez utóbbinak biztosítania kell a felszólalást vagy a védjegybejelentést eredetileg benyújtó
fél jogainak védelmét, mivel a védjegy engedményese eljárásba történő belépése engedélyezésének célja egy, a korábban említett
fél által kezdeményezett eljárásnak az ő tekintetében történő befejezése. Egyébiránt a fellebbezési tanácsnak meg kell bizonyosodnia
afelől, hogy a fellebbezést benyújtó személy jogosult a felszólalási osztály határozatával szembeni fellépésre (ebben az értelemben
és analógia útján lásd a Törvényszék T‑301/03. sz., Canali Ireland kontra OHIM – Canal Jean [CANAL JEAN CO. NEW YORK] ügyben
2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2479. o.] 19. és 20. pontját). Ennélfogva – a felperes állításával ellentétben –
meg kell állapítani egyrészt, hogy az OHIM hivatkozott iránymutatása nem alkalmazható analógia útján valamely, a felszólalási
osztály egy határozatával szemben benyújtott fellebbezés elfogadhatósága tekintetében, másrészt hogy a fellebbezési tanács
jogszerűen vizsgálhatta, hogy a felperes jogosult‑e eljárni.
Ilyen körülmények között a jelen jogalapot el kell utasítani.

A megtámadott határozat tekintetében a 40/94 rendelet 73. cikke, valamint egyéb alkalmazandó rendelkezések által elismert
védelemhez való jog megsértésére alapított második jogalapról
A felek érvei
A felperes arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat elfogadásával megsértették egyrészt a védelemhez való jogát, mivel
e határozat az átruházásról szóló megállapodás értelmezésén alapul, amelynek tárgyában ő nem nyújthatta be észrevételeit,
másrészt egyéb alkalmazandó rendelkezések, köztük a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet végrehajtásáról szóló, 1995.
december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet., 189. o.)
31. szabályának (6) bekezdésének megsértésén alapul, mivel nem volt lehetősége a korábbi jog átruházásának bizonyításával
kapcsolatos hiányok pótlására.
Az OHIM azt állítja, hogy a fellebbezési tanács nem sérthette meg a felperes védelemhez való jogát, mivel a felperes nem részes
félként vett részt a felszólalási osztály előtti eljárásban. Az OHIM hangsúlyozza e tekintetben, hogy a felperes csupán 2007.
augusztus 10‑ét követően kérte félként való elismerését, amely időpontban az említett eljárás – a hivatkozott korábbi jog
fennállására, érvényességére és kiterjedésére vonatkozó bizonyítékok benyújtására rendelkezésre álló határidő utolsó meghosszabbításának
lejárta folytán – lezárult, még akkor is, ha a felszólalást elutasító határozatot csak hónapokkal később hozták meg. Továbbá
a felperes nem nyújtott be egyetlen bizonyítékot sem a felszólalás alapjául hivatkozott korábbi jog javára történt átruházása
tekintetében. Az OHIM álláspontja szerint a fellebbezési tanács nem sértette meg a 2868/95 rendelet 31. cikkének (6) bekezdését,
és az egyéb alkalmazandó rendelkezéseket sem, mivel csak akkor hívhatja fel a feleket hiánypótlásra, ha a felszólalási eljárás
még nem zárult le.
Az OHIM mindenesetre úgy véli, hogy még ha feltételezzük is, hogy a felperes védelemhez való joga sérült, ez a sérelem nem
eredményezheti a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését, mivel még ha a felperest az OHIM fel is hívta volna a határidő
lejártára és a felszólalási eljárás befejezésére vonatkozó észrevételeinek benyújtására, a felszólalási eljárás nem vezethetett
volna más eredményre, mint a felszólalás elutasítása és a kereset elfogadhatatlansága.
A Törvényszék álláspontja
A felperes lényegében azt állítja, hogy a fellebbezési tanács nem utasíthatta volna el a fellebbezését mint elfogadhatatlant
anélkül, hogy biztosította volna számára többek között az általa annak alátámasztásául benyújtott bizonyítékok kielégítő voltára
vonatkozóan felmerült kételyek megválaszolásának lehetőségét, miszerint megszerezte a felszólalás alapjául hivatkozott jogot.
A 2868/95 rendelet 31. szabályának (6) bekezdése a közösségi védjegy vagy közösségi védjegybejelentés átruházásának vonatkozásában
akként rendelkezik, hogy ha az átruházás bejegyzésének feltételei – köztük a felszólalás alátámasztására szolgáló bizonyítékok
benyújtásának kötelezettsége – nem teljesülnek, az OHIM felhívja a kérelmezőt hiánypótlásra, és „[ha] a kérelmező a hiányokat
az [OHIM] által megjelölt határidőn belül nem pótolja, az [OHIM] az átruházás bejegyzése iránti kérelmet elutasítja”.
A felszólalás alapjául hivatkozott korábbi nemzeti jog átruházásának bizonyítására vonatkozó jogszabályi rendelkezés hiányában
az OHIM iránymutatásai – amelyeket fő szabály szerint be kell tartania (ebben az értelemben lásd a Törvényszék T‑410/07. sz.,
Jurado Hermanos kontra OHIM [JURADO] ügyben 2009. május 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑1345. o.] 20. pontját) – e
tekintetben a 2868/95 rendelet 31. cikkének (6) bekezdésében foglalt rendelkezéseken alapulnak. Ekként ezen iránymutatások
„Felszólalás” című C. részének „Eljárási kérdések” című 1. része, amely a jelen ügyre alkalmazandó – amint arra a felperes
harmadik jogalapjának keretében emlékeztet –, azt írja elő, hogy ha a korábbi nemzeti jog új jogosultja „tájékoztatja a [z
OHIM‑ot] az átruházásról, de ezen átruházást nem (kielégítő módon) bizonyítja, a felszólalási eljárást fel kell függeszteni,
és az új jogosult számára két hónapos határidőt kell biztosítani az átruházásról szóló bizonyíték benyújtására (E.VIII.1.3.1. pont).
A 2868/95 rendelet 31. cikke (6) bekezdésének ezen, a nemzeti védjegyek átruházása tekintetében való átvétele nem vitatható,
mivel olyan esetben, amikor a nemzeti jog nem rendelkezik a lajstromozott védjegyhez fűződő jogok bejegyzésére vonatkozó eljárásról,
a felszólalási osztály vagy a fellebbezési tanács által arra vonatkozóan végzett vizsgálat, hogy a felszólalás alapjául hivatkozott
védjegy átruházása ténylegesen megtörtént, lényegében azonos az OHIM illetékes fóruma által a közösségi védjegyeket érintő
átruházás iránti kérelmekre vonatkozóan végzett vizsgálattal. Egyébiránt, még ha ezen eljárás kifejezetten a lajstromozott
nemzeti védjegyekre vonatkozik is, analógia útján alkalmazni kell a nem lajstromozott nemzeti védjegyek átruházására, mivel
az OHIM‑nak ugyanolyan vizsgálatot kell végeznie.
Végezetül a 2868/95 rendelet 50. szabálya (1) bekezdésének megfelelően a fellebbezési eljárásban megfelelően alkalmazni kell
annak a szervezeti egységnek az eljárására vonatkozó előírásokat, amely a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta.
A jelen ügyben a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a felperes nem tudta bizonyítani, hogy ő a korábbi jog jogosultja,
következésképpen nem bizonyította a felszólalási eljárásban részes féli jogállását, és nem állt jogában fellebbezést benyújtani
a felszólalási osztály határozatával szemben. Mindazonáltal a fellebbezési tanács, a fent említett szabályokat megsértve,
nem biztosított lehetőséget a felperes számára az általa hivatkozott korábbi jog átruházását alátámasztó további bizonyítékoknak
az eljárási jogának igazolása céljából történő benyújtására.
Az OHIM‑nak a fellebbezési tanács ezen eljárása igazolására irányuló, azon alapuló érvének, miszerint a felperes az iránti
kérelmét, hogy az eredeti felszólaló helyébe léphessen, a felszólalási eljárás befejezését követően nyújtotta be, nem adható
hely. Meg kell állapítani, hogy még ha feltételezzük is, hogy a korábbi nemzeti védjegy engedményesének a felszólalás vizsgálati
eljárásának befejezése és a felszólalási eljárás határozatának meghozatala között benyújtott, arra irányuló kérelme, hogy
a felszólaló helyébe léphessen, nem elfogadható, sőt akár teljességgel figyelmen kívül is hagyható anélkül, hogy elfogadhatatlanként
kifejezetten el kellene utasítani, ez a körülmény nem foszthatja meg az említett engedményest azon jogától, hogy a felszólalási
osztály határozatával szemben fellebbezést nyújtson be. Az engedményesnek mint a felszólalás alapjául hivatkozott védjegy
jogosultjának ugyanis szükségképpen jogában áll a felszólalási eljárás végén hozott határozat ellen fellépni (ebben az értelemben
és analógia útján lásd a fenti 17. pontban hivatkozott CANAL JEAN CO. NEW YORK ügyben hozott ítélet 18. és 19. pontját), függetlenül
attól a kérdéstől, hogy benyújtott‑e arra irányuló kérelmet a felszólalási osztály előtt, hogy a felszólaló helyébe léphessen,
és hogy e kérelem elfogadható volt‑e. Noha természetesen a fellebbezési tanácsnak meg kell bizonyosodnia afelől, hogy ténylegesen
az engedményes a korábbi védjegy jogosultja, e vizsgálatot az alkalmazandó eljárási szabályok, köztük az OHIM iránymutatásai
tiszteltben tartásával kell végeznie.
Nem adható hely az OHIM arra alapított érvének sem, miszerint a felperes egyáltalán nem nyújtott be bizonyítékot a felszólalás
alapjául hivatkozott korábbi jog javára történő átruházásának alátámasztásául. Meg kell állapítani ugyanis, hogy a felperes
által hivatkozott kifogás pontosan annak alátámasztására irányul, hogy a fellebbezési tanácsnak lehetővé kellett volna tennie
számára a benyújtott bizonyítékok értelmezésére vonatozó észrevételeinek benyújtását vagy az említett bizonyítékok hiányosságainak
pótlását.
Ilyen körülmények között meg kell vizsgálni az OHIM azon érvét, mely szerint a fellebbezési tanács által elkövetett jogsértés
a jelen ügyben nem vezethet a megtámadott határozat hatályon kívül helyezéséhez, tekintve, hogy nem befolyásolja annak tartalmát,
mivel a felszólalást mindenképpen el kell utasítani azzal az indokkal, hogy az eredeti felszólaló elmulasztotta a felszólalás
alapjául hivatkozott korábbi jog fennállására vonatkozó bizonyítékok benyújtását.
Meg kell állapítani, hogy természetesen az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az eljárási szabálytalanság csak akkor
teszi érvénytelenné a jogi aktust, ha megállapítást nyer, hogy e szabálytalanság hiányában a megtámadott határozatnak más
lett volna a tartalma (ebben az értelemben lásd a Törvényszék T‑24/01. sz., Staelen kontra Parlament ügyben 2003. március
5‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2003., I‑A‑79. o, és II‑423. o.] 53. pontját). A jelen ügyben ugyanakkor a megtámadott határozat
a felperes fellebbezését anélkül utasította el mint elfogadhatatlant, hogy állást foglalt volna a felperes felszólalásának
a felszólalási osztály által történt elutasítására vonatkozó érveinek megalapozottságának tárgyában. Ilyen körülmények között
az OHIM által hivatkozott azon tény, hogy a felszólalást elutasító e határozat álláspontja szerint nyilvánvalóan helytálló,
nem releváns. Vitathatatlan, hogy valamely, a fellebbezést mint elfogadhatatlant elutasító határozat tartalma nem azonos egy
érdemi határozat tartalmával. Egyébként a Törvényszék nem vizsgálhatja közvetlenül a felszólalási osztály határozatának jogszerűségét
és a fellebbezési tanács által nem tárgyalt érveket annak megállapítása céljából, hogy az eljárási szabályok fellebbezési
tanács által történt megsértése befolyással lehetett‑e a felszólalás végleges elutasítására (ebben az értelemben lásd a T‑402/07. sz.,
Kaul kontra OHIM – Bayer [ARCOL] ügyben 2009. március 25‑én hozott ítélet [EBHT 2009., II‑737. o.] 47. és 49. pontját).
Következésképpen a jelen jogalapnak a megtámadott határozatra vonatkozó részében helyt kell adni, anélkül hogy szükséges lenne
annak vizsgálata, hogy a felperes védelemhez való jogát, a fent említett rendelkezésektől függetlenül, megsértették‑e.
Márpedig, ami az ebből levonandó következtetéseket illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a felperes lényegében elsődlegesen
azt kéri a Törvényszéktől, hogy változtassa meg a megtámadott határozatot, és mondja ki, hogy fellebbezése elfogadható, másodlagosan
pedig hogy helyezze hatályon kívül az említett határozatot.
Mindazonáltal – még ha feltételezzük is, hogy a megváltoztatási jogkör magában foglalja a Törvényszék azon lehetőségét, hogy
a fellebbezési tanács határozatával ellentétes határozatot fogadjon el – a jelen esetben a Törvényszék nem orvosolhatja a
fellebbezési tanács által elkövetett jogsértést. A Törvényszék ugyanis nem hívhatja fel szabályosan a felperest a felszólalás
alapjául hivatkozott nemzeti jog annak javára történt átruházására vonatkozó további érvek és bizonyítékok előterjesztésére,
és nem foglalhat állást ezen új elemek fényében a fellebbezési tanács előtt benyújtott fellebbezés elfogadhatóságának kérdésében
(ebben az értelemben lásd a Bíróság C‑29/05. P. sz., OHIM kontra Kaul ügyben 2007. március 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2007.,
I‑2213. o.] 54. pontját és a T‑128/01. sz., DaimlerChrysler kontra OHIM [Calandre] ügyben 2003. március 6‑án hozott ítéletének
[EBHT 2003., II‑701. o.] 18. pontját). Ilyen körülmények között, anélkül hogy a felperes negyedik jogalapjának vizsgálata
szükséges lenne, a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni, és az annak megváltoztatására irányuló kérelmeket
el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. A jelen ügyben, mivel az OHIM kérelmei alapvető része tekintetében pervesztes lett, ám a felperes
nem kérte az OHIM költségek viselésére való kötelezését, mindegyik fél maga viseli a költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) első
fellebbezési tanácsának 2009. január 21‑i határozatát (R 551/2008‑1. sz. ügy).
2)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
Mindegyik fél maga viseli a saját költségeit.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. november 24‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.