CELEX: 62007TJ0348
Bendra užsienio ir saugumo politika
Ribojančios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu
Lėšų įšaldymas
Bendroji pozicija 2001/931/BUSP ir Reglamentas (EB) Nr. 2580/2001
Ieškinys dėl panaikinimo
Reikalavimų pakeitimas
Teisminė kontrolė
Sąjungos lėšų įšaldymo priemonės įgyvendinimo sąlygos

Teisinis pagrindas ir ginčo aplinkybės
Šio ginčo teisinis pagrindas ir aplinkybės išdėstyti 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
Al-Aqsa prieš Tarybą
(T‑327/03, Rink. p. II‑0000, toliau – Sprendimas
Al-Aqsa
), būtent jo 16–21 punktuose, kur aprašytos Nyderlanduose vykdytos administracinės procedūros ir teismo procesai, susiję su
ieškove
Stichting Al-Aqsa,
kuriuose priimti:
Sanctieregeling terrorisme 2003
(Nutarimas dėl sankcijų už terorizmą, toliau –
Sanctieregeling
), priimtas Nyderlandų užsienio reikalų ir finansų ministrų 2003 m. balandžio 3 d., 2003 m. balandžio 9 d.
Algemene Inlichtingen- en Veiligheidsdienst
(Bendroji žvalgybos ir saugumo tarnyba, toliau – AIVD) direktoriaus Nyderlandų užsienio reikalų ministerijos politinių reikalų
generaliniam direktoriui adresuotas oficialus memorandumas (toliau – AIVD memorandumas), 2003 m. gegužės 13 d.
Rechtbank te ‘s-Gravenhage, sector civiel recht, voorzieningenrechter
(Hagos (Nyderlandai) apygardos teismo civilinės teisės skyriaus laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, toliau
– laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas) tarpinis sprendimas (toliau – tarpinis sprendimas dėl laikinųjų apsaugos
priemonių taikymo) ir 2003 m. birželio 3 d. to paties teisėjo galutinis sprendimas (toliau – sprendimas dėl laikinųjų apsaugos
priemonių taikymo).
Sprendimu
Al-Aqsa
Pirmosios instancijos teismas panaikino 2006 m. gegužės 29 d. Tarybos sprendimą 2006/379/EB, įgyvendinantį Reglamento (EB)
Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu,
2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį Sprendimą 2005/930/EB (OL L 144, p. 21), kiek jis susijęs su ieškove, iš esmės dėl to,
kad šis sprendimas nebuvo tinkamai motyvuotas.
2007 m. balandžio 23 d. laišku Europos Sąjungos Taryba nurodė ieškovei, kad, jos nuomone, motyvai, kuriais remiantis ji buvo
įtraukta į 2001 m. gruodžio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems
asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu (OL L 344, p. 72 ir klaidų ištaisymas OL L 164, 2007, p. 36; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 207), priede esantį sąrašą (toliau – ginčijamas sąrašas), tebegalioja ir todėl ji ketina
palikti ieškovę šiame sąraše. Prie šio laiško buvo pridėta motyvų, kuriais rėmėsi Taryba, santrauka. Ieškovei taip pat nurodyta,
kad ji gali per vieną mėnesį pateikti Tarybai savo pastabas dėl ketinimo palikti ją ginčijamame sąraše ir dėl šiuo atžvilgiu
nurodytų motyvų bei jas pagrindžiančius dokumentus.
Prie minėto laiško pridėtoje motyvų santraukoje Taryba pažymėjo:
„(Ieškovė) buvo įsteigta 1993 m. Nyderlanduose kaip pagal Nyderlandų teisę įsteigtas fondas. Ji rinko lėšas tam tikroms palestiniečių
judėjimui
Hamas
, esančio su terorizmo aktais susijusių grupių sąraše remiantis Bendrosios pozicijos 2001/931/BUSP (2001 m. gruodžio 27 d.
Tarybos bendroji pozicija dėl konkrečių priemonių taikymo kovojant su terorizmu (OL L 344, p. 93; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 217) 1 straipsnio 2 dalimi, priklausančioms organizacijoms. Daugelis iš šių organizacijų suteikia
lėšas, kad būtų atlikti terorizmo aktai arba siekdamos padėti juos atlikti. Šie aktai nurodyti Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 3 dalies k papunktyje ir atliekami siekiant šios bendrosios pozicijos 1 straipsnio 3 dalies i–iii papunkčiuose
nurodytų tikslų.
[Ieškovė] patenka į Reglamento <...> Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies ii papunkčio taikymo sritį.
(Nyderlandų) užsienio reikalų ir finansų ministrai 2003 m. balandžio 3 d. ministrų nutarimu DJZ/BR/219-03 (vadinamuoju
Sanctieregeling Terrorisme
), 2003 m. balandžio 7 d. paskelbtu
Staatscourant
(Nyderlandų oficialusis leidinys), nurodė įšaldyti visą [ieškovės] turtą. Šis sprendimas buvo patvirtintas 2003 m. birželio
3 d. Hagos apygardos teismo civilinės teisės skyriaus pirmininko priimtu sprendimu LJN AF9389. Šiame sprendime konstatuojama,
kad [ieškovė] turi būti laikoma
Hamas
remiančia organizacija, suteikianti galimybę arba padedanti jai atlikti terorizmo aktus.
Taigi sprendimas [ieškovės] atžvilgiu buvo priimtas kompetentingos institucijos remiantis Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
4 dalimi.
Taryba įsitikinusi, kad tebegalioja motyvai, dėl kurių [ieškovė] buvo įtraukta į [ginčijamą sąrašą].“
Akivaizdu, kad šioje motyvų santraukoje nurodyti ministrų įsakymas ir sprendimas yra būtent
Sanctieregeling
ir sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo.
2007 m. gegužės 25 d. laišku ieškovė atsakydama pateikė Tarybai savo pastabas. Ji kritikavo tiek jos nurodytus motyvus, kuriais
grindžiamas jos palikimas ginčijamame sąraše, tiek taikytą procedūrą.
2007 m. birželio 28 d., t .y. po 2007 m. sausio 16 d. įvykusio bylos, kurioje priimtas Sprendimas
Al-Aqsa
, teismo posėdžio, bet iki minėto sprendimo paskelbimo, Europos Sąjungos Taryba priėmė Sprendimą 2007/445/EB, įgyvendinantį
Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį sprendimus 2006/379/EB ir 2006/1008/EB (OL L 169, p. 58,
toliau – ginčijamas sprendimas). Šiuo sprendimu Taryba paliko ieškovės pavadinimą ginčijamame sąraše.
Pagal ginčijamo sprendimo penktą konstatuojamąją dalį:
„Taryba atliko asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikomas Reglamentas <...> Nr. 2580/2001, išsamią peržiūrą, privalomą pagal
to reglamento 2 straipsnio 3 dalį. Tai vykdydama ji atsižvelgė į pastabas ir dokumentus, kuriuos tam tikri susiję asmenys,
grupės ir subjektai pateikė Tarybai.“
Pagal ginčijamo sprendimo šeštą konstatuojamąją dalį:
„Atlikusi peržiūrą Taryba padarė išvadą, kad šio sprendimo priede išvardyti asmenys, grupės ir subjektai yra susiję su teroro
aktais, kaip apibrėžta <...> bendrosios pozicijos (2001/931) <...> 1 straipsnio 2 ir 3 dalyse, kad kompetentinga institucija
dėl jų yra priėmusi sprendimą, kaip apibrėžta tos bendrosios pozicijos 1 straipsnio 4 dalyje, ir kad jiems toliau turėtų būti
taikomos konkrečios ribojančios priemonės, numatytos Reglamente (EB) Nr. 2580/2001.“
Apie ginčijamą sprendimą ieškovei pranešta 2007 m. birželio 29 d. Tarybos laišku. Prie šio laiško pridėta motyvų santrauka
(toliau – motyvų santrauka), identiška pridėtajai prie 2007 m. balandžio 23 d. Tarybos laiško (žr. šio sprendimo 3 punktą).

Procesas ir naujos aplinkybės, atsiradusios bylos eigoje
Ieškovė pateikė šį ieškinį, kuriuo iš pradžių buvo siekiama, kad būtų iš dalies panaikintas ginčijamas sprendimas, ir kurį
Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2007 m. rugsėjo 12 d.
2007 m. gruodžio 20 d. Taryba priėmė Sprendimą 2007/868/EB, įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir
panaikinantį ginčijamą sprendimą (OL L 340, p. 100). Šiame sprendime ieškovės pavadinimas paliekamas ginčijamame sąraše.
Išklausęs šalis 2008 m. vasario 20 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo septintosios kolegijos pirmininkas patenkino
Nyderlandų Karalystės ir Europos Bendrijų Komisijos prašymus leisti įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimus.
2008 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu laišku ieškovė paprašė leisti pakeisti reikalavimus
šioje byloje taip, kad ieškiniu taip pat siekiama ir Sprendimo 2007/868 panaikinimo, kiek jis su ja susijęs. 2008 m. liepos
10 d. ir 17 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktose pastabose dėl šio prašymo Taryba pareiškė, kad neprieštarauja
šiam ieškovės prašymui.
2008 m. liepos 15 d. Taryba priėmė Sprendimą 2008/53/EB, įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį
Sprendimą 2007/868 (OL L 188, p. 21). Šiame sprendime ieškovės pavadinimas paliekamas ginčijamame sąraše.
2008 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu laišku ieškovė paprašė leisti pakeisti reikalavimus
šioje byloje taip, kad ieškiniu taip pat siekiama ir Sprendimo 2008/583 panaikinimo, kiek jis su ja susijęs. 2008 m. spalio
10 d. kanceliarijai pateiktose pastabose dėl šio prašymo Taryba pareiškė, kad neprieštarauja šiam ieškovės prašymui. 2008 m.
spalio 6 d. ir 14 d. kanceliarijai pateiktose pastabose Nyderlandų Karalystė ir Komisija pareiškė, kad neprieštarauja ieškovės
prašymui.
2009 m. sausio 26 d. Taryba priėmė Sprendimą 2009/62/EB, įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį
Sprendimą 2008/583 (OL L 23, p. 25). Šiame sprendime ieškovės pavadinimas paliekamas ginčijamame sąraše.
2009 m. birželio 15 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 501/2009, įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį
ir panaikinantį Sprendimą 2009/62 (OL L 151, p. 14). Šiame reglamente ieškovės pavadinimas paliekamas ginčijamame sąraše.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu Pirmosios instancijos teismas (septintoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones, pagal šio teismo Procedūros reglamento 64 straipsnį pateikė šalims raštu
du klausimus.
Pirma, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad prašymas priderinti reikalavimus taip, kad jais siekiama panaikinti ir
Sprendimą 2007/868, buvo pateiktas praleidus EB 230 straipsnio penktoje pastraipoje numatytą dviejų mėnesių terminą nuo šio
sprendimo paskelbimo arba pranešimo apie šį sprendimą, todėl šio prašymo pateikimo dieną ieškovė prarado teisę pateikti ieškinį
dėl minėto akto panaikinimo. Nors atsakovė ir į bylą įstojusios šalys dėl to nepareiškė prieštaravimų, Pirmosios instancijos
teismas, priminęs, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką klausimas, ar ieškinys buvo pareikštas praleidus terminą, yra
su viešąja tvarka susijęs nepriimtinumo pagrindas, kurį Bendrijos teismas gali nagrinėti savo iniciatyva, paprašė šalių pateikti
nuomonę raštu dėl klausimo, ar minėtas dviejų mėnesių terminas taikomas taip pat tokiu atveju, kai reikalavimas dėl Bendrijos
akto panaikinimo pareiškiamas ne ieškinyje, o pateikiant prašymą leisti pakeisti reikalavimus dėl naujo akto, kuriuo buvo
pakeistas ir panaikintas ankstesnis aktas, panaikinimo; toks pakeitimas iš principo yra leidžiamas Bendrijos teismo gero teisingumo
vykdymo ir proceso ekonomiškumo sumetimais.
Antra, Pirmosios instancijos teismas paprašė pagrindinių šalių raštu pateikti aiškią poziciją dėl tam tikrų Nyderlandų Karalystės
įstojimo į byla paaiškinime pateiktų pastabų, susijusių su ieškovės teise, pirma, pateikti apeliacinį skundą dėl sprendimo
dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo ir, antra, pareikšti ieškinį bylą iš esmės nagrinėjančiame teisme.
Į šiuos klausimus šalys atsakė raštu per nustatytus terminus.
2009 m. spalio 28 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktame atsakyme raštu į klausimus ieškovė paprašė leisti
pakeisti reikalavimus taip, kad ieškiniu taip pat siekiama sprendimų 2008/583 (kuris dėl rašybos klaidos buvo nurodytas kaip
„Sprendimas 2008/538“) ir 2009/62 bei Reglamento Nr. 501/2009 panaikinimo, kiek jie susiję su ieškove. Pirmosios instancijos
teismas paprašė kitų šalių savo pastabas dėl šio prašymo pateikti žodžiu per posėdį.
Per 2009 m. lapkričio 25 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
klausimus. Posėdyje ieškovė tiksliai nurodė, kuriuos aktus tiek, kiek jie su ja susiję, prašo panaikinti. Atsakovė ir į bylą
įstojusios šalys pareiškė, kad iš principo neprieštarauja ieškovės prašymui pakeisti reikalavimus, pateiktam jos atsakyme
raštu į Pirmosios instancijos teismo klausimus, ir tai buvo įrašyta į posėdžio protokolą.
2009 m. gruodžio 22 d. Taryba priėmė Įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 1285/2009, įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio
3 dalį ir panaikinantį Reglamentą Nr. 501/2009, (OL L 346, p. 36). Šiame reglamente ieškovės pavadinimas paliekamas ginčijamame
sąraše.

Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą, sprendimus 2007/868, 2008/583 ir 2009/583 bei Reglamentą Nr. 501/2009, tiek, kiek šie aktai
su ja susiję,
–        pripažinti, kad Reglamentas Nr. 2580/2001 jai netaikytinas,
–        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Pastabose dėl Nyderlandų Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimo ieškovė siūlėsi pateikti, jei Bendrasis Teismas to norėtų,
įrodymų, susijusių su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūros pagal Nyderlandų teisę esme ir pobūdžiu bei laikinąsias
apsaugos priemones taikančio teisėjo kompetencija, apklausdama ekspertus ir (arba) pateikdama teisės vadovėlius.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Nyderlandų Karalystė ir Komisija palaiko Tarybos reikalavimus.

Dėl teisės
1.
Dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ir pakeitimo kitais teisės aktais vykstant procesui procesinių padarinių
Kaip matyti iš to, kas išdėstyta, pareiškus ieškinį ginčijamas sprendimas buvo panaikintas ir pakeistas iš pradžių Sprendimu 2007/868,
tada Sprendimu 2008/583, vėliau Sprendimu 2009/62, paskui Reglamentu Nr. 501/2009, ir galiausiai Įgyvendinimo reglamentu Nr. 1285/2009.
Ieškovė atitinkamai prašė leisti pakeisti pirminius reikalavimus taip, kad ieškiniu siekiama panaikinti šiuos tris sprendimus
ir Reglamentą Nr. 501/2009, kiek šie aktai su ja susiję. Tačiau iki šio sprendimo paskelbimo dienos ji neprašė leisti pakeisti
reikalavimų taip, kad ieškiniu siekiama panaikinti Įgyvendinimo reglamentą Nr. 1285/2009. Be to, ji palaikė savo reikalavimus
panaikinti anksčiau panaikintus ir pakeistus aktus.
Reikia patenkinti šiuos prašymus ir laikyti, kad ieškovės reikalavimai panaikinti ginčijamą sprendimą, sprendimus 2007/868,
2008/583 ir 2009/62 bei Reglamentą Nr. 501/2009, tiek, kiek šie aktai su ja susiję, yra priimtini, nesant reikalo nagrinėjamu
atveju atskirti, ar šie prašymai buvo pateikti per EB 230 straipsnio penktoje pastraipoje nustatytą dviejų mėnesių terminą,
skaičiuojamą nuo prašomo panaikinti akto paskelbimo arba pranešimo apie jį dienos.
Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas mano, kad minėtas terminas iš principo taikytinas prašant aktą panaikinti tiek ieškiniu,
tiek vadovaujantis teismo praktika nuo 1982 m. kovo 3 d. priimto Teisingumo Teismo sprendimo
Alpha Steel prieš Komisiją
(14/81, Rink. p. 749, 8 punktas) proceso eigoje pateikiant prašymą leisti pakeisti reikalavimus dėl ankstesnio panaikinto
ir aptariamu aktu pakeisto akto.
Ši išvada pagrįsta aplinkybe, kad iš tikrųjų normos, susijusios su ieškinių terminais, yra viešosios tvarkos normos ir teismas
jas turi taikyti taip, kad užtikrintų teisinį saugumą bei subjektų lygybę prieš įstatymą (2007 m. sausio 18 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
PKK ir KNK prieš Tarybą
, C‑229/05 P, Rink. p. I‑439, 101 punktas), o vykdydamas teisingumą nediskriminuotų ir nesielgtų šališkai (1987 m. sausio
15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Misset prieš Tarybą
, 152/85, Rink. p. 223, 11 punktas).
Vis dėlto taikydamas šio principo išimtį Bendrasis Teismas, kaip ir Taryba bei Komisija, mano, kad šis terminas netaikytinas
šioje byloje, nes, viena vertus, ginčijamas aktas ir juo panaikintas ir pakeistas aktas suinteresuotojo asmens atžvilgiu turi
tą patį dalyką, jie pagrįsti iš esmės tais pačiais motyvais ir yra iš esmės to paties turinio, skiriasi vien jų taikymo laiko
atžvilgiu sritys, o kita vertus, prašyme pakeisti reikalavimus nenurodomi jokie nauji pagrindai, aplinkybės ar įrodymai, o
tik tai, kad buvo priimtas aptariamas aktas, kuriuo panaikintas ir pakeistas ankstesnis aktas. Taip būtent yra ir nagrinėjamu
atveju, kaip pripažino visos šalys rašytinėse ir žodinėse pastabose, pateiktose atsakant į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Tokiu atveju iš tikrųjų, kadangi pirminiu ieškiniu nustatytas ginčo dalykas ir teisinis pagrindas pakeičiami tik laiko aspektu,
aplinkybė, kad prašymas leisti pakeisti reikalavimus pateikiamas po aptariamo dviejų mėnesių termino, nedaro įtakos teisiniam
saugumui.
Ši išimtis taip pat pateisinama atsižvelgiant į sprendimu dėl panaikinimo panaikintą aktą priėmusiai institucijai kylančias
pareigas pagal EB 233 straipsnį imtis priemonių šį sprendimą įvykdyti.
Šiuo atžvilgiu primintina, jog tam, kad visiškai įvykdytų teismo sprendimą dėl panaikinimo, institucija privalo atsižvelgti
ne tik į teismo sprendimo rezoliucinę dalį, bet ir į motyvus, kurie yra būtinas teismo sprendimo pagrindas, nes motyvai būtini,
kad būtų tiksliai nustatyta rezoliucinėje dalyje išdėstyto sprendimo esmė. Būtent šioje motyvuojamojoje dalyje tiksliai nurodoma
nuostata, kurios neteisėtumas nagrinėjamas, ir tiksliai atskleidžiamos priežastys, dėl kurių rezoliucinėje dalyje konstatuojamas
jos neteisėtumas ir į kurias turi atsižvelgti atitinkama institucija, keisdama panaikintą aktą (1988 m. balandžio 26 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Asteris ir kt. prieš Komisiją
, 97/86, 99/86, 193/86 ir 215/86, Rink. p. 2181, 27 punktas).
Tačiau jei teismo sprendimo dėl panaikinimo motyvuojamojoje dalyje konstatuotas neteisėtumas pirmiausia įpareigoja panaikintą
aktą parengusią instituciją pašalinti šį neteisėtumą priimant pakeičiantį aktą, kaip taikytinas tam tikros srities apibrėžto
turinio nuostatai, jis taip pat gali sukelti šiai institucijai kitokių pasekmių (minėto Sprendimo
Asteris ir kt. prieš Komisiją
28 punktas).
Kalbant, kaip ir nagrinėjamu atveju, apie Bendrijos lėšų įšaldymo priemonės, kuri pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
6 dalį turi būti reguliariai atnaujinama, panaikinimą, jį parengusi institucija privalo užtikrinti, kad po teismo sprendimo
dėl panaikinimo priimtuose vėlesniuose sprendimuose įšaldyti lėšas, reglamentuojančiuose laikotarpius po teismo sprendimo
dėl panaikinimo priėmimo, nebūtų tokių pačių formos ar procedūros pažeidimų, kokie nurodyti teismo sprendime (2008 m. spalio
23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą,
T‑256/07, Rink. p. II‑3019, toliau – Sprendimas
PMOI I
, 62 punktas; pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Asteris ir kt. prieš Komisiją
29 punktą).
Tačiau taip pat reikia pripažinti, jog dėl to, kad sprendimai dėl panaikinimo galioja atgaline data, jie pripažįstami neteisėtais
nuo panaikinto akto įsigaliojimo dienos (minėto Sprendimo
Asteris ir kt. prieš Komisiją
30 punktas).
Nagrinėjamu atveju tai gali reikšti, kad jei būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, Taryba taip pat privalėtų iki ginčijamą
sprendimą panaikinančio teismo sprendimo paskelbimo visose ginčijamą sprendimą panaikinusiose ir pakeitusiose vėlesnėse lėšų
įšaldymo priemonėse pašalinti šio sprendimo trūkumus ar jame esančius pažeidimus (šiuo klausimu pagal analogiją žr. minėto
Sprendimo
Asteris ir kt. prieš Komisiją
30 punktą ir Sprendimo
PMOI I

punktą).
Šiomis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, aprašytomis šio sprendimo 34 punkte, jei ieškovės lėšų įšaldymas pagal ginčijamą sprendimą
būtų pripažintas neteisėtu, tai turėtų būti taikoma ne tik visam šio sprendimo galiojimo laikotarpiui, bet ir šioje byloje
ginčijamų vėlesnių lėšų įšaldymo priemonių galiojimo laikotarpiams (šiuo klausimu pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Asteris ir kt. prieš Komisiją
31 punktą).
Jei atsisakytų įvykdyti šio sprendimo 41 punkte apibrėžtą pareigą, Taryba pažeistų EB 233 straipsnyje nustatytas pareigas
ir pagal EB 232 straipsnyje numatytą procedūrą jai galėtų būti skiriama sankcija (šiuo klausimu pagal analogiją žr. minėto
Sprendimo
Asteris ir kt. prieš Komisiją 32
punktą).
Šiomis sąlygomis ir atsižvelgiant į Sprendimo
PMOI I
45–48 punktuose nurodytą teismo praktiką įpareigojus ieškovę vykstant procesui pateikti prašymą leisti pakeisti reikalavimus
per dviejų mėnesių terminą, numatytą EB 230 straipsnio penktojoje pastraipoje, numatant, kad praleidus šį terminą šis prašymas
būtų nepriimtinas: būtų prieštaraujama geram teisingumo vykdymui ir proceso ekonomiškumo reikalavimui.
Galiausiai primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, susijusią su ieškiniais dėl viena po kitos einančių lėšų
įšaldymo priemonių, priimtų pagal Reglamentą Nr. 2580/2001, ieškovė vis dar yra suinteresuota, kad visi šioje byloje ginčijami
aktai, nors ir buvo panaikinti bei pakeisti kitais aktais iki šio sprendimo paskelbimo dienos, būtų panaikinti (šiuo klausimu
žr. Sprendimo
PMOI
I 48

punktą ir nurodytą teismo praktiką).
2.
Dėl prašymų panaikinti
Kadangi Tarybos nurodytos motyvų santraukos siekiant pagrįsti ginčijamą sprendimą, sprendimus 2007/868, 2008/583 ir 2009/62
bei Reglamentą Nr. 501/2009 yra tapačios, teisiniai pagrindai, kuriais remiamasi reikalaujant panaikinti šiuos aktus, taip
pat yra tapatūs. Todėl toliau sprendime, kai nuoroda daroma į ginčijamą sprendimą, turi būti laikoma, kad nuoroda daroma taip
pat į sprendimus 2007/868, 2008/583 ir 2009/62 bei į Reglamentą Nr. 501/2009.
Šiuo atžvilgiu ieškovė iš esmės nurodo penkis pagrindus. Pirmasis iš keturių dalių sudarytas pagrindas susijęs su Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 1, 2 ir 4 dalių ir Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies pažeidimu. Antrasis pagrindas
susijęs su proporcingumo principo pažeidimu. Trečiasis pagrindas susijęs su Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalies
ir Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies bei esminių procedūros reikalavimų pažeidimu. Ketvirtasis pagrindas susijęs
su pagrindinės teisės taikiai naudotis nuosavybe pažeidimu. Galiausiai penktasis pagrindas susijęs su EB 253 straipsnyje numatytos
pareigos motyvuoti pažeidimu.
Pradėsime nagrinėti pirmąjį pagrindą, vėliau – trečiąjį.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 1, 2 ir 4 dalių ir Reglamento Nr. 2580/2001
2 straipsnio 3 dalies pažeidimu
Šis pagrindas sudarytas iš keturių dalių, atitinkamai susijusių su tuo, kad: ieškovė nėra asmuo, grupė ar subjektas tariamai
pažeistų nuostatų prasme; kompetentinga valdžios institucija nepriėmė sprendimo jos atžvilgiu pagal šias nuostatas; nebuvo
įrodyta, kad ieškovė ketino padėti vykdyti terorizmo aktus, ir galiausiai negali būti laikoma, kad ieškovė padėjo vykdyti
tokius aktus.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies
–       Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad ji neatitinka „su teroro aktais susijusių asmenų, grupių ir organizacijų“ apibrėžimo, pateikto Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 2 dalyje. Todėl iš bendrosios pozicijos 1 straipsnio 1 dalies darytina išvada, jog ši bendroji
pozicija ir ją įgyvendinantis Reglamentas Nr. 2580/2001 jai netaikytini.
Kadangi, viena vertus, ieškovė nėra fizinis asmuo, ji nepatenką į Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 2 dalies pirmą
įtrauką, pagal kurią ji taikytina tik tokiems, o ne juridiniams asmenims. Šiuo klausimu ji nurodo dvi aplinkybes: kad šios
nuostatos antroje įtraukoje numatytas skirstymas į grupes, organizacijas ir asmenis, o ginčijamo sąrašo dalyje „Asmenys“ nurodomi
tik fiziniai asmenys, o juridiniai asmenys nurodomi dalyje „Grupės ir organizacijos“.
Kita vertus, ieškovė akivaizdžiai nepatenka į šios bendrosios pozicijos 1 straipsnio 2 dalies antros įtraukos taikymo sritį,
nes pagal motyvų santrauką ji kaltinama tik rinkusi lėšas tam tikroms
Hamas
organizacijoms priklausiusioms organizacijoms, kurios savo ruožtu jas perdavė tam, kad būtų galima atlikti arba padėti atlikti
terorizmo aktus.
Ieškovė dublike pabrėžia, jog ši ieškinio pagrindo dalis susijusi su tuo, kad Taryba neturi kompetencijos priskirti juridinius
asmenis Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies ii papunkčio taikymo sričiai. Taip iš tikrųjų ji viršijo Bendrosios
pozicijos 2001/931 taikymo sritį.
Taryba, palaikoma Nyderlandų Karalystės ir Komisijos, ginčija ieškovės argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 2 dalyje nustatoma:
„Šioje bendrojoje pozicijoje „su teroro aktais susiję asmenys, grupės ir organizacijos“ – tai:
–        asmenys, kurie daro ar kėsinasi padaryti teroro aktus arba dalyvauja ar padeda darant teroro aktus,
–        tokių asmenų tiesiogiai ar netiesiogiai valdomos ar kontroliuojamos grupės ir organizacijos; taip pat tokių asmenų, grupių
ar organizacijų vardu arba pagal jų nurodymus veikiantys asmenys, grupės ir organizacijos, įskaitant lėšas, gautas ar sukuriamas
iš tokių asmenų bei su jais susijusių asmenų, grupių ir organizacijų tiesiogiai ar netiesiogiai valdomo arba kontroliuojamo
turto.“
Negalima sutikti su ieškovės teiginiu, kad terminas „asmenys“ šios nuostatos pirmoje įtraukoje taikytinas tik fiziniams asmenims.
Iš tikrųjų bendrąja teisine prasme, į kurią reikėtų atsižvelgti tuo atveju, kai teisės aktų leidėjas nenurodo atvirkščiai,
terminu „asmuo“ apibrėžiamas tas, kas turi teisinį subjektiškumą, t. y. tiek fizinis, tiek juridinis asmuo.
Vadinasi, Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje apibrėžiami „Asmenys“ gali apimti tiek fizinius,
tiek juridinius asmenis, o Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 2 dalies antroje įtraukoje apibrėžiamos „grupės ir organizacijos“
gali apimti kitas socialinių organizacijų rūšis, kurios, nors ir neturi teisinio subjektiškumo, turi tam tikrą struktūrą.
Kaip visiškai teisingai pažymi Taryba, tokį aiškinimą patvirtina Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 5 dalis, pagal
kurią „Taryba veikia siekdama užtikrinti, kad apie priede išvardytus fizinius ar juridinius asmenis, grupes ir organizacijas
būtų papildomai pateikiama pakankamai duomenų, kad būtų galima nustatyti konkrečių žmonių, juridinių asmenų, grupuočių ar
organizacijų tapatybę“.
Vadinasi, ieškovė, kaip juridinis asmuo, priešingai jos tvirtinimams, patenka į Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
2 dalies pirmos įtraukos, taip pat į Reglamento Nr. 2580/2001 taikymo sritį.
Ieškovės nurodoma aplinkybė, kad Bendrosios pozicijos 2001/931 priede pateikiamo sąrašo, taip pat kaip ir ginčijamo sąrašo
dalyje „Asmenys“, nurodomi vien fiziniai asmenys, nors keli juridiniai asmenys, kaip ir ji pati, nurodomi dalyje „Grupės ir
organizacijos“, nėra svarbi šiuo atžvilgiu. Šie sąrašai, sudaryti Bendrajai pozicijai 2001/931 ir Reglamentui Nr. 2580/2001
įgyvendinti atskirais atvejais, iš tiesų neturi įtakos šiuose aktuose pateikiamam „asmenų, grupių ir organizacijų“ apibrėžimui.
Todėl savaime aišku, kad gali pasitaikyti „asmenų“ ir „grupių ir organizacijų“ klasifikavimo klaidų.
Todėl pirmojo ieškinio pagrindo pirma dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies
–       Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad, priešingai nei tvirtinama motyvų santraukose, kompetentinga institucija dėl jos nepriėmė sprendimo
pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį. Todėl ji nepatenka į Reglamento Nr. 2580/2001 taikymo sritį.
Iš tikrųjų nei
Sanctieregeling
, nei sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nepatenka į kurią nors iš šioje nuostatoje numatytų keturių sprendimų
kategorijų, būtent: dėl tyrimų ar baudžiamojo persekiojimo dėl teroristinio akto pradžios, dėl tyrimų ar baudžiamojo persekiojimo
dėl pasikėsinimo padaryti teroristinį aktą pradžios, dėl tyrimų ar baudžiamojo persekiojimo dėl dalyvavimo teroristiniame
akte ar pagalbos darant tokią veiką pradžios arba dėl tokių veiksmų pasmerkimo. Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas
tarpiniu sprendimu atmetė ieškovės prašymus ir nepriėmė sprendimo jos atžvilgiu, kiek tai susiję su šia nuostata.
Be to, ieškovė teigia, kad
Sanctieregeling
išleidę ministrai, laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, Hagos apygardos teismo civilinės teisės skyriaus pirmininkas
negali būti laikomi kompetentingomis institucijomis Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies prasme.
Viena vertus, iš tikrųjų šios institucijos neturi kompetencijos nuspręsti pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą dėl
teroristinės veiklos, kuri Nyderlanduose priklauso išimtinei
officier van justitie
(Karalienės prokuroras) kompetencijai.
Kita vertus, šios institucijos neturi kompetencijos priimti nuosprendžio, kuriuo smerkiama už teroristinę veiklą, nes tai
yra išimtinė
strafrechter
(Baudžiamojo teismo) kompetencija.
Be to, ieškovė nurodo, kad, priešingai nei nurodoma motyvų santraukoje, laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas
„nepatvirtino“
Sanctieregeling
. Šis teisėjas, nagrinėdamas laikinųjų apsaugos priemonių taikymo klausimą, atmetė ieškovės prašymą nustatyti Nyderlandų vyriausybei
draudimą įšaldyti jos turtą. Ministrų įsakymas savaime turi įstatymo galią ir negalėtų būti „tvirtinamas“ teisminės institucijos
aktu.
Dublike ieškovė dar pažymi, kad jei, kaip teigia Taryba, laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas yra kompetentinga
„teisminė“ institucija, ministrai negali būti „lygiavertę“ kompetenciją šioje srityje turinčia institucija, nes šios institucijos
negali veikti kartu pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą. Todėl Tarybos teiginys yra
prieštaringas ir nesuprantamas.
Pastabose, pateiktose atsakant į Nyderlandų Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimą, ieškovė priduria, kad laikinųjų apsaugos
priemonių pobūdis pagal Nyderlandų teisę ir tai, kad jos nepasižymi baudžiamuoju poveikiu, nėra svarbu nagrinėjant šį ieškinio
pagrindą. Taip pat iš dalies nesvarbios šios į bylą įstojusios šalies pastabos dėl galimybės pateikti apeliaciją dėl sprendimo
dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo bei dėl galimybės nepradėti proceso dėl bylos esmės.
Be to, jei Bendrasis Teismas norėtų gauti įrodymų dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūros pagal Nyderlandų teisę
pobūdžio, turinio ir procedūros aspektų, ieškovė galėtų juos pateikti apklausdama ekspertus ir (arba) pateikdama teisės teorijos
vadovėlių.
Be to, ieškovė teigia, kad, priešingai nei teigia Nyderlandų Karalystė, Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje
pateikiamas išsamus sprendimų sąrašas. Šį aiškinimą patvirtina tiek šios nuostatos formuluotė, ypač jos vokiška versija, tiek
logika. Iš tikrųjų aptariamoje nuostatoje neapibrėžto ir neaiškaus turinio terminas „sprendimas“ turi prasmę tik dėl po jo
nurodomo sąrašo. Bet kuriuo atveju aptariamas sąrašas svarbus ir tuo, kad juo parodoma, jog kalbama apie ypatingus sprendimus,
lygiaverčius arba labai panašius į spendimus pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą arba nuosprendį. Nagrinėjamu atveju
sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo akivaizdžiai neatitinka šių sąlygų.
Taryba, palaikoma Nyderlandų Karalystės ir Komisijos, ginčija ieškovės argumentus.
Taryba būtent pabrėžia, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas vien sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kuris,
anot jos, yra kompetentingos institucijos, nagrinėjamu atveju – teismo, sprendimas ieškovės atžvilgiu Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 4 dalies prasme. Tai taip pat akivaizdu iš motyvų santraukos, nors Taryba taip pat priduria, jog ji taip pat
būtų galėjusi laikyti
Sanctieregeling
kompetentingos institucijos priimtu sprendimu pagal šią nuostatą.
Nyderlandų Karalystė taip pat tvirtina, kad sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo yra kompetentingos nacionalinės
institucijos sprendimas, kuriuo remėsi Taryba priimdama sprendimą įrašyti ieškovę į ginčijamą sąrašą.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
2006 m. gruodžio 12 d. Sprendime
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą
(T‑228/02, Rink. p. II‑4665, toliau – Sprendimas
OMPI
), Sprendime
PMOI I
, 2008 m. gruodžio 4 d. Sprendime
People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą
(T–284/08, Rink. p. II‑0000, toliau – Sprendimas
PMOI II
) bei 2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendime
Sison prieš Tarybą
(T‑341/07, Rink. p. II‑0000, toliau – Sprendimas
Sison II
) Pirmosios instancijos teismas jau pažymėjo, o vėliau patvirtino, kokios yra: a) Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
4 dalies ir Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies įgyvendinimo sąlygos; b) Tarybos įrodinėjimo pareiga šiomis aplinkybėmis;
c) teisminės kontrolės šiuo klausimu apimtis.
Kaip Pirmosios instancijos teismas pažymėjo Sprendimo
OMPI
115 ir 116 punktuose, Sprendimo
PMOI I
130 punkte ir Sprendimo
PMOI II
50 punkte, faktinės ir teisinės aplinkybės, galinčios lemti lėšų įšaldymo priemonės taikymą asmeniui, grupei ar subjektui,
apibrėžtos Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje. Pagal šios nuostatos formuluotę Taryba, veikdama vienbalsiai, nustato,
peržiūri ir keičia asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikomas šis reglamentas, sąrašą vadovaudamasi Bendrosios pozicijos 2001/931/BUSP
1 straipsnio 4–6 dalyse išdėstytomis nuostatomis. Taigi pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies nuostatas
aptariamas sąrašas turi būti sudaromas remiantis tikslia informacija ar bylos medžiaga, kurios rodo, kad kompetentinga institucija,
remdamasi rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais, dėl atitinkamų asmenų, grupių ir subjektų yra priėmusi sprendimą pradėti
tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą dėl teroristinio akto, pasikėsinimo tokį aktą įvykdyti, dalyvavimo jį vykdant ar padėjimo
jį vykdyti arba dėl tokių veiksmų pasmerkimo. „Kompetentinga institucija“ suprantama kaip teisminė institucija arba, jei teisminės
institucijos neturi kompetencijos šioje srityje, lygiavertę kompetenciją šiuo klausimu turinti institucija. Be to, pagal Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį asmenų ir subjektų sąrašas yra reguliariai ir bent kartą per šešis mėnesius atnaujinamas
siekiant užtikrinti, kad yra pagrindo palikti juos sąraše.
Sprendimo
OMPI
117 punkte, Sprendimo
PMOI I
131 punkte, Sprendimo
PMOI II
51 punkte ir Sprendimo
Sison II
93 punkte Pirmosios instancijos teismas, remdamasis šiomis nuostatomis, padarė išvadą, kad procedūra, galinti baigtis lėšų
įšaldymo priemone pagal susijusius teisės aktus, vyksta dviem – nacionaliniu ir Bendrijos – lygiais. Pirma, kompetentinga
nacionalinė institucija, iš principo – teisminė institucija, turi suinteresuotojo asmens atžvilgiu priimti sprendimą, atitinkantį
Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies apibrėžimą. Jei kalbama apie sprendimą pradėti tyrimus ar baudžiamąjį
persekiojimą, jis turi būti pagrįstas rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais. Antra, Taryba, veikdama vienbalsiai, remdamasi
tikslia informacija ar bylos medžiaga, kuri rodo, kad toks sprendimas buvo priimtas, turi nuspręsti įtraukti suinteresuotąjį
asmenį į ginčijamą sąrašą. Paskui Taryba turi reguliariai ir bent kartą per šešis mėnesius įsitikinti, kad yra pagrindo suinteresuotąjį
asmenį palikti ginčijamame sąraše. Šiuo atžvilgiu atitinkančio minėtą apibrėžimą nacionalinės institucijos sprendimo buvimo
patikrinimas, atrodo, yra esminė išankstinė sąlyga, kad Taryba galėtų priimti pirminį sprendimą įšaldyti lėšas, o vėlesni
šio sprendimo pasekmių nacionaliniu lygiu patikrinimai, atrodo, būtini priimant vėlesnius sprendimus įšaldyti lėšas.
Sprendimo
OMPI
123 punkte, Sprendimo
PMOI I
132 punkte, Sprendimo
PMOI II
52 punkte ir Sprendimo
Sison II
94 punkte Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, priminė, kad pagal EB 10 straipsnį santykiams tarp valstybių narių ir
Bendrijos institucijų nustatomos abipusės pareigos lojaliai bendradarbiauti (žr. 2003 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Airija prieš Komisiją
, C‑339/00, Rink. p. I‑11757, 71 ir 72 punktus ir nurodytą teismų praktiką). Šis principas taikomas visuotinai ir,
inter alia
, ES sutarties VI antraštinės dalies (redakcija iki Lisabonos sutarties) reguliuojamoje policijos ir teismų bendradarbiavimo
baudžiamosiose bylose (vadinamoji „teisingumas ir vidaus reikalai“ sritis) (TVR) srityje, kuri, be to, visiškai paremta valstybių
narių ir institucijų bendradarbiavimu (2005 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Pupino
, C‑105/03, Rink. p. I‑5285, 42 punktas).
Sprendimo
OMPI
124 punkte, Sprendimo
PMOI I
133 punkte, Sprendimo
PMOI II
53 punkte ir Sprendimo
Sison II
95 punkte Pirmosios instancijos teismas manė, kad Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 2580/2001
2 straipsnio 3 dalies nuostatų, kurios bendroje kovoje su terorizmu įtvirtina specialią bendradarbiavimo tarp Tarybos ir valstybių
narių formą, taikymo atveju šis principas nustato Tarybai pareigą kuo daugiau pasikliauti kompetentingos nacionalinės institucijos,
bent jau jeigu tai yra teisminė institucija, vertinimu, kiek jis susijęs su „rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais“,
kuriais pagrįstas jos sprendimas.
Kaip buvo nuspręsta Sprendimo
PMOI I
134 punkte, Sprendimo
PMOI II
54 punkte ir Sprendimo
Sison II
96 punkte, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nors įrodinėjimo, jog asmens, grupės ar subjekto lėšų įšaldymas yra arba lieka
teisėtai pagrįstas pagal susijusius teisės aktus, pareiga tenka Tarybai, šios pareigos dalykas lėšų įšaldymo procedūroje Bendrijos
lygiu yra palyginti apribotas. Pirminio sprendimo įšaldyti lėšas atveju jis iš esmės apima tikslią informaciją ar bylos medžiagą,
kurios rodo, kad kompetentingos institucijos sprendimas, atitinkantis Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies
apibrėžimą, buvo priimtas suinteresuotojo asmens atžvilgiu. Be to, po patikrinimo priimto vėlesnio sprendimo įšaldyti lėšas
atveju įrodinėjimo pareiga iš esmės susijusi su tuo, ar lėšų įšaldymas lieka pagrįstas, atsižvelgiant į visas susijusias nagrinėjamo
atvejo aplinkybes ir ypač į minėto kompetentingos nacionalinės institucijos sprendimo pasekmes.
Dėl Pirmosios instancijos teismo vykdomos kontrolės Sprendimo
OMPI
159 punkte, Sprendimo
PMOI I
137 punkte, Sprendimo
PMOI II
55 punkte ir Sprendimo
Sison
II 97 punkte pripažinta, kad pagal bendrosios užsienio ir saugumo politikos srityje priimtą bendrąją poziciją Taryba, remdamasi
EB 60, 301 ir 308 straipsniais, imdamasi priemonės, kuria nustatomos ekonominės ir finansinės sankcijas, turi didelę diskreciją
informacijos, į kurią reikia atsižvelgti, atžvilgiu. Ši diskrecija ypač taikytina tikslingumo vertinimams, kuriais šie sprendimai
pagrįsti.
Vis dėlto, nors Pirmosios instancijos teismas pripažįsta Tarybos diskreciją šioje srityje, tai nereiškia, kad jis negali atlikti
šios institucijos reikšmingų duomenų aiškinimo kontrolės (Sprendimo
PMOI I
138 punktas, Sprendimo
PMOI II
55 punktas ir Sprendimo
Sison II
98 punktas). Iš tikrųjų Bendrijos teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų faktinį teisingumą, jų patikimumą ir
nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant situaciją, ir
ar jie gali pagrįsti jų pagrindu padarytas išvadas. Tačiau vykdydamas kontrolę Tarybos tikslingumo vertinimo jis neturi pakeisti
savuoju (pagal analogiją žr. 2007 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Lenzing
, C‑525/04 P, Rink. p. I‑9947, 57 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje pagal šią teismų praktiką iš pradžių reikia patikrinti, ar ginčijamas sprendimas buvo priimtas remiantis tikslia
informacija arba bylos medžiaga, kurie parodo, kad Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies apibrėžimą atitinkantis
sprendimas buvo priimtas ieškovės atžvilgiu (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Sison II
99 punktą).
Šiuo atžvilgiu prie ieškovei skirtų 2007 m. balandžio 23 d. ir birželio 29 d. Tarybos laiškų pridėtuose motyvų santraukose
remiamasi dviem sprendimais, apie kuriuos
a priori
galima pasakyti, kad juos priėmė kompetentingos institucijos Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies prasme,
t. y.
Sanctieregeling
ir sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo.
Atsiliepimo į ieškinį 24 punkte Taryba tvirtino, kad ginčijamą sprendimą pagrindė vien sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių
taikymo, o to paties atsiliepimo į ieškinį 22 punkte teigė, jog būtų galėjusi jį pagrįsti ir
Sanctieregeling
. Šį teiginį, kuriam pritaria ir Nyderlandų Karalystė, atrodo, kaip tai pažymėjo ir Taryba, patvirtina ir aplinkybė, kad ieškovei
pateiktos motyvų santraukos 4 dalyje išdėstytoje išvadoje „(ieškovės) atžvilgiu priimtas kompetentingos institucijos sprendimas
Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies prasme“ nurodomas tik vienaskaita.
Dėl šios priežasties ir, priešingai byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas
Sison II
, nagrinėtiems teismo sprendimams ir
Sanctieregeling
, nagrinėjamu atveju negalima sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nagrinėti atskirai, neatsižvelgiant į
Sanctieregeling
, nes būtent dėl šio buvo kreiptasi į laikinąsias apsaugos priemones taikantį teisėją, kuris turėjo nagrinėti prašymą sustabdyti
jo vykdymą (taip pat žr. Sprendimo
Al–Aqsa
18 punktą). Būtent šia prasme ir reikia suprasti tiesioginę ir išsamią nuorodą į
Sanctieregeling
, kuri taip pat pateikta motyvų santraukoje.
Taigi visų pirma dėl
Sanctieregeling
pažymėtina, kad aišku, jog tai yra ne teisminės, o administracines institucijos sprendimas. Vis dėlto ši aplinkybė savaime
nieko nelemia. Kaip teisingai pažymi Taryba, iš tikrųjų pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies formuluotę
akivaizdžiai numatoma, kad ne teisminė institucija taip pat gali būti kvalifikuojama kaip kompetentinga institucija šios nuostatos
prasme.
Šį aiškinimą, be kita ko, patvirtina ir Pirmosios instancijos teismo praktika. Konkrečiai kalbant, byloje, kurioje buvo priimtas
Sprendimas
PMOI I
(žr. šio sprendimo 6 punktą), Taryba rėmėsi
Secretary of State for the Home Department
(Jungtinės Karalystės vidaus reikalų ministras) nutartimi vadovaujantis
Terrorism Act 2000
(2000 m. Įstatymas dėl terorizmo) uždrausti ieškovės šioje byloje kaip su terorizmu susijusios organizacijos veiklą. Sprendimo
PMOI I
144 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad ši nutartis susijusių nacionalinių įstatymų atžvilgiu yra kompetentingos
nacionalinės institucijos sprendimas, atitinkantis Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje nurodytą apibrėžimą.
Nagrinėjamu atveju aišku (taip pat žr. Sprendimo
Al–Aqsa
16 punktą), kad
Sanctieregeling
priėmė Nyderlandų užsienio reikalų ministras kartu su Finansų ministru 2003 m. balandžio 3 d., vadovaudamasis
Sanctiewet 1977
(1977 m. Įstatymas dėl sankcijų), iš dalies pakeistu 2002 m. gegužės 16 d., kuriuo suteikiama šioms institucijoms kompetencija
įšaldyti asmenų ir subjektų lėšas, įgyvendinant 2001 m. rugsėjo 28 d. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliuciją 1373 (2001),
nustatančią plataus diapazono kovos su terorizmu, ypač kovos su terorizmo finansavimu, strategijas. Taigi šis sprendimas turiniu
ir forma labai panašus į sprendimą byloje
PMOI I
.
Be to, nėra teigiama, kad toks sprendimas, kaip antai
Sanctieregeling
, patenka į teisminių institucijų kompetenciją, išskyrus atvejį, kai reikia atlikti jo teisėtumo kontrolę.
Antra, dėl sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo pažymėtina, kad bet kuriuo atveju tai yra teisminės institucijos
sprendimas, priimtas pasibaigus procesui, kuriame būtent nagrinėtas
Sanctieregeling
, kurio vykdymą ieškovė siekė sustabdyti pagal Nyderlandų teisę, teisėtumas.
Šiomis aplinkybėmis ieškovės argumentas, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas tik atmetė prašymą sustabdyti
Sanctieregeling
vykdymą, o ne priėmė „sprendimą“ jos atžvilgiu Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies prasme, turi būti atmestas
kaip pateiktas vadovaujantis labai formaliu sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo supratimu.
Tas pats pasakytina ir dėl ieškovės argumento, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, tiesiogiai kalbant,
„nepatvirtino“
Sanctieregeling
.
Dėl šios priežasties tiesa, kad sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kaip ir
Sanctieregeling
, nėra sprendimas „pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą už teroro aktą“ ar sprendimas „nubausti“ ieškovę taip, kaip
jis suprantamas griežtai pagal baudžiamąją teisę.
Bendrasis Teismas vis dėlto mano, kad, atsižvelgiant į jo turinį, apimtį ir kontekstą, sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių
taikymo kartu su
Sanctieregeling
yra kompetentingos institucijos priimtas „sprendimas“ Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 2580/2001
2 straipsnio 3 dalies prasme.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad siekiant išaiškinti Bendrijos teisės nuostatos taikymo sritį reikia atsižvelgti į jos formuluotę,
kontekstą ir tikslus (žr. 2005 m. gruodžio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jyske Finans
, C‑280/04, Rink. p. I‑10683, 34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vadinasi, konstatuotina, jog pagal nagrinėjamas nuostatas nereikalaujama, kad nacionalinis „sprendimas“ būtų
stricto sensu
priimtas baudžiamojoje byloje, nors taip būna dažniausiai. Tai patvirtinama ir Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
4 dalies antroje pastraipoje, kurioje tiesiogiai numatyta galimybė, kad teisminės institucijos gali neturėti „kompetencijos
toje srityje“, o tai reiškia, kad tokie sprendimai gali būti priimti ir ne
stricto sensu
baudžiamosios teisės, o kitoje srityje. Taip pat Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies pirmos pastraipos antrame
sakinyje numatyta, kad į sąrašą gali būti įtraukiami asmenys, grupės ir organizacijos, kuriuos Jungtinių Tautų Saugumo Taryba
yra nustačiusi kaip susijusius su terorizmu ir kuriems yra nusprendusi taikyti sankcijas. Tačiau Saugumo Tarybos nustatytos
sankcijos nebūtinai yra baudžiamojo pobūdžio (šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 358 punktą ir 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sison prieš Tarybą
, T‑47/03, Rink. p. II‑0000, toliau – Sprendimas
Sison I
, 101 punktą).
Šiomis sąlygomis ieškovės argumentas, kad, viena vertus, tyrimai ir baudžiamieji persekiojimai ir, kita vertus, nuosprendžiai
patenka atitinkamai į
officier van justitie
ir
strafrechter
išimtinės kompetencijos sritis, turi būti atmestas kaip neturintis reikšmės.
Atsižvelgiant į šioje byloje nagrinėjamomis nuostatomis, kuriomis įgyvendinama Saugumo Tarybos rezoliucija 1373 (2001), siekiamus
tikslus, aptariama nacionalinė procedūra vis dėlto turi turėti tikslą kovoti su terorizmu plačiąja prasme.
Pirmosios instancijos teismas Sprendime
Sison II
(111 punktas), atsižvelgdamas tiek į toje byloje nagrinėjamų nuostatų formuluotę, kontekstą ir tikslus (visų pirma žr. Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 konstatuojamąją dalį), tiek į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą didelį nacionalinių
institucijų vaidmenį lėšų įšaldymo procese, nusprendė, jog sprendimas „pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą“, kad Taryba
pagrįstai galėtų juo remtis, turi būti priimtas per nacionalinę procedūrą, per kurią tiesiogiai ir visų pirma siekiama taikyti
prevencinio ar represinio pobūdžio priemonę suinteresuotajam asmeniui, siekiant kovoti su terorizmu ir atsižvelgiant į jo
dalyvavimą šioje veikloje. Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad šio reikalavimo neatitinka nacionalinės teisminės institucijos
sprendimas, kuriame tik papildomai ir atsitiktinai nurodomas suinteresuotojo asmens galimas dalyvavimas tokioje veikloje,
nagrinėjant ginčą, pavyzdžiui, dėl civilinių teisių ir pareigų.
Vadinasi, priešingai teismo sprendimams, nagrinėtiems byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas
Sison II
, Tarybos nagrinėjamu atveju nurodytas sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo pakankamai tiesiogiai patenka į
nacionalinį procesą, kuriuo pirmiausia siekiama taikyti suinteresuotajai šaliai ekonominių sankcijų priemonę, būtent pasinaudojant
Sanctieregeling
įšaldyti jos lėšas dėl jos ryšių su teroristine veikla (žr. šio sprendimo 90 punktą).
Šiuo atžvilgiu ieškovė teisingai tvirtina, kad nei laikinųjų apsaugos priemonių esmė pagal Nyderlandų teisę, nei jų baudžiamojo
pobūdžio nebuvimas nėra svarbūs šiam vertinimui. Todėl nėra būtina ieškovei nurodyti pateikti jos siūlytus įrodymus šiais
klausimais (žr. šio sprendimo 27 ir 71 punktus).
Todėl sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo kartu su
Sanctieregeling
susijusių nacionalinių teisės aktų atžvilgiu atrodo esantis kompetentingos nacionalinės institucijos sprendimu, atitinkančiu
Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje pateikiamą apibrėžimą.
Toks sprendimas tuo metu, kai buvo priimtas, kartu su
Sanctieregeling
galėjo būti laikomas atitinkančiu Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies reikalavimus ir iš principo galėjo
pagrįsti ieškovės lėšų įšaldymo priemonės priėmimą pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį.
Dėl klausimo, ar šis sprendimas galėjo dar ir veiksmingai pagrįsti ginčijamą sprendimą tuo metu, kai buvo priimtas, atsižvelgiant
į visas susijusias bylos aplinkybes ir pirmiausia į jo pasekmes pagal nacionalinę teisę, pažymėtina, kad jis bus svarstomas
nagrinėjant trečiąjį ieškinio pagrindą šioje byloje.
Atsižvelgiant į tai pirmojo ieškinio pagrindo antra dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo trečios dalies
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, jog iš motyvų santraukos, sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo,
Sanctieregeling
ir net AIVD memorandumo nematyti, kad ji tyčia, netyčia ar žinodama teikė paramą teroristinei veiklai. Įrodyti šiuos požymius,
o tai, anot ieškovės, turi padaryti Taryba, yra būtina siekiant taikyti Bendrąją poziciją 2001/931 ir Reglamentą Nr. 2580/2001,
būtent jo 2 straipsnio 3 dalies ii punktą, taikomą juridiniams asmenims, kurie „padeda“ vykdyti teroristinius aktus.
Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas tik nusprendė, kad ieškovės surinktos lėšos buvo panaudotos su
Hamas
susijusioms organizacijoms, kurios ir perdavė lėšas šiam judėjimui, kad jis galėtų atlikti arba padėtų atlikti teroristinius
aktus (žr. sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo 3.2 punktą). Taigi teiginys motyvų santraukoje, kad laikinąsias
apsaugos priemones taikantis teisėjas padarė išvadą, jog ieškovė turi būti laikoma
Hamas
palaikanti organizacija ir suteikianti šiai galimybę atlikti ar padėti atlikti teroristinius aktus, yra netikslus. Atvirkščiai,
laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo vartojami terminai rodo, kad nebuvo įrodyta, jog ieškovė žinojo arba turėjo
žinoti, kad jos kitoms organizacijoms perduotos lėšos bus panaudotos teroristiniams tikslams. Ieškovė nesutinka, kad apie
tai žinojo.
Dublike ieškovė priduria, kad jos sąžiningumą įrodo ir tai, kad ji leido laikinąsias apsaugos priemones taikančiam teisėjui
susipažinti su įslaptinta AIVD byla.
Dėl AIVD memorandume pateikiamo vertinimo ieškovė atsakyme į Nyderlandų Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimą pažymi, kad
aplinkybė, jog laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas dviejuose sprendimuose citavo didelę šio memorandumo dalį,
nereiškia, kad jis patvirtino visus žodžius. Tai ypač pasakytina apie tariamą ieškovės ir jos vadovų aktyvų vaidmenį renkant
Hamas
lėšas.
Dėl Nyderlandų Karalystės argumento, kad žodis „žinojimas“ reiškia ne tik „žinoti“, bet ir „galimybę žinoti“, ieškovė pažymi,
kad tai neišplaukia iš teisės aktų leidėjo Bendrojoje pozicijoje 2001/931 1 straipsnio 3 dalies k punkte vartojamų žodžių,
nors jis galėjo, jei norėjo, pavartoti kitą formuluotę.
Bet kuriuo atveju iš sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo net nematyti, jog ieškovė „turėjo žinoti“, kad jos
pervestos lėšos bus panaudotos teroristiniams tikslams.
Šiuo atžvilgiu ieškovė priduria, kad, priešingai Nyderlandų Karalystės teiginiui, iš sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių
taikymo (konkrečiai kalbant, jo 3.4 punkto) negalima daryti išvados, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas
buvo įsitikinęs, jog ieškovė turėjo arba galėjo žinoti apie galutinį jos lėšų panaudojimą teroristiniams tikslams.
Ieškovė daro išvadą, kad Taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą teigdama, kad ji žinojo, jog tam tikros organizacijos,
kurioms buvo pervestos lėšos, buvo susijusios su
Hamas
ir todėl šios organizacijos šias lėšas naudojo teroristiniams išpuoliams atlikti.
Bet kuriuo atveju ieškovė pažymi, kad
Hamas
organizacija į ginčijamą sąrašą buvo įtraukta (Tarybai priėmus 2003 m. rugsėjo 12 d. Bendrąją poziciją 2003/651/BUSP, įgyvendinančią
Bendrąją poziciją 2001/931 ir panaikinančią Bendrąją poziciją 2003/482/BUSP (OL L 229, p. 42) tik nuo 2003 m. rugsėjo 12 d.,
t. y. jau priėmus sprendimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo ir net pirminę ieškovės lėšų įšaldymo priemonę. Iki šios
datos į sąrašą buvo įtraukta vien
Hamas
teroristinė atšaka, kuri susijusiuose Tarybos aktuose nurodoma kaip „Hamas–Izz Al–Din al–Qassem“ (žr. 2003 m. birželio 27 d.
Tarybos bendrąją poziciją 2003/482, įgyvendinančią Bendrąją poziciją 2001/931 ir panaikinančią Bendrąją poziciją 2003/402/BUSP
(OL L 160, p. 100). Remdamasi tuo ieškovė daro išvadą, kad iki 2003 m. rugsėjo 12 d. vidutinis Europos pilietis, taigi ir
ji pati, galėjo laikyti, kad
Hamas
humanitarinei atšakai pervestos lėšos nebus naudojamos teroristiniams tikslams.
Taryba, palaikoma Nyderlandų Karalystės ir Komisijos, teigia, kad pagal taikytinas susijusias nuostatas nagrinėjamu atveju
buvo pateiktas įrodymas, jog ieškovė žinojo, kad jos dalyvavimas
Hamas
veikloje prisidės prie šios grupės atliekamos kriminalinės veiklos.
Nyderlandų Karalystė priduria, kad „žinojimu“ šių nuostatų prasme laikytina ne vien „žinojimas“, bet ir „pareiga žinoti“ arba
„galimybė žinoti“.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Kaip teisingai pastebi Taryba, Reglamente Nr. 2580/2001 tiesiogiai nenumatyta šios institucijos pareiga įrodyti, kad suinteresuotasis
asmuo „ketino“ atlikti teroristinį aktą, jame dalyvauti arba padėti jį atlikti. Vis dėlto šio ketinimo požymio reikalaujama
pagal Bendrąją poziciją 2001/931, kurios 1 straipsnio 3 dalies k punkte, kuriuo remiamasi prieš ieškovę motyvų santraukoje,
nustatyta, jog dalyvaujama teroristinės grupės veikloje „žinant, kad tokiu dalyvavimu prisidedama prie grupės nusikalstamos
veiklos“. Todėl šio įrodymo reikalaujama taip pat pagal Reglamento Nr. 2580/2001 1 straipsnio 4 dalį, atsižvelgiant į šios
nuostatos turinį.
Taigi reikia patikrinti, ar šis įrodymas buvo tinkamai pateiktas nagrinėjamu atveju.
Nagrinėjamu atveju iš
Sanctieregeling
motyvų santraukos matyti, kad jis priimtas iki ieškovės atžvilgiu, remiantis Reglamentu Nr. 2580/2001, įrodžius jos valdomų
lėšų pervedimą terorizmą Viduriniuosiuose Rytuose remiančioms organizacijoms, buvo priimtas Bendrijos sprendimas (taip pat
žr. Sprendimo
Al–Aqsa
17 punktą).
Ieškovė laikinąsias apsaugos priemones taikančiame teisme pareiškė ieškinį dėl Nyderlandų Karalystės, pirmiausia siekdama,
kad būtų sustabdytas
Sanctieregeling
numatytų priemonių vykdymas.
Tarpiniu sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo teisėjas pirmiausia nustatė ir nusprendė:
„1. Faktinės aplinkybės
Remdamasis byloje ir per 2003 m. gegužės 6 d. įvykusį posėdį pateiktais dokumentais, (laikinąsias apsaugos priemones taikantis
teisėjas) sprendimą grindžia šiomis faktinėmis aplinkybėmis.
<...>
1.9.      2003 m. balandžio 3 d. Užsienio reikalų ministras priėmė
Sanctieregeling
<...>
1.10. (
Sanctieregeling)
motyvų santraukoje užsimenama, kad yra informacijos, jog (ieškovė) pervedė lėšų terorizmą Viduriniuosiuose Rytuose remiančioms
organizacijoms.
1.11. 2003 m. balandžio 9 d. laišku AIVD vadovas pranešė Užsienio reikalų ministerijos politikos reikalų generaliniam direktoriui
apie šias aplinkybes:
„<...> Siekdami patvirtinti ankstesnius pranešimus, norime Jums pranešti apie šias aplinkybes. AIVD apie jas sužinojo vykdydama
jai teisės aktuose nustatytas užduotis iš patikimų, tačiau pažeidžiamų šaltinių.
Nyderlanduose (1993 m.) rugpjūčio 24 d. <...> įsteigta organizacija
Al–Aqsa
, kurios būstinė yra Herlene, surinko Nyderlanduose pinigų organizacijoms, susijusioms Viduriniuosiuose Rytuose su
Hamas
. Kelios iš šių organizacijų suteikė pinigus, kad atliktų ar padėtų atlikti teroristinę veiklą.
AIVD padarė išvadą, kad
Hamas
socialinės veikla nebegali būti atskiriama nuo teroristinės veiklos.
Hamas
, su kuriuo susijusios minėtos lėšas renkančios organizacijos, turi būti laikoma organizuota grupe, remianti humanitarinę
ir teroristinę veiklą, suprantant, kad šios veiklos rūšys papildo viena kitą.
Fondas
Al–Aqsa
palaiko arba palaikė ryšius su
Hamas
naudai lėšas renkančiomis organizacijomis. Fondas
Al–Aqsa
palaiko arba palaikė ryšius su
Al–Aqsa
Vokietijoje (uždrausta nuo 2002 m. vidurio),
Al–Aqsa
Danijoje (2002 m. pabaigoje jos lėšos buvo įšaldytos),
Al–Aqsa
Belgijoje bei Jungtinėje Karalystėje, Italijoje, Šveicarijoje, Švedijoje ir Prancūzijoje
Hamas
naudai lėšas renkančiomis organizacijomis.
Egzistuoja tarptautinis kolektyvinis lėšas renkančių organizacijų, tarp jų ir Nyderlandų
Al–Aqsa
, lėšų rinkimo
Hamas
naudai judėjimas, pasivadinęs
Union of the Good
(arabų k.
Ittilaf Al-Khair
).
Union of the Good
vadovas, gyvenantis Katare, praeityje leido savižudžiams įvykdyti išpuolius dėl religinių įsitikinimų. Kol
Al–Aqsa
Vokietijoje nebuvo uždrausta, jos vadovas buvo ir
Al–
Aqsa Nyderlanduose vadovas. Šią organizaciją uždraudus Vokietijoje,
Al–Aqsa
Belgijoje vadovybės narys, buvęs ir Nyderlandų organizacijos vadovybės nariu, tapo
Al–Aqsa
Nyderlanduose vadovu <...>.“
Ši oficiali informacija, papildyta atitinkama papildoma informacija, pagrindžia (
Sanctieregeling)
.
1.12. (Ieškovės) prašymu 2003 m. balandžio 17 d. įvyko (ieškovės) vadovybės ir patarėjų bei Užsienio reikalų ministerijos atstovų
informacinė diskusija. Per pokalbį (ieškovės) vadovybė pateikė papildomos informacijos apie savo veiklą. Tačiau dėl šios informacijos
(Nyderlandų Karalystė) neatšaukė ir nepakeitė (ieškovės) atžvilgiu priimtų priemonių. (Nyderlandų Karalystė) neatsižvelgė
į vėliau (ieškovės) pateiktus prašymus šiuo atžvilgiu.
2.      Prašymas, jo motyvai ir gynyba
(Ieškovė) iš esmės prašo:
<...>
Šiuo atžvilgiu (ieškovė) remiasi šiais argumentais.
Kaltinimai (ieškovei) nėra paremti įrodytomis aplinkybėmis. AIVD oficialus pranešimas nėra pakankamas šių kaltinimų pagrindas.
Be to, (Nyderlandų Karalystė) iki tol žinojo, kad (ieškovės) atžvilgiu nereikia imtis priemonių. (Ieškovė) nepalaiko ryšių
su
Hamas
ar su
Hamas
susijusiomis organizacijomis. Jos surinktos lėšos naudojamos vien socialinei veiklai ir tai intensyviai kontroliuoja susijusios
institucijos. Prieš priimant
Sanctieregeling
(Nyderlandų Karalystė) neleido (ieškovei) pateikti savo pozicijos. (Ieškovė) (Nyderlandų Karalystės) atžvilgiu elgėsi visiškai
sąžiningai ir leido jai patikrinti visą jos veiklą. (Nyderlandų Karalystė) be reikalo nepasinaudojo šiuo (ieškovės) pasiūlymu.
Vadinasi, (Nyderlandų Karalystė) (ieškovės) atžvilgiu elgėsi neteisėtai. (Nyderlandų Karalystės) veikimo būdas neatlygintinai
pažeidžia (ieškovės) interesus. (Ieškovė) iš tikrųjų nebegali laikytis įsipareigojimų (susijusių su nuoma, dujomis, vandeniu,
elektra, atlyginimais) ir turėjo nutraukti vykdytus projektus.
Jei būtų pripažinta, kad (Nyderlandų Karalystė) veikė teisėtai, vis dėlto šis elgesys būtų neteisėtas dėl to, kad (Nyderlandų
Karalystė) nesiėmė priemonių užkirsti kelią susidariusiai žiauriai situacijai, kurioje (ieškovė) yra atsidūrusi.
Paviešinusi žiniasklaidoje (ieškovei) pateiktus kaltinimus (Nyderlandų Karalystė) pakenkė jos reputacijai ir garbei. Vadinasi,
(ieškovė) patyrė žalą, kurią (Nyderlandų Karalystė) turi atlyginti.
<...>
3.      Ginčo įvertinimas
3.1.      Atsižvelgiant į pateiktus dokumentus ir išsakytas nuomones per posėdį, reikia pažymėti, kad (ieškovė) siekia, jog (Nyderlandų
Karalystei) būtų uždrausta vykdyti
Sanctieregeling
. Reikia įvertinti, ar (Nyderlandų Karalystė) veikė neteisėtai (ieškovės) atžvilgiu priimdama ir taikydama (
Sanctieregeling
).
<...>
3.4.      Pagal nusistovėjusią
Hoge Raad
(
der Nederlanden
(Nyderlandų Aukščiausiojo Teismo)) praktiką teismas gali kvalifikuoti kaip neteisėtas visuotinai įpareigojančias nuostatas
(įstatymus materialiąja prasme), jeigu jos yra neobjektyvios ta prasme, kad susijusi institucija negalėjo pagrįstai priimti
aptariamos nuostatos, atsižvelgiant į šiai institucijai žinomus interesus arba interesus, kuriuos ji turėjo žinoti priimdama
įgyvendinimo sprendimą. Teismas, anot
Hoge Raad
, atlikdamas šią kontrolę turi atsižvelgti į būtinus apribojimus.
3.5.      (Nyderlandų Karalystės) interesas priimti (
Sanctieregeling
) yra, bendrai kalbant, kovoti su teroristine veikla ir būtent užkirsti kelią šios veiklos finansavimui. (Ieškovės) interesas
yra priešingas: galimybė niekieno netrukdomai tęsti savo veiklą.
3.6.  (
Sanctieregeling
) pagrįstas minėtu AIVD oficialiu pranešimu. Šiame pranešime iš esmės kalbama apie tai, kad (ieškovės) Nyderlanduose surinktos
lėšos panaudojamos su Palestinos islamistų judėjimu
Hamas
susijusioms organizacijoms, iš kurių kelios (susijusios su
Hamas
) perduoda šias lėšas
Hamas
teroristinei veiklai vykdyti ar padėti ją vykdyti.
3.7.      (Ieškovė) ryžtingai teigė, kad neperdavė pinigų
Hamas
ar kitoms su šiuo judėjimu susijusioms organizacijoms. Jos surinktos lėšos (2002 m. 1 300 000 eurų), (ieškovės) nuomone,
pervestos Izraelyje, Izraelio okupuotose teritorijose ir kitose šalyse (Kanadoje ir Australijoje) įsikūrusioms organizacijoms,
siekiančioms socialinių tikslų ir užsiimančioms vien socialine veikla. Vėliau, šios surinktos lėšos panaudojamos nepažeidžiant
šiose šalyse (okupuotose teritorijose) taikomų įstatymų ir kontroliuojant šių šalių (okupuotų teritorijų) institucijoms.
3.8.      AIVD oficialiame pranešime pateikiami vien bendri pareiškimai. Šie pareiškimai nėra paremiami jokiais faktiniais duomenimis.
Todėl nei laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, nei (ieškovė) negali įvertinti, ar šiame pranešime suformuluotos
išvados pagrindžiamos tyrimo duomenimis, kitaip tariant, negalima nustatyti šio pranešimo teisingumo. Problemų kyla dar ir
dėl to, kad (ieškovė) nesutinka su šio pranešimo turiniu ir, kiek įmanydama, nurodo šio nesutikimo motyvus.
3.9.      Nors galima pripažinti, kad oficialus pranešimas tam tikra prasme yra logiškas, (laikinąsias apsaugos priemones taikantis
teisėjas) mano, kad jeigu teisės subjekto veiklai praktiškai remiantis oficialiu pranešimu sudaromos didelės kliūtys, (Nyderlandų
Karalystė) negali remtis šiuo pranešimu, jei jis nėra patvirtintas ir jei (ieškovė) motyvuotai užginčijo jo turinį. (Nyderlandų
Karalystės) argumentai, t. y. kad laikinąsias apsaugos priemones taikančiam teisėjui atliekant teisės akto kontrolę ir, atsižvelgiant
į šį pranešimą pagrindžiančių šaltinių slaptą pobūdį, pakanka vien nuorodos į oficialų pranešimą, taip pat turi būti atmesti.
3.10. Papildomai (Nyderlandų Karalystė) pasiūlė, kad vien (laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas) turėtų galimybę susipažinti
su aptariamais duomenimis. (Ieškovė) neginčijo (Nyderlandų Karalystės) teiginio dėl šios intereso palikti įslaptintus AIVD
duomenis, kuriais pagrįstas oficialus pranešimas. (Ieškovė) pranešė apie savo sutikimą, kad vien (laikinąsias apsaugos priemones
taikantis teisėjas) turėtų galimybę susipažinti su aptariamais įslaptintais duomenimis.
3.11. Galimybė vien (laikinąsias apsaugos priemones taikančiam teisėjui) susipažinti su įslaptintais susijusiais dokumentais, atrodo,
prieštarauja vienai iš pagrindinių teisminių garantijų, t. y. rungtyniškumo principui. Iš tikrųjų (galutinės) nutarties motyvuose
nebus nurodomi įslaptinti duomenys, su kuriais (laikinąsias apsaugos priemones taikančiam teisėjui) buvo leista susipažinti,
todėl nebus galima atlikti tiesioginės šių motyvų kontrolės. Vis dėlto, vadovaujantis su viešąja tvarka susijusiais reikalavimais,
priimtina, kad būtų padaryta minėto principo išimtis. Taip yra ir nagrinėjamu atveju. Todėl svarbu, kad šalys sutiko, kad
būtų padaryta šio principo išimtis ir kad šis procesas turi panašumų su administracine teise, pagal kurią dažnai pasitaiko,
kad teisėjas susipažįsta su įslaptintais duomenimis (žr. Administracinės teisės kodekso 8.29 straipsnį).
3.12. Todėl (Nyderlandų Karalystė) privalo leisti laikinąsias apsaugos priemones taikančiam teisėjui ir jo sekretoriui susipažinti
su įslaptintais dokumentais, pridėtais prie AIVD oficialaus pranešimo. Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas mano,
kad susipažinti su įslaptintais dokumentais yra skubu <...>
4. Sprendimas
Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas nurodo (Nyderlandų Karalystei) per savaitę nuo (kitos dienos po šios nutarties
paskelbimo) jam pranešti, kaip jis ir jo sekretorius galės susipažinti su įslaptintais bylos dokumentais, pagrindžiančiais
AIVD oficialų pranešimą.
<...>“
Nyderlandų vyriausybė įvykdė šį tarpinį sprendimą ir 2003 m. gegužės 21 d. laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas
susipažino su AIVD byla AIVD patalpose.
Sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo teisėjas konkrečiai konstatavo ir nusprendė:
„<...>
2.      Faktinės aplinkybės, prašymas, motyvai ir gynyba
Dėl šių aplinkybių žr. tarpinį sprendimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo.
Ginčo įvertinimas
3.1.      Atsižvelgiant į (tarpiniame sprendime dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo) suformuluotus argumentus, visų pirma bus atsakyta
į klausimą, ar (Nyderlandų Karalystė) veikė neteisėtai, (ieškovės) atžvilgiu priimdama ir vykdydama (
Sanctieregeling
), ir ar reikia jai nurodyti nebevykdyti (
Sanctieregeling
).
3.2.      Remdamasis atliktu tyrimu, laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas priėjo prie išvados, jog AIVD konstatuoti faktai
yra pakankamai pagrįsti, kad pateisintų (AIVD) išvadą, jog (ieškovės) Nyderlanduose surinktomis lėšomis pasinaudojo su (Palestinos)
islamistų judėjimu
Hamas
susijusios organizacijos, ir todėl jie taip pat gali pateisinti išvadą, kad kelios iš šių organizacijų (susijusios su
Hamas
) perduoda lėšas, kad
Hamas
galėtų vykdyti teroristinę veiklą arba kad padėtų jam ją vykdyti.
3.3.      Laikinąsias apsaugos priemones taikančiam teisėjui nebuvo nurodyta jokia aplinkybė, leidžianti daryti išvadą, kad AIVD klaidingai
vykdė įstatymu dėl žvalgybos ir saugumo tarnybų jai pavestas užduotis.
3.4.      Papildomai (ieškovė) nurodė, kad net pripažinus, jog (Nyderlandų Karalystė) neveikė neteisėtai jos atžvilgiu priimdama ir
vykdydama (
Sanctieregeling
), bet kuriuo atveju (Nyderlandų Karalystės) veiksmų neteisėtas pobūdis susijęs su aplinkybe, kad ji įgyvendino (
Sanctieregeling
) nenumačiusi, kaip pagerinti (ieškovės) situaciją. Šį argumentą reikia atmesti. Nustatyta, kad (ieškovė) patyrė ir vis dar
patiria žalą dėl (Nyderlandų Karalystės) elgesio. Vis dėlto ši žala atsirado vien dėl pačios (ieškovės) elgesio ir tam tikromis
aplinkybėmis dėl to ji atsiras ir vėliau. Dėl patirtų ir būsimų nuostolių kalta tik (ieškovė).
3.5.      (Ieškovė) taip pat nurodė, kad (Nyderlandų Karalystė) (Užsienio reikalų ministro asmenyje) anksčiau, 2002 m. spalio mėn.,
atsakydama į antrosios kolegijos teisėjų pateiktus klausimus pranešė, kad, (Nyderlandų Karalystės) nuomone, (ieškovės) atžvilgiu
nebūtina imtis priemonių. Tačiau (Nyderlandų Karalystė) vis dėlto tikėjo, kaip matyti iš minėtų atsakymų į antrosios kolegijos
pateiktus klausimus, kad AIVD tyrimas tuo metu buvo tokioje stadijoje, jog nepateisino priemonių (ieškovės) atžvilgiu priėmimo,
tačiau vėlesnėje tyrimo stadijoje tokių priemonių priėmimo galimybė negalėjo būti atmesta.
3.6.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į 3.1. punkte suformuluotą klausimą reikia atsakyti neigiamai. Todėl reikia atmesti (ieškovės)
prašymus nustatyti, kad (Nyderlandų Karalystei) būtų uždrausta įšaldyti jai priklausantį visą turtą ir trukdyti visus jos
naudai atliekamus finansinius sandorius bei drausti tretiesiems asmenims tiesiogiai ar netiesiogiai pervesti jai lėšas.
<...>
Sprendimas
Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas atmeta prašymus.
<...>“
Atsižvelgiant į tarpinį sprendimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo ir į sprendimą dėl laikinųjų apsaugo priemonių
taikymo nebūtina nuspręsti, ar, kaip tvirtina Nyderlandų Karalystė, teismas, atlikdamas Tarybos pagal Bendrosios pozicijos 2001/931
1 straipsnio 3 dalies k punktą reikalaujamo „žinojimo“ požymio vertinimo kontrolę, turėtų apsiriboti vien akivaizdžios klaidos
vertinimu.
Iš tikrųjų Taryba galėjo nepadariusi jokios vertinimo klaidos, atsižvelgusi į du aptariamus sprendimus, nuspręsti, jog šios
nuostatos prasme ieškovė žinojo, kad jos lėšų rinkimo ir perdavimo veikla prisidės prie teroristinės grupės, nagrinėjamu atveju
Hamas
, arba, konkrečiau kalbant, tuo metu tai buvo jo ginkluota atšaka
Hamas-Izz al-Din al-Qassem
, kriminalinės veiklos.
Priešingai ieškovės teiginiui, pagrįstam pernelyg formaliu ir pažodiniu šių dviejų sprendimų supratimu, iš laikinąsias apsaugos
priemones taikančio teisėjo remiantis AIVD memorandumu ir jį grindžiančia bylos medžiaga nustatytų aplinkybių bei vertinimo
matyti, kad jis buvo akivaizdžiai įsitikinęs, jog ieškovė žinojo apie galutinį jos lėšų panaudojimą teroristiniams tikslams.
Keli šių aplinkybių ir vertinimo pavyzdžiai, kuriais remiasi Nyderlandų Karalystė nurodydama tarpinio sprendimo dėl laikinųjų
apsaugos priemonių taikymo 1.11 punktą, netiesiogiai, bet užtikrintai tai įrodo.
Be to, laikinąsias apsaugos priemones taikančiame teisme buvo ginčijamasi ne tiek dėl šio žinojimo ar ketinimo požymio, kiek
dėl tariamų ieškovės ryšių su
Hamas
. Kaip nurodė laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, ieškovė šiame proceso etape iš tikrųjų „atkakliai“ teigė,
kad ji „neteikė pinigų
Hamas
ar kitoms su šiuo judėjimu susijusioms organizacijoms“ ir net kad „ji nepalaiko ryšių su
Hamas
ar su
Hamas
susijusiomis organizacijomis“. Šiuos teiginius laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas akivaizdžiai atmetė po to,
kai susipažino su AIVD memorandumą pagrindžiančia byla. Šiomis aplinkybėmis nebuvo būtina, kad šis teisėjas tiesiogiai sprendimo
dėl laikinųjų apsaugos priemonių 3.2 punkte nurodytų, kaip ieškovė „žinojo“ šią situaciją.
Bet kuriuo atveju nusprendęs, kad ieškovė pati atsakinga už dėl
Sanctieregeling
patirtus ir būsimus nuostolius, laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, vertindamas interesus, visiškai pripažino,
kad būtinas ieškovės atsakomybei nustatyti „žinojimo“ požymis egzistuoja (žr. būtent tarpinio sprendimo dėl laikinųjų apsaugos
priemonių taikymo 3.5 punktą).
Be to, ieškovės pastabose atsakant į Nyderlandų Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimą pateiktas argumentas, kad bent laikotarpiu
iki 2003 m. rugsėjo 12 d. turėtų būti skiriamos
Hamas
humanitarinė ir teroristinė atšakos, yra visiškai nesvarbus, atsižvelgiant į laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo
išvadą, kad, viena vertus, ieškovės Nyderlanduose surinktomis lėšomis pasinaudojo su
Hamas
susijusios organizacijos, ir, kita vertus, kelios iš šių organizacijų perdavė lėšas, kad
Hamas
galėtų vykdyti teroristinę veiklą arba kad padėtų jam ją vykdyti.
Be to, šis argumentas, kad ieškovė tuo metu galėjo manyti, jog
Hamas
humanitarinei atšakai pervestos lėšos nebus panaudotos teroristiniams tikslams, nesuderinamas su laikinąsias apsaugos priemones
taikančiam teisėjui nurodytu argumentu, pagal kurį ji neigė bet kokį ryšį su
Hamas
arba su
Hamas
susijusiomis organizacijomis.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo ketvirtos dalies
–       Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad Bendrąja pozicija 2001/931 ir Reglamentu Nr. 2580/2001 siekiama kovoti su esamu ir būsimu, o ne su buvusiu
terorizmo finansavimu. Todėl, anot jos, jei negali būti įrodyta, kad dabar ar ateityje egzistuoja rizika, jog subjektas finansuoja
terorizmą, šie aktai negali būti jam taikomi.
Tačiau nei motyvų santraukoje, nei sprendime dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nenurodoma nė mažiausia esama ar būsima
grėsmė, remiantis kuria būtų galima nuspręsti, kad ieškovė 2007 m. dar galėjo būti pripažinta padedanti atlikti teroristinę
veiklą. Kadangi nuo 2003 m. birželio 3 d. praėjo nemažai laiko, sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo nuostatos
nebegali būti panaudotos šiai išvadai pagrįsti.
Iš motyvų santraukos būtent nematyti, jog organizacijos, kurioms ieškovė iki 2003 m. birželio 3 d. pervedinėjo lėšas, darant
prielaidą, kad jos iš tikrųjų padėjo atlikti teroristinę veiklą tuo metu, tuo vis dar užsiima ir šiandien. Gali būti, kad
šios organizacijos nebeegzistuoja. Pati Taryba negalėtų patikrinti šių duomenų, nes susijusių organizacijų tapatybė nebuvo
atskleista, o ji negalėjo susipažinti su AIVD byla, kuria paremtas sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo.
Be to, niekas neleidžia galvoti, kad jeigu jos turto įšaldymo priemonė būtų panaikinta, ieškovė ir vėl remtų tas pačias organizacijas.
Šiuo atžvilgiu ieškovė aiškiai pareiškia, kad jei Taryba pateiks jai organizacijų, kurios laikomos finansuojančiomis terorizmą,
sąrašą, ji neteiks joms jokios finansinės paramos.
Dublike ieškovė priduria, kad, priešingai Tarybos atsiliepime į ieškinį nurodytam teiginiui, Bendrasis Teismas puikiausiai
gali nagrinėjamu atveju atlikti ginčijamo sprendimo pagrįstumo šio ieškinio pagrindo atžvilgiu kontrolę. Nurodydama vertinimo
kriterijus, kuriais šiuo atžvilgiu rėmėsi Taryba, ji pažymi, kad nei praeityje, nei dabar nėra aplinkybių, galinčių ją susieti
su terorizmo grėsme, ir kad Taryba, remdamasi vien turimais dokumentais, negali pagrįstai nurodyti jokios rimtos jos ketinimų
ateityje prielaidos, be to, tiek 2003 m. panaikintas
Sanctieregeling,
tiek sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo prarado didelę savo reikšmės dalį.
Pastabose, pateiktose atsakant į Nyderlandų Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimą, ieškovė tvirtina, kad Tarybos vertinimas
buvo akivaizdžiai klaidingas. Ji pažymi, kad pati Taryba nežino, kokias organizacijas ji rėmė, ir juo labiau ji nežino, kurios
iš jų rėmė terorizmą. Taryba net nežino, ar šios organizacijos dar egzistuoja. Atsižvelgusi į šią aplinkybę Taryba negali
remdamasi jai žinomais dokumentais teigti, kad ieškovė dar gali padėti įvykdyti teroristinius aktus. Vadinasi, savo diskrecija
ji pasinaudojo akivaizdžiai klaidingai.
Taryba, palaikoma Nyderlandų Karalystės ir Komisijos, ginčija ieškovės argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovės pirmojo ieškinio pagrindo ketvirtoje dalyje nurodyti argumentai iš esmės atitinka ieškovės byloje, kurioje buvo priimtas
Sprendimas
PMOI I
, trečiajame ieškinio pagrinde nurodytą argumentą.
Dėl šio trečiojo pagrindo Pirmosios instancijos teismas Sprendime
PMOI I
būtent nusprendė, kad: a) nagrinėjamomis Reglamento Nr. 2580/2001 ir Bendrosios pozicijos 2001/931 nuostatomis nedraudžiama
taikyti ribojančių priemonių asmenims arba organizacijoms, kurios praeityje atliko teroristinius veiksmus, nors ir nėra įrodymų,
kad jos tokius veiksmus atlieka nagrinėjamu metu arba prie jų prisideda, jei tai pateisinama aplinkybėmis (107 punktas); b)
šiais aktais siekiama kovoti su teroristinių veiksmų grėsme tarptautinei taikai ir saugumui, o šio tarptautinei bendrijai
esminės svarbos tikslo įgyvendinimui iškiltų pavojus, jei šiais aktais numatytos lėšų įšaldymo priemonės galėtų būti taikomos
tik asmenims, grupėms ir organizacijoms, kurie dabartiniu metu atlieka ar visiškai neseniai atliko teroristinius aktus (109 punktas);
c) šiomis priemonėmis iš esmės siekiama užkirsti kelią tokiems aktams atlikti ar juos pakartoti ir jos yra pagrįstos daugiau
esamos arba būsimos grėsmės nei elgesio praeityje įvertinimu (110 punktas), ir d) Tarybos turima didelė diskrecija vertinant
informaciją, į kurią reikia atsižvelgti priimant arba paliekant galioti lėšų įšaldymo priemonę, taikytina ir vertinant grėsmę,
kurią gali kelti praeityje teroristinius veiksmus atlikusi organizacija, nepaisant jos teroristinės veiklos nevykdymo pakankamai
ilgą laiką ar net akivaizdaus šios veiklos nutraukimo (112 punktas).
Sprendime
Sison
II (66 punktas) Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į su pareiga nurodyti vėlesnių
sprendimų įšaldyti lėšas motyvus susijusią teismo praktiką (šiuo atžvilgiu žr. Sprendimo
PMOI I
82 punktą), negalima reikalauti, kad Taryba konkrečiau nurodytų, kaip suinteresuotojo asmens lėšų įšaldymas prisideda prie
kovos su terorizmu, ar pateiktų įrodymų, kad suinteresuotasis asmuo šias lėšas ateityje gali panaudoti teroristiniams aktams
vykdyti ar padėti juos vykdyti.
Nagrinėjamu atveju iš šios teismo praktikos darytina išvada, jog vienintelės aplinkybės, kad Taryba nurodė tik laikinąsias
apsaugos priemones taikančio teisėjo nustatytus įvykius iki 2003 m. birželio 3 d., nepakanka, kad būtų pripažintas Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 1, 2 ir 4 dalių bei Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies pažeidimas (šiuo klausimu
žr. Sprendimo
PMOI I
113 punktą).
Tas pats pasakytina apie ieškovės „aiškų pareiškimą“, kad, jei turto įšaldymo priemonė būtų panaikinta, ji neteiktų finansinės
paramos Tarybos jai nurodytoms organizacijoms, kurios finansuoja terorizmą.
Klausimas, ar atsižvelgiant į visas kitas susijusias aplinkybes (būtent į tai, kad nuo pradinio sprendimo įšaldyti lėšas praėjo
nemažai laiko, į tai, kas atsitiko organizacijoms, kurioms ieškovė pervedinėjo lėšas, į ankstesnės aplinkybes, siejančias
ieškovę su terorizmu, į jos ketinimus ateityje, į
Sanctieregeling
panaikinimą ir sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo aktualumą), Taryba viršijo savo diskrecijos ribas, labiau
patenka į Tarybos pareigų pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį laikymuisi taikomą teismo kontrolę. Kadangi
šių pareigų pažeidimas nurodomas būtent trečiajame ieškinio pagrinde, jis bus vertinamas nagrinėjant šį pagrindą (šiuo klausimu
pagal analogiją žr. Sprendimo
PMOI I
114 punktą).
Atsižvelgiant į tai, ketvirta pirmojo ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta, o kartu atsižvelgiant į nuostatą,
suformuluotą šio sprendimo 106 punkte, turi būti atmestas visas pirmasis ieškinio pagrindas.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalies, Reglamento Nr. 2580/2001
2 straipsnio 3 dalies ir esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu
Šalių argumentai
Anot ieškovės, kuri remiasi Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalimi, Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalimi
ir Pirmosios instancijos teismo sprendime
OMPI
įtvirtintais principais, Taryba visiškai neperžiūrėjo, ar tikslinga palikti ieškovę ginčijamame sąraše. Todėl Taryba pažeidė
esminius procedūrinius reikalavimus.
Šiuo atžvilgiu ieškovė pažymi, kad motyvų santraukoje nenurodoma, jog Taryba iš tikrųjų patikrino, ar tebegalioja motyvai,
dėl kurių buvo priimtas pirminis sprendimas įšaldyti lėšas, ir juo labiau nebuvo aprašyta, kaip ji tai atliko. Labiau tikėtina,
kad Taryba ginčijamą sprendimą grindė vien sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo ir
Sanctieregeling
. Tačiau šie aktai nėra galutiniai ir atskiri teisiniai sprendimai, kuriais grindžiamas vėlesnis sprendimas palikti lėšas
įšaldytas. Ieškovės nuomone, rėmimąsi tais pačiais dviem nacionaliniais sprendimais priimant kiekvieną vėlesnį sprendimą įšaldyti
jos lėšas negalima laikyti rimtu ir aktualiu jos situacijos peržiūrėjimu, kaip to reikalauja Pirmosios instancijos teismas
Sprendime
OMPI
.
Ieškovė taip pat pastebi, jog nebeturi galimybės, kad Nyderlandų teismas patikrintų AIVD pateiktų kaltinimų 2003 m. tikslumą
ir juo labiau organizacijų, kurioms ji pervedinėjo lėšas, dabartinį statusą.
Per posėdį ieškovė, nurodydama būtent Sprendimo
Sison II
116 punktą, dar pažymėjo, kad remiantis
Sanctieregeling
ir sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo iki šios dienos Nyderlanduose nebuvo pradėtas joks tyrimas ar persekiojimas
jos atžvilgiu, o
Sanctieregeling
buvo panaikintas, kai tik buvo priimta pirmoji Bendrijos jos lėšų įšaldymo priemonė. Todėl, pirma, ji daro išvadą, kad nacionalinis
sprendimas, kuriuo remdamasi Taryba iš pradžių nusprendė įšaldyti jos lėšas, neturėjo jokių pasekmių, ir, antra, kad neapibrėžtam
laikui palikdama galioti šią priemonę Taryba tinkamai neatsižvelgė į šią aplinkybę.
Taryba atmeta ieškovės argumentus ir tvirtina, kad atliko išsamų tyrimą iš esmės prieš priimdama sprendimą palikti ją ginčijamame
sąraše, kad tai pateisintų.
Priminusi, kad klausimas, ar teroristinės organizacijos atžvilgiu priimtos ribojančios priemonės turi būti paliktos galioti,
yra politinis, ir jį spręsti turi vien teisės aktų leidėjas, Taryba mano, kad ji iš esmės atsižvelgė į visus svarbius argumentus.
Dėl procedūros Taryba kruopščiai siekė užtikrinti Sprendimuose
OMPI
ir
Sison I
(141 ir 184 punktai) įtvirtintų pareigų, susijusių su teise į gynybą ir teise būti išklausytam, laikymąsi. Taigi šį peržiūrėjimą
ji atliko gerai žinodama ieškovės pastabas.
Šiuo atžvilgiu Taryba, nurodydama ginčijamo sprendimo penktą konstatuojamąją dalį ir savo 2007 m. birželio 29 d. laišką, kuriuo
ieškovei buvo pranešta apie ginčijamą sprendimą, pažymi, kad prieš priimdama sprendimą palikti ieškovę ginčijamame sąraše
ji kruopščiai ištyrė ieškovės 2007 m. gegužės 25 d. pateiktas pastabas.
Dėl šios priežasties Taryba mano, kad nors pagal sprendimus
OMPI
ir
Sison I
ji turi suteikti suinteresuotiesiems asmenims galimybę pateikti savo pastabas ir į jas atsižvelgti, ji neprivalo į šias pastabas
atsakyti. Aplinkybė, kad motyvų santrauka nebuvo pakeista, palyginti su 2007 m. balandžio 23 d. pateikta motyvų santrauka,
tiesiog parodo, kad ieškovės pastabose pateikti argumentai Tarybos neįtikino ir motyvų santraukos nereikėjo papildyti nauja
informacija.
Atsakant į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus savo pastabose Taryba, Nyderlandų Karalystė ir Komisija, be kita ko,
teigia, kad pagal Pirmosios instancijos teismo Sprendime
Sison II
įtvirtintus principus Taryba turėjo teisę atsižvelgti į aplinkybę, kad kompetentingos nacionalinės institucijos sprendimas,
kuriuo ji grindė savo sprendimą taikyti ieškovei ribojančias priemones, nebuvo ieškovės ginčijamas.
Per posėdį Nyderlandų Karalystė pažymėjo, kad
Sanctieregeling
panaikinimas priėmus Bendrijos pirminę ieškovės lėšų įšaldymo priemonę nereiškė, kad nacionalinių institucijų pozicija ieškovės
atžvilgiu pasikeitė, – taip buvo padaryta dėl Nyderlandų vyriausybės rūpesčio išvengti nacionalinės ir Bendrijos ieškovės
lėšų įšaldymo priemonių taikymo kartu.
Bendrojo Teismo vertinimas
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 106 ir 146 punktuose, šiame ieškinio pagrinde nagrinėtini klausimai: pirma, ar sprendimas
dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo galėjo dar būti tinkamas ginčijamo sprendimo pagrindas jo priėmimo dieną, atsižvelgiant
į visas bylai reikšmingas aplinkybes ir ypač į
Sanctieregeling
pasekmes nacionalinėje teisėje, ir, antra, ar Taryba, remdamasi išimtinai vien šiuo sprendimu, viršijo savo diskreciją. Atsižvelgiant
į tai, taip pat kyla klausimas, ar pagal nacionalinę teisę ieškovė galėjo ir tebegali pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis,
kiek tai susiję su sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, bei klausimas dėl aplinkybei, kad ji atsisakė pasinaudoti
šiomis teisių gynimo priemonėmis, priskirtinų pasekmių.
Prieš nagrinėjant šiuos klausimus reikia priminti Pirmosios instancijos teismo praktikoje bylose dėl lėšų įšaldymo priemonių,
priimtų siekiant kovoti su terorizmu, konkrečiai kalbant, sprendimuose
OMPI
,
PMOI I
ir
PMOI II
bei
Sison
I ir
Sison
II (šiuo atžvilgiu žr. šio sprendimo 78–83 punktus) įtvirtintus principus.
Šiais principais, viena vertus, įtvirtinama Tarybai pripažinta didelė diskrecija nuspręsti, į kuriuos įrodymus reikia atsižvelgti
siekiant pagal Reglamentą Nr. 2580/2001 priimti arba palikti galioti lėšų įšaldymo priemonę. Ši diskrecija visų pirma susijusi
su tikslingumo, kuriuo šie sprendimai pagrįsti, vertinimu (žr. šio sprendimo 82 ir 83 punktus ir nurodytą teismo praktiką)
ir ji įgyvendinama vertinant grėsmę, kurią gali kelti praeityje teroristinius aktus atlikusi organizacija, nepaisant jos teroristinės
veiklos nevykdymo pakankamai ilgą laiką ar net akivaizdaus šios veiklos nutraukimo (žr. šio sprendimo 142 punktą ir nurodytą
teismo praktiką).
Šie principai, kita vertus, parodo ir pirmenybę, kurią pasinaudojant šia diskrecija reikėtų suteikti nacionalinei procedūrai,
per kurią buvo priimtas Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies numatytas kompetentingos institucijos sprendimas,
pagrindęs Bendrijos sprendimą įšaldyti lėšas.
Pirmosios instancijos teismas kelis kartus yra pažymėjęs, kad Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalies ir Reglamento
Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies nuostatų, kurios bendroje kovoje su terorizmu įtvirtina specialią bendradarbiavimo tarp
Tarybos ir valstybių narių formą, taikymo atveju lojalaus bendradarbiavimo principas nustato Tarybai pareigą kuo daugiau pasikliauti
kompetentingos nacionalinės institucijos, bent jeigu tai yra teisminė institucija, vertinimu, kiek jis susijęs su „rimtais
ir patikimais įrodymais ar įkalčiais“, kuriais pagrįstas jos sprendimas (žr. šio sprendimo 80 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas taip pat pabrėžė, kad, kai Taryba po peržiūros remdamasi nacionaliniu sprendimu „pradėti
tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą“ dėl teroro aktų numato priimti ar palikti galioti lėšų įšaldymo priemonę pagal Reglamentą
Nr. 2580/2001, ji negali neatsižvelgti į vėlesnę šių tyrimų ar baudžiamojo persekiojimo eigą (žr. Sprendimo
Sison II
116 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, iš Sprendimo
PMOI I
(146 punkto) matyti, kad jei tiesiogiai dėl kompetentingos nacionalinės institucijos sprendimo, kuriuo pagrįstas Bendrijos
sprendimas įšaldyti lėšas, arba netiesiogiai dėl bet kurio vėlesnio tos pačios nacionalinės institucijos sprendimo atsisakyti
jį atsiimti arba panaikinti pagal vidaus teisę bet kada gali būti pateiktas skundas teismui, Taryba savo vertinimo tikslais
pagrįstai gali laikyti lemiama aplinkybę, jog ši nutartis tebegalioja. Todėl šiame sprendime (147 punktas) Pirmosios instancijos
teismas, vertindamas kaltinamuosius ir išteisinamuosius įrodymus, nusprendė, kad Taryba situacijoje, kai kompetentingos nacionalinės
administracinės institucijos spendimas, kuriuo grindžiamas Bendrijos sprendimas įšaldyti lėšas, gali būti arba yra pagal vidaus
teisę apskųstas teismui, veikia pagrįstai ir atsargiai, iš esmės atsisakydama pareikšti nuomonę dėl suinteresuotojo asmens
skundui pagrįsti pateiktų argumentų pagrįstumo, kol šis skundas bus išnagrinėtas. Priešingu atveju Tarybos, kaip politinės
arba administracinės institucijos, pateiktas faktinių ar teisinių aplinkybių vertinimas gali prieštarauti kompetentingos teisminės
nacionalinės institucijos vertinimui.
2009 m. rugsėjo 2 d. Sprendime
El Morabit prieš Tarybą
(T‑37/07 ir T‑323/07, 51 ir 52 punktai) Pirmosios instancijos teismas panašiai nusprendė, kad Taryba veikė pagal Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį ir Reglamentą Nr. 2580/2001, kai savo sprendimą įšaldyti lėšas pagrindė pirmosios instancijos
nacionalinio teismo priimtu baudžiamuoju nuosprendžiu, nelaukdama, kuo baigsis suinteresuotojo asmens dėl šio nuosprendžio
pareikšto apeliacinio skundo nagrinėjimo procesas.
Sprendime
El Morabit prieš Tarybą
(53 punktas) Pirmosios instancijos teismas, vadovaudamasis minėta teismo praktika, pažymėjo, kad vien apeliacinio skundo pateikimas
dėl pirmąja instancija priimto nuosprendžio nedaro įtakos Tarybos teisei remiantis Reglamentu Nr. 2580/2001 ir Bendrosios
pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalimi įtraukti nuteistą asmenį ar organizaciją į ginčijamą sąrašą, tačiau Taryba pasibaigus
apeliaciniam procesui privalo patikrinti, ar tebėra motyvų, pateisinančių, kad suinteresuotojo asmens lėšos liktų įšaldytos.
Nagrinėtu atveju Pirmosios instancijos teismas pažymėjo (54 punktas), kad Taryba atsižvelgė į suinteresuotojo asmens išteisinimą
apeliaciniame procese, išbraukdama jį iš ginčijamo sąrašo. Pirmosios instancijos teismo nuomone, Taryba racionaliai aiškino
savo įgaliojimus atsižvelgusi į Nyderlandų teismo naują sprendimą.
Sprendime
Sison
II (116 punktas) Pirmosios instancijos teismas panašiai numatė galimybę, kad policijos ar saugumo tyrimas gali būti baigtas
nepradedant teismo proceso, nes nebuvo surinkta pakankamai įrodymų, arba dėl tų pačių priežasčių gali būti nutarta, kad nereikia
atlikti teisminio tyrimo, arba kad sprendimas dėl baudžiamojo persekiojimo gali pasibaigti šio persekiojimo nutraukimu arba
kaltinamojo išteisinimu. Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad Taryba negali neatsižvelgti į tokias aplinkybes, kurios
yra visų reikšmingų duomenų, į kuriuos turi būti atsižvelgiama vertinant situaciją, dalis (žr. šio sprendimo 83 punktą). Priešingu
atveju Tarybai ir valstybėms narėms būtų suteikiami pernelyg dideli įgaliojimai neapibrėžtam laikui įšaldyti asmens lėšas,
netaikant jokios teisminės kontrolės, nelygu, kaip baigsis galimi teismo procesai.
Tie patys argumentai taikytini ir tokiu atveju, kai nacionalinė administracinė priemonė dėl lėšų įšaldymo arba organizacijos
uždraudimo kaip teroristinės ją priėmusios institucijos atšaukiama arba panaikinama teismo sprendimu, kaip tai buvo byloje,
kurioje buvo priimtas Sprendimas
PMOI I
.
Nagrinėjamu atveju žinoma, kad
Sanctieregeling
buvo panaikintas 2003 m. rugpjūčio 3 d., t. y. beveik tuoj pat po to, kai 2003 m. birželio 28 d. įsigaliojo Bendrijos pirminė
ieškovės lėšų įšaldymo priemonė.
Šiuo atžvilgiu tiesa, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas ne pačiu
Sanctieregeling
, o vien sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo (žr. šio sprendimo 86 punktą). Vis dėlto dėl šio sprendimo 87 punkte
nurodytų priežasčių nagrinėjamu atveju neįmanoma į sprendimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo atsižvelgti atskirai,
kartu neatsižvelgiant į
Sanctieregeling
.
Todėl reikia pripažinti, kad Nyderlandų teisės sistemoje panaikinus
Sanctieregeling
, sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kurio, kaip ką tik buvo priminta, neįmanoma atskirti nuo
Sanctieregeling
, negali būti tinkamas Bendrijos priemonės įšaldyti ieškovės lėšas pagrindas.
Iš tikrųjų šiuo sprendimu laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas tiesiog atsisakė laikinai sustabdyti
Sanctieregeling
galiojimą. Tačiau jį panaikinus jis galutinai neteko bet kokios teisinės galios. Logiškai tas pats pasakytina apie sprendimo
dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo teisines pasekmes, ypač turint omenyje, kad jame pateikiamas tik laikinas įvertinimas,
kol pasibaigus procesui klausimas bus išspręstas iš esmės.
Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas dar mano, kad siekiant įgyvendinti Reglamentą Nr. 2580/2001 sprendimo dėl laikinųjų apsaugos
priemonių taikymo teisinės pasekmės negali kilti atskirai nuo
Sanctieregeling
teisinių pasekmių, kurios, nepaisant jo panaikinimo, Nyderlandų teisėje ir toliau egzistuotų. Tai būtų nesuderinama ir su
šio reglamento bendra sistema, pagal kurią vertindama Taryba turi teikti pirmenybę nacionalinei procedūrai, kad
Sanctieregeling
, kuris nebegalioja Nyderlandų teisės sistemoje, dėl sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo turėtų netiesiogiai
ir neapibrėžtam laikotarpiui teisinių pasekmių Bendrijos teisės sistemoje.
Šią išvadą patvirtina ir aplinkybė, kad sprendimas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, priimtas ieškovei pareiškus ieškinį,
priklauso nuo
Sanctieregeling
. Iš
Sanctieregeling
motyvų santraukos matyti, kad jis buvo priimtas, „kol bus priimtas Bendrijos sprendimas“, ir kad jis turi būti panaikintas
„kai tik šis sprendimas įsigalios“ (taip pat žr. Sprendimo
Al–Aqsa
17 punktą). Pagal Nyderlandų Karalystės per posėdį pateiktus paaiškinimus šį panaikinimą lėmė vien Nyderlandų vyriausybės
siekis išvengti nacionalinės ir Bendrijos ieškovės lėšų įšaldymo priemonių taikymo kartu. Darytina išvada, kad
Sanctieregeling
būtų buvęs panaikintas bet kuriuo atveju tuoj pat priėmus Bendrijos pirminę ieškovės lėšų įšaldymo priemonę, neatsižvelgiant
į tai, ar ši būtų pradėjusi procesą dėl laikinųjų priemonių taikymo, ar dėl ginčo esmės.
Tokiu mechanizmu taip pat pažeidžiama Reglamento Nr. 2580/2001 bendroji sistema, pagal kurią Bendrijos lėšų įšaldymo priemonės
priėmimas sąlygojamas nacionalinės procedūros, kuria tiesiogiai ir iš esmės siekiama kovojant su terorizmu suinteresuotajam
asmeniui nustatyti prevencinę ar represinę priemonę už šio asmens dalyvavimą terorizme, pradžia arba tęsiniu (žr. Sprendimo
Sison II
111 punktą) arba sprendimo, kuriuo suinteresuotasis asmuo nubaudžiamas už šias veikas, paskelbimu ar įgyvendinimu.
Taigi nagrinėjamu atveju nacionaliniu lygmeniu pirmiausia priimtas sprendimas įšaldyti lėšas pateisinamas „laukimu, kol bus
priimtas Bendrijos sprendimas“, o Bendrijos sprendimas savo ruožtu pateisinamas nacionalinio sprendimo, kuris nedelsiant panaikinamas,
priėmimu. Tokio mechanizmo trūkumas yra jo cikliškumas.
Užuot toliau remdamasi sprendimu dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo Taryba turėjo padaryti logišką išvadą ir pripažinti,
kad panaikinus nacionalinę lėšų įšaldymo priemonę nebeliko nacionalinės teisės „pagrindo“, pakankamai teisiškai pateisinančio
lygiavertės Bendrijos priemonės palikimą, nepaisant galimybės pareikšti ieškinį teisme dėl panaikintos nacionalinės priemonės
buvimo.
Šiomis aplinkybėmis dvi aplinkybės, t. y. kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas atmetė ieškovės ieškinį dėl
Sanctieregeling
, o suinteresuotasis asmuo nepateikė apeliacijos dėl sprendimo taikyti laikinąsias apsaugos priemones ir nepateikė ieškinio
dėl ginčo esmės, nėra svarbios vertinant ginčijamo sprendimo teisėtumą.
Šios bylos aplinkybėmis, ypač atsižvelgiant į
Sanctieregeling
panaikinimą, reikia pripažinti, kad Taryba peržengė savo diskrecijos ribas, neapibrėžtam laikui palikusi ieškovę įtrauktą
į ginčijamą sąrašą po reguliaraus situacijos peržiūrėjimo pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį ir Reglamento
Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį, remdamasi tik tuo, kad laikinąsias apsaugos priemones taikančio teisėjo sprendimas nebuvo
užginčytas Nyderlandų teisme pateikus apeliaciją dėl sprendimo taikyti laikinąsias apsaugos priemones arba pradėjus bylą dėl
ginčo esmės, nors administracinis sprendimas, kurio vykdymą šio teisėjo buvo prašoma sustabdyti, buvo panaikintas jį priėmusios
institucijos.
Juo labiau kad, kaip ieškovė teigė per posėdį, o kitos šalys tam neprieštaravo, panaikinus
Sanctieregeling
, be ginčijamo sprendimo įgyvendinimo nacionalinėje teisėje, Nyderlandų kompetentingos administracinės ar teisminės institucijos
nesiėmė jokių veiksmų, kad siekiant kovoti su terorizmu ieškovei būtų skirta baudžiamoji ar ekonominė sankcija už dalyvavimą
terorizme.
Galima daryti išvadą, kad trečiasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas.
Todėl reikia panaikinti ginčijamą sprendimą, nesant reikalo nagrinėti kitų ieškinio pagrindų ir ieškovės argumentų.
Šiomis aplinkybėmis nereikia spręsti dėl prašymo vadovaujantis EB 241 straipsniu pripažinti Reglamentą Nr. 2580/2001 neteisėtu
(šiuo klausimu žr. Sprendimo
Al–Aqsa
66 ir 67 punktus; taip pat žr. 2008 m. gegužės 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C-91/05, Rink. p. I-3651, 111 punktą).

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Nagrinėjamu
atveju, kadangi Tarybos reikalavimas atmesti prašymą dėl panaikinimo (pagrindinis ginčo dalykas) nebuvo patenkintas, reikia
nurodyti jai padengti savo ir visas ieškovės bylinėjimosi išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.
Pagal minėto reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos pačios padengia
savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (septintoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2007 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimą 2007/445/EB, įgyvendinantį Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių
ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį
sprendimus 2006/379/EB ir 2006/1008/EB; 2007 m. gruodžio 20 d. Tarybos sprendimą 2007/868/EB, įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001
2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį Sprendimą 2007/445; 2008 m. liepos 15 d. Tarybos sprendimą 2008/583/EB, įgyvendinantį
Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį Sprendimą 2007/868/EB; 2009 m. sausio 26 d. Tarybos sprendimą 2009/62/EB,
įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį Sprendimą 2008/583/EB, ir 2009 m. birželio 15 d.
Tarybos reglamentą (EB) Nr. 501/2009, įgyvendinantį Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį Sprendimą 2009/62/EB,
kiek jie susiję su
Stichting Al‑Aqsa
.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengti
Stichting Al‑Aqsa
bylinėjimosi išlaidas.
4.
Nyderlandų Karalystė ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Forwood
Papasavvas
Moavero Milanesi
Paskelbta 2010 m. rugsėjo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.