CELEX: 62004CJ0251
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Reglamento (EEB) Nr. 3577/92 1 straipsnis ir 2 straipsnio 1 punktas
Transportas
Laisvė teikti paslaugas
Jūrų kabotažas
Vilkimo atviroje jūroje paslaugos

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad leidusi teikti vilkimo atviroje jūroje paslaugas
tik laivams su Graikijos vėliava, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamento
(EEB) Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364,
p. 7) 1 straipsnį.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Reglamentas Nr. 3577/92
Reglamento Nr. 3577/92 trečioje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„<...> apribojimus teikti jūrų transporto paslaugas valstybėse narėse panaikinti yra būtina, kad būtų sukurta vidaus rinka;
<...> vidaus rinką sudarys teritorija, kurioje užtikrinamas laisvas prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimas;
<...> todėl jūrų transportui valstybėse narėse turi būti taikoma laisvė teikti paslaugas;“
Pagal Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnį laisvė teikti jūrų transporto paslaugas valstybėje narėje (jūrų kabotažą) nuo 1993 m.
sausio 1 d. suteikiama „Bendrijos laivų savininkams, kurių laivai įregistruoti valstybėje narėje ir plaukioja su jos vėliava,
jei šie laivai atitinka visas kabotažo vykdymo šioje valstybėje narėje sąlygas“.
Reglamento 2 straipsnio 1 dalis „jūrų transporto paslaugas valstybėje narėje (jūrų kabotažą)“ apibrėžia kaip „paprastai už
užmokestį teikiamas paslaugas, kurias visų pirma sudaro:
a)      kontinentinis kabotažas: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp uostų, esančių vienos ir tos pačios valstybės narės žemyno
dalyje arba pagrindinėje teritorijoje, nesustojant salose;
b)      tiekimo atviroje jūroje paslaugos: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp bet kurio valstybės narės uosto ir šios valstybės
narės kontinentiniame šelfe esančių įrenginių arba struktūrų;
c)      salų kabotažas: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp:
–      uostų, esančių vienos ir tos pačios valstybės narės žemyno dalyje ir vienoje arba daugiau salų,
–        vienos ir tos pačios valstybės narės salose esančių uostų.“
Reglamentas Nr. 4055/86
1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4055/86 dėl laisvės teikti paslaugas principo taikymo jūrų transporto
paslaugoms tarp valstybių narių bei valstybių narių ir trečiųjų šalių (OL L 378, p. 1) 1 straipsnio 4 dalis numato:
„<...> jūrų transporto paslaugomis tarp valstybių narių bei valstybių narių ir trečiųjų šalių, jeigu paslaugos paprastai teikiamos
už atlygį, yra laikoma:
a)      jūrų transporto paslaugos Bendrijoje:
keleivių arba krovinių vežimas jūra iš bet kurio vienos valstybės narės uosto į kitos valstybės narės uostą ar jūrinį įrenginį;
b)      susisiekimas su trečiosiomis šalimis:
keleivių arba krovinių vežimas jūra iš valstybių narių uostų į trečiosios šalies uostus ar jūrinius įrenginius.“

Nacionalinės teisės aktai
Įstatyminio dekreto Nr. 187/73, įtvirtinančio Viešosios jūrų teisės kodeksą (toliau – VJTK), 11 straipsnio 1 dalies b punkto
aa ir bb papunkčiai bet kurio pobūdžio VJTK 188 straipsnyje nurodytas vilkimo operacijas, pagalbos teikimą jūroje ir šio kodekso
189 straipsnyje apibrėžtas gelbėjimo jūroje operacijas leidžia vykdyti tik laivams su Graikijos vėliava, kai jos vykdomos
šios valstybės narės teritoriniuose vandenyse ir tarp jų.
Remiantis VJTK 188 straipsnio 2 dalimi, uostų direkcija patvirtina uostų reglamentą, kuris nustato uosto vilkiko licencijos
išdavimo sąlygas, vilkimo reglamentą, privalomo vilkimo atvejus, vilkimo teises uostų vandenyse, inkaro išmetimą ir visas
kitas būtinas sąlygas. Pagal to paties straipsnio 3 dalį vilkimo teisės apimtis, kitų laivų atsitiktinai ar skubiu atveju
vykdomos vilkimo operacijos, atitinkamos su užsienio valstybės vėliava plaukiojančių vilkikų ir kitų laivų teisės ir visos
kitos susijusios sąlygos nustatomos prezidento dekretu.
Šie įgaliojimai buvo įgyvendinti visų pirma Prezidento dekreto Nr. 45/83 dėl laivų vilkimo 1 straipsnio 1 dalyje, kurioje
nurodoma, kad užsiimti laivų vilkimu tarp dviejų taškų, esančių Graikijos teritoriniuose vandenyse, kaip verslu ir teikti
bet kurias paslaugas, tiesiogiai susijusias su šia operacija, gali tik Graikijos laivai, pagal galiojančius teisės aktus pripažinti
vilkikais, kurie tam tikslui turi kompetentingos uostų direkcijos išduotą licenciją <...>“, ir Graikijos uostų policijos vadovo
patvirtinto Bendrojo uostų reglamento 4 straipsnio 2 dalies b punktu, kuris numato, kad laivo savininkas, prašantis tokios
licencijos, uostų direkcijai turi pateikti pilietybę patvirtinantį pažymėjimą.
Pagal Prezidento dekreto Nr. 45/83 3 straipsnį, su užsienio valstybės vėliava plaukiojantys vilkikai arba kiti laivai turi
teisę:
„a)      prisišvartuoti bet kuriame Graikijos uoste arba bet kurioje Graikijos pakrantės vietoje, kai jie velka laivą, pagalbinę valtį
arba bet kokį kitą plūduriuojantį objektą, kurio vilkimas pradėtas užsienio uoste arba kurioje nors užsienio valstybės pakrantės
vietoje arba atviroje jūroje,
b)      apsiimti vilkti iš bet kurio Graikijos uosto arba kurios nors Graikijos pakrantės vietos laivą arba kitą plūduriuojantį objektą
į užsienio uostą arba kurią nors užsienio valstybės pakrantės vietą arba atvirą jūrą,
c)      kirsti Graikijos teritorinius vandenis, kai, plaukdami iš užsienio uosto arba kurios nors užsienio valstybės pakrantės vietos
arba atviros jūros, jie velka laivą, pagalbinę valtį arba bet kokį kitą plūduriuojantį objektą į užsienio uostą arba kurią
nors užsienio valstybės pakrantės vietą arba atvirą jūrą <...>.“

Ikiteisminė procedūra
Manydama, kad Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnį, Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje
numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
Suteikusi Graikijos Respublikai galimybę pateikti savo pastabas, Komisija 2002 m. liepos 27 d. laišku išsiuntė pagrįstą nuomonę,
nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
Graikijos vyriausybė į šią pagrįstą nuomonę atsakė 2002 m. lapkričio 13 d. laišku. Manydama, kad šis atsakymas nėra patenkinamas,
Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai
Teisingumo Teismui pateiktose pastabose šalys iš esmės apsiriboja trimis punktais, būtent Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio
1 dalyje pateikto sąrašo baigtiniu ar nebaigtiniu pobūdžiu, teisiniu vilkimo pobūdžiu Graikijos teisėje ir galimybe atskirti
vilkimą uosto zonoje ir vilkimą už šios zonos ribų, siekiant nustatyti šio reglamento taikymo sritį.
Pirmiausia, nors Komisija ir pripažįsta, kad vilkimo paslauga Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 dalyje aiškiai nenurodyta
kaip „jūrų transporto paslauga“, ji mano, jog šioje nuostatoje pateiktas sąrašas yra tik pavyzdinis, nes jis pradedamas žodžiais
„visų pirma“. Todėl „jūrų kabotažu“ turėtų būti laikomos visos paprastai už užmokestį teikiamos jūrų transporto paslaugos.
Vilkimas atitiktų visus šios sąvokos elementus.
Graikijos vyriausybė, priešingai, tvirtina, kad Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 dalyje pavartoti žodžiai „visų pirma“
(versijoje graikų kalba – „ειδικότερα“) turėtų būti suprantami kaip „tiksliau sakant“ ta prasme, kad jie nustato baigtinį
sąrašą.
Be to, sąvoka „jūrų transporto paslauga“ yra aiškiai apibrėžta Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnio 4 dalyje.
Graikijos vyriausybės teigimu, šios sąvokos apibrėžimas nagrinėjamuose Reglamentuose Nr. 3577/92 ir Nr. 4055/86 yra toks pat.
Be Komisijos jau minėtų elementų, jis apima transportavimo objektą, t. y. keleivių arba prekių vežimą, ir šiais dviem atvejais
yra baigtinis. Ši vyriausybė priduria, kad pagalbos jūroje paslaugos negali būti klasikinis pervežimas ir kad avariją patyrę
laivai nebegali būti laikomi pervežtinomis prekėmis.
Komisija atsako, kad nors Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnio 4 dalyje pateikta sąvoka „jūrų transporto paslaugos“, jos nuomone,
apima ir vilkimą, ši sąvoka bet kuriuo atveju neturėtų būti taikoma nagrinėjamu atveju motyvuojant tuo, kad pastarasis reglamentas
reglamentuoja tik tarptautinio jūrų transporto paslaugas.
Antra, Komisija teigia, kad iš Prezidento dekreto Nr. 45/83 3 straipsnio išplaukia, jog vilkimas pagal Graikijos teisę ne
visuomet yra laikomas pagalbine jūrų kabotažo paslauga, nes kabotažo paslaugų ir jame numatytų vilkimo atvejų panašumas Graikijos
valdžios institucijas privertė, nukrypstant nuo šio dekreto 1 straipsnio nuostatų, nors ir taikant griežtas sąlygas, išduoti
leidimą vykdyti šias operacijas su užsienio valstybės vėliava plaukiojantiems vilkikams.
Atsakydama Graikijos vyriausybė teigia, kad pagal Graikijos teisę vilkimas ir pagalba jūroje yra pagalbinės paslaugos, kurios
tik prisideda prie tinkamo jūrų transporto paslaugų funkcionavimo. Vien tik to, kad prikabintas laivas arba plūduriuojanti
konstrukcija, neturinti savo varančiųjų įrenginių, yra transportuojami, nepakanka, kad ši paslauga netektų pagalbinio pobūdžio
arba jai būtų suteiktas jūrų transporto statusas. Taigi vilkimas nepatektų į Reglamento Nr. 3577/92 taikymo sritį nesant tiesioginio
ryšio tarp to, kas yra transportuojama, ir vilkiko. Be to, atsižvelgiant į tai, kad Prezidento dekreto Nr. 45/83 3 straipsnis
nustato šio dekreto 1 straipsnio išimtį, Komisija neteisingai aiškino atitinkamas šių dviejų straipsnių taikymo sritis. Graikijos
vyriausybė šiuo atžvilgiu aiškina, kad šio dekreto 1 straipsnis reglamentuoja vilkimą tarp dviejų taškų, esančių Graikijos
teritoriniuose vandenyse, kaip verslą, o šio dekreto 3 straipsnio taikymo sritis apsiriboja situacijomis, turinčiomis užsienio
elementą.
Trečia, Komisija mano, kad Graikijos valdžios institucijos nedaro skirtumo tarp uosto zonos viduje ir už uosto ribų teikiamų
vilkimo paslaugų – priešingai tam, kas atsirado naujausiuose Komisijos direktyvos dėl patekimo į uosto paslaugų rinką pasiūlymuose.
Kadangi uosto paslaugos nesusijusios su kabotažu už uosto ribų, nagrinėjamu atveju taikomas Reglamentas Nr. 3577/92.
Graikijos vyriausybė mano, kad nėra pagrindo vilkimo paslaugoms taikyti skirtingus teisinius režimus pagal tai, ar jos teikiamos
uosto zonoje, ar už jos ribų. Iš tikrųjų atskyrimas pagal šios paslaugos suteikimo vietą būtų savavališkas, neturintis jokio
teisinio pagrindo ir galintis sukurti teisinį nesaugumą taikant Reglamentą Nr. 3577/92.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal EB 51 straipsnio 1 dalį laisvę teikti paslaugas transporto srityje reglamentuoja transportui
skirtos EB sutarties antraštinės dalies nuostatos, tarp kurių yra EB 80 straipsnio 2 dalis, suteikianti teisę Europos Sąjungos
Tarybai priimti atitinkamas jūrų transporto nuostatas.
Remdamasi pastarąja nuostata, Taryba priėmė Reglamentą Nr. 3577/92, kuriuo siekiama įgyvendinti laisvą jūrų kabotažo paslaugų
teikimą laikantis jame numatytų sąlygų ir atsižvelgiant į numatytas išimtis.
Šiuo tikslu šio reglamento 1 straipsnis įtvirtina laisvo jūrų kabotažo paslaugų teikimo Europos bendrijoje principą. Taip
laisvo paslaugų teikimo principo, įtvirtinto visų pirma EB 49 straipsnyje, taikymo sąlygos buvo išplėstos jūrų kabotažo paslaugoms
(žr. 2001 m. vasario 20 d. Sprendimo
Analir ir kt.
, C‑205/99, Rink. p. I‑1271, 20 punktą).
Tačiau iš EB 51 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su EB 80 straipsnio 2 dalimi, išplaukia, kad su jūrų transporto sektoriumi
susijusias paslaugas, nepatenkančias į Reglamento Nr. 3577/92 arba kitų normų, priimtų remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi,
taikymo sritį, ir toliau reglamentuoja valstybių narių teisės aktai, laikantis EB 54 straipsnio ir kitų bendrųjų Sutarties
nuostatų (žr. šia prasme 1974 m. balandžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 167/73, Rink. p. 359, 32 punktą).
Nagrinėjamu atveju tiek, kiek Komisija savo ieškinį pagrindė tik kaltinimu pažeidus Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnį, reikia
tik išanalizuoti, ar vilkimo atviroje jūroje paslaugos, priklausančios jūrų transportui EB 80 straipsnio 2 dalies prasme,
patenka į šio reglamento taikymo sritį ir yra „jūrų transporto paslaugos valstybėje narėje (jūrų kabotažas)“, kaip jos apibrėžtos
šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje. Iš tiesų Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl kitų kaltinimų nei pateiktieji
pagal EB 226 straipsnį pareikštuose Komisijos ieškinio reikalavimuose (žr. šia prasme 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑255/04, Rink. p. I‑0000, 24 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 dalis aiškiai nenumato vilkimo. Tačiau kadangi „jūrų
kabotažo paslaugų“ šio straipsnio prasme sąrašas pradedamas žodžiais „visų pirma“, jis negali
a priori
būti laikomas baigtiniu.
Nepaisant to, kad Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 dalyje pateiktas sąrašas nėra baigtinis, iš šios normos, aiškinamos
kaip visuma, išplaukia, kad į jos taikymo sritį patenka paslaugos, kurios, pirma, paprastai teikiamos už užmokestį, ir, antra,
kurių tikslas, kaip rodo šiame straipsnyje pateikti esminiai jūrų kabotažo pavyzdžių požymiai, yra keleivių arba prekių vežimas
jūra tarp dviejų vietų, esančių vienos valstybės narės teritorijoje.
Kaip teisingai nurodo Graikijos vyriausybė, tokį aiškinimą patvirtina Reglamento Nr. 4055/86 1 straipsnio 4 dalis, pagal kurią
jūrų transporto paslaugomis yra laikomos atlygintinai teikiamos paslaugos, kurių tikslas yra keleivių arba krovinių vežimas
jūra iš bet kurio vienos valstybės narės uosto į kitos valstybės narės arba trečiosios šalies uostą ar jūrinį įrenginį.
Tačiau, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 45–47 punktuose, vilkimo pobūdis ir požymiai skiriasi nuo Reglamento
Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtų kabotažo pobūdžio ir požymių. Iš tiesų, nors vilkimas yra paprastai už užmokestį
teikiama paslauga, jo esmė iš principo nėra keleivių arba krovinių vežimas jūra. Vilkimo esmė veikiau yra padėti nuvilkti
laivą, gręžimo įrenginį, platformą arba plūdurą. Vilkikas, kuris teikia pagalbą laivui manevruojant, suteikiant papildomos
varomosios jėgos arba pakeičiant jo variklius gedimo atveju, teikia pagalbą šiam laivui, kuris veža keleivius arba prekes,
tačiau pats nėra vežantysis laivas.
Tokiomis aplinkybėmis iš Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 dalyje pavartotų žodžių „visų pirma“ daryti išvadą, kad jie
gali išplėsti šios nuostatos taikymo sritį taip, kad ji apimtų bet kokią susijusią, papildomą arba pagalbinę jūrų transporto
paslaugų valstybėse narėse teikimo atžvilgiu paslaugą, turinčią esminius jūrų kabotažo požymius, kurie yra aiškiai apibrėžti
šioje dalyje, ar jų neturinčią, prieštarautų ne tik šio reglamento tikslui, bet ir teisiniam saugumui, kiek tai susiję su
pačia šio reglamento apimtimi.
Iš to išplaukia, kad vilkimas negali būti laikomas patenkančiu į Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus argumentus, ieškinys yra atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Graikijos Respublika prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos, o pastaroji bylą pralaimėjo,
ji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
Proceso kalba: graikų.