CELEX: 62004CJ0353
Az 1538/91/EGK és a 3665/87/EGK rendelet
Közösségi Vámkódex
Export-visszatérítések
Az biztosítás feltételei
Egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőség
Vámeljárás
Kiviteli nyilatkozat
Fizikai ellenőrzés
Minta
Megengedhető számú hibás egység
Egységes minőség
Az exportőr és a vámhatóság jogai és kötelezettségei
Baromfihús

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1996. december 19‑i 82/97/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 1997.
L 17., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 8. kötet, 179. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló,
1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.,
a továbbiakban: a Vámkódex), valamint az 1996. június 4‑i 1000/96/EK bizottsági rendelettel (HL L 134., 9. o; magyar nyelvű
különkiadás 3. fejezet, 19. kötet, 143. o.) módosított, a baromfira vonatkozó egyes forgalmazási előírásokról szóló 1906/90/EGK
tanácsi rendelet végrehajtása részletes szabályainak bevezetéséről szóló, 1991. június 5‑i 1538/91/EGK bizottsági rendelet
(HL L 143., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 11. kötet, 272. o., a továbbiakban: 1538/91 rendelet) rendelkezéseinek
értelmezésére vonatkozik.
A kérelmet a Nowaco Germany GmbH (a továbbiakban: Nowaco) és a Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Hamburg‑Jonas fővámhivatal, a továbbiakban:
Hauptzollamt) között az export-visszatérítések, illetve azok összegének tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették
elő.

A közösségi jogi háttér
A mezőgazdasági termékekre vonatkozó export-visszatérítési rendszer alkalmazásának közös részletes szabályai megállapításáról
szóló, 1987. november 27‑i 3665/87/EGK bizottsági rendelet (HL L 351., 1. o.) kilencedik preambulumbekezdése szerint:
„[…] a termékeknek olyan minőségűeknek kell lenniük, hogy azokat a szokásos feltételekkel lehessen értékesíteni”.
Ugyanezen rendelet 3. cikke (4)‑(6) bekezdésének rendelkezése szerint:
„(4)      A kivitel napja az irányadó a kivitt termék mennyisége, jellege és jellemzői megállapítása során.
(5)      A visszatérítéshez való jog megszerzése céljából a kivitelkor felhasznált okmánynak tartalmaznia kell a visszatérítés összegének
kiszámításához szükséges összes adatot, különösen:
a)      a termékek leírását a visszatérítési nómenklatúra szerint;
b)      a termékek nettó tömegét vagy adott esetben a visszatérítés kiszámításához használandó mértékegységben kifejezett mennyiséget;
c)      amennyiben a visszatérítés kiszámításához szükséges, az érintett termékek összetételét vagy az arra való hivatkozást.
Ha a jelen bekezdésben említett okmány a kiviteli nyilatkozat, akkor ennek is tartalmaznia kell a fenti adatokat, valamint
a »visszatérítési kód« megjegyzést.
(6)      Az elfogadás, illetve e cselekmény időpontjában a termékek a Közösség vámterületének elhagyásáig vámfelügyelet alá kerülnek.”
A rendelet 13. cikke szerint: „Nem jár visszatérítés az olyan termékek után, amelyek egészségügyileg nem megfelelő, a jogszabályi
követelményeket nem kielégítő és nem kereskedelmi minőségűek, valamint – amennyiben az ilyen termékeket emberi fogyasztásra
szánják – akkor, ha jellemzőik vagy állapotuk kizárja, illetve lényegesen korlátozza rendeltetésszerű felhasználásukat.”
A Vámkódex 1. cikkének értelmében:
„A vámjogszabályok ebből a Kódexből és a közösségi szinten vagy nemzeti szinten annak végrehajtására elfogadott rendelkezésekből
állnak. A Kódexet kell alkalmazni a más területeken megállapított különleges szabályok sérelme nélkül:
–        a Közösség és harmadik országok közötti kereskedelemre
[…].”
A Vámkódex 4. cikke 16. pontjának h) alpontja értelmében a kiviteli eljárás a vámeljárások közé tartozik.
A Vámkódex 69. cikkének rendelkezése szerint:
„(1)      Az áru megvizsgálását és a mintavétel helyére történő szállítást, valamint minden olyan műveletet, amely a vizsgálattal vagy
a mintavétellel kapcsolatos, a nyilatkozattevő végzi, vagy az ő felelősségére történik. [Helyesen: Az áruknak a vizsgálat,
illetve adott esetben a mintavétel elvégzése helyére történő szállítását, valamint az e vizsgálathoz, illetve mintavételhez
szükséges valamennyi műveletet a nyilatkozattevő végzi, illetve ő a felelős értük.] A felmerült költségeket a nyilatkozattevő
viseli.
(2)      A nyilatkozattevő jogosult arra, hogy jelen legyen az áru megvizsgálásánál és a mintavételnél. Ha a vámhatóság azt szükségesnek
tartja, kérheti, hogy a nyilatkozattevő legyen jelen vagy képviselve az áruvizsgálatkor vagy mintavételkor annak érdekében,
hogy biztosítsa az ilyen vizsgálat vagy mintavétel megkönnyítéséhez szükséges segítséget.
(3)      Amennyiben a mintavétel a hatályban lévő rendelkezéseknek megfelelően történik, a vámhatóság nem tartozik kártérítéssel azzal
kapcsolatban, de viseli az elemzések és vizsgálatok költségeit.”
A Vámkódex 70. cikke szerint:
„(1)      A nyilatkozatban foglalt áruk egy részének megvizsgálásakor a részleges vizsgálat eredményét a nyilatkozatban szereplő összes
árura alkalmazni kell.
A nyilatkozattevő személy kérheti azonban az áru további vizsgálatát, ha úgy ítéli meg, hogy a részleges vizsgálat eredményei
nem érvényesek a vámáru-nyilatkozatban szereplő többi árura.
(2)      Az (1) bekezdés alkalmazásában, ha egy vámáru-nyilatkozat kettő vagy több tételre terjed ki, az egyes tételekre vonatkozó
adatokat úgy kell tekinteni, mintha külön vámáru-nyilatkozatot képeznének. [Helyesen: Ha a vámáru-nyilatkozat többféle árut
tartalmaz, az (1) bekezdés alkalmazásakor az egyes árukra vonatkozó adatokat önálló vámáru-nyilatkozatnak kell tekinteni.]”
A Vámkódex 71. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A vámáru-nyilatkozat ellenőrzésének eredményeit kell felhasználni azon vámeljárás rendelkezéseinek alkalmazásához, amelyre
az árut bejelentették [helyesen: amely alá az árut vonták].
(2)      Ha nem kerül sor a vámáru-nyilatkozat ellenőrzésére, az (1) bekezdésben említett rendelkezéseket a vámáru-nyilatkozatban szereplő
adatok alapján kell alkalmazni.”
A 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2
‑
i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o., a továbbiakban:
a Vámkódex végrehajtási rendelete) 247. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      Amennyiben a vámhatóság ellenőrzi a vámáru-nyilatkozatot és a kísérő okmányokat, illetve megvizsgálja az árut, akkor legalább
a vámáru-nyilatkozat általa visszatartott példányán vagy egy ahhoz csatolt okmányon meg kell jelölnie az ellenőrzés vagy vizsgálat
alapját és eredményét. Az áru részleges vizsgálata esetén a vizsgált szállítmányra vonatkozó adatokat úgyszintén fel kell
tüntetnie.
Adott esetben a vámhatóságnak azt is fel kell tüntetnie a vámáru-nyilatkozaton, hogy a nyilatkozattevő vagy képviselője nem
volt jelen.
(2)      Amennyiben a vámáru-nyilatkozat és a kísérő okmányok ellenőrzésének vagy az áruk vizsgálatának az eredménye nem egyezik meg
a vámáru-nyilatkozatban feltüntetett adatokkal, akkor a vámhatóságnak legalább a vámáru-nyilatkozat általa visszatartott példányán
vagy egy ahhoz csatolt okmányon meg kell jelölnie azokat az adatokat, amelyeket figyelembe kell venni a szóban forgó árura
vonatkozó terhek alkalmazásához, a kivitelhez kapcsolódó esetleges visszatérítések vagy egyéb összegek kiszámításához, valamint
az azon vámeljárást szabályozó többi rendelkezés alkalmazásához, amely alá az árut bejelentették [helyesen: amely alá az árut
vonták].
(3)      A vámhatóság ténymegállításában adott esetben feltünteti az alkalmazott azonosítási módokat.
Ezt dátummal látja el, és feltünteti rajta az azt kibocsátó vámtisztviselő azonosításához szükséges adatokat.
(4)      Amennyiben a vámhatóság nem ellenőrzi a vámáru-nyilatkozatot, és nem is vizsgálja meg az árut, úgy nem kell záradékolnia sem
a vámáru-nyilatkozatot, sem az (1) bekezdésben említett kísérő okmányt.”
Az 1994. január 24‑i, 163/94/EK tanácsi rendelettel (HL L 24., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 12. o.)
módosított, a visszatérítésben vagy egyéb támogatásban részesülő mezőgazdasági termékek kivitele során végzett ellenőrzésről
szóló, 1990. február 12‑i 386/90/EGK tanácsi rendelet (HL L 42., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 10. kötet, 26. o.,
a továbbiakban: 368/90 rendelet) 2. és 3. cikke értelmében a tagállamok a kivitelre vonatkozó vámügyi formalitások teljesítésekor
és az érintett áruk kivitelére vonatkozó engedély kiadása előtt fizikailag ellenőrzik az árukat a kiviteli nyilatkozat alátámasztására
benyújtott dokumentumok alapján, valamint átvizsgálják a fizetési kérelemhez kapcsolódó iratokat. E rendelet szerint a – még
alaposabb ellenőrzést előíró különös rendelkezések sérelme nélkül – a fizikai ellenőrzéseket szúrópróbaszerűen, rendszeresen
és előzetes értesítés nélkül kell elvégezni. Ezen ellenőrzéseknek legalább a visszatérítési kérelem alapjául szolgáló kiviteli
nyilatkozatok 5%‑os reprezentatív mintájára kell kiterjedniük. Különös rendelkezések határozzák meg az 5%‑os arány megállapításának
részletes szabályait.
A 386/90/EGK rendelet alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1995. szeptember 20‑i 2221/95/EK
bizottsági rendelet (HL 224., 13. o.) nyolcadik preambulumbekezdése kimondja:
„mivel a […] a Közösségi Vámkódex […] különösen az ipari és a mezőgazdasági termékek kivitelére vonatkozik; és mivel az export-visszatérítésre
jogosító mezőgazdasági termékek tekintetében különleges rendelkezések meghozatalára lehet szükség”.
A 2221/95 rendelet 5. cikkének rendelkezése szerint:
„(1)      A 386/90/EGK rendelet 2. cikke a) pontjának alkalmazásában a »fizikai ellenőrzés« kifejezésen annak ellenőrzése értendő, hogy
a kiviteli nyilatkozat – ideértve az annak alátámasztása céljából benyújtott dokumentumokat is – a mennyiség, a jelleg és
a tulajdonságok tekintetében egyezik‑e az áruval.
[…]
A kiviteli vámhivatal biztosítja a 3665/87/EGK rendelet 13. cikkének tiszteletben tartását.
[…]
(4)      Ha a visszatérítések aránya adott alkotóelemtől függ, a kiviteli vámhivatal a fizikai ellenőrzés részeként reprezentatív mintákat
vesz abból a célból, hogy az összetétel elemzését az arra illetékes laboratórium elvégezhesse.”
A rendelet 7. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:
„(1)      Valamennyi kiviteli vámhivatal meghozza azokat az intézkedéseket, amelyek alapján bármikor megállapítható, hogy elérték‑e
az 5%‑os ellenőrzési arányt.
A fenti intézkedések során minden egyes ágazat vonatkozásában fel kell tüntetni:
–        a fizikai ellenőrzések szempontjából figyelembe vett kiviteli nyilatkozatok számát,
valamint
–        az elvégzett fizikai ellenőrzések számát.
(2)      Az illetékes vámtisztviselő minden egyes elvégzett fizikai ellenőrzésről részletes vizsgálati jelentést készít.
A vizsgálati jelentésben fel kell tüntetni a dátumot és az illetékes tisztviselő nevét. A jelentéseket betekintés céljából
a kiviteli vámhivatalban vagy valamely másik hivatalban a kivitel évétől számított három éven keresztül meg kell őrizni.”
A baromfira vonatkozó egyes forgalmazási előírásokról szóló, 1990. június 26‑i 1906/90/EGK tanácsi rendelet (HL L 173., 1. o.;
magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 10. kötet, 92. o.) 1. cikke (3) bekezdésének első franciabekezdése szerint:
„Ez a rendelet nem vonatkozik:
–        a Közösségből exportált baromfihúsra […]”.
Az 1538/91 rendelet 6. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      Az »A« vagy »B« kategóriába való besoroláshoz az ebben a rendeletben foglalt baromfi hasított testeknek és baromfidaraboknak
a következő minimális követelményeknek [helyesen: minimumkövetelményeknek] kell megfelelniük:
[…]
–        mentes[eknek kell lenniük] a nyílt csonttörésektől
[…]”.
E rendelet 7. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy azok a döntések, amelyek abból adódnak, hogy az áru nem felel meg a 6. cikk
előírásainak, a 7. cikk rendelkezéseinek megfelelően vizsgált tétel egészére értendők. A rendelet 7. cikkének (3) bekezdése
értelmében a minták kiválasztása minden tételből véletlenszerűen történik. Az e bekezdésben szereplő táblázatban foglaltak
szerint 501 és 3200 közötti tételszám esetén a minták száma 50, több mint 3200 tételszám esetén pedig 80. A 7. cikk (4) bekezdése
értelmében az „A” minőségű baromfihús ellenőrzésekor a megengedhető számú hibás egység a fenti két tételszám esetén 7, illetve
10. Ha a hiba a 6. cikk (1) bekezdésében említett okokra, például a „nyílt csonttörésekre” vezethető vissza, a megengedhető
hibás egységek száma mindössze 3, illetve 4. A 7. cikk (5) bekezdésének megfelelően a „B” minőségű baromfihúsra vonatkozóan
a tűréshatár megduplázódik.

A jogvita alapjául szolgáló tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Nowaco 1997 decemberében 2647 doboz, 1998 februárjában pedig 2750 doboz (összesen 43 996 kg) fagyasztottcsirkehús‑szállítmányt
jelentett be a vámhatóságnál. A Zollamt (német vámhatóság) az áruk vizsgálata során mintát, illetve tartalékmintát vett az
árukból.
Megállapításra került, hogy az 1997‑ben vett két mintában található csirkék közül némelyik combcsontja nyílt törést szenvedett.
Az 1998 februárjában bejelentett küldemény esetében kizárólag az első mintában találtak olyan szárnyvégeket, amelyeken nyílt
törés volt látható, a tartalékmintában azonban nem találtak hibát.
A Hauptzollamt így 0 DEM‑ben állapította meg a két küldemény utáni export-visszatérítés összegét. A Finanzgericht a Nowaco
e határozat ellen benyújtott keresetét elbíráló ítéletében az 1998. februári szállítmány tekintetében arra kötelezte a Hauptzollamtot,
hogy fizesse ki a felperes számára a igényelt export-visszatérítés felét. A Finanzgericht egyebekben elutasította a keresetet,
mivel úgy vélte, hogy az áruk nem felelnek meg az egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi
minőségnek a tekintetben, hogy azok nem tesznek eleget az 1538/91 rendeletben rögzített forgalmazási előírásoknak, amelyek
szerint a baromfi hasított testeknek és baromfidaraboknak mindenképpen mentesnek kell lenniük a nyílt csonttöréstől, ahhoz
hogy azokat az „A” vagy a „B” kategóriába lehessen sorolni.
A Finanzgericht szerint a Hauptzollamt nem utasíthatta volna el az export-visszatérítés teljesítését az 1998 februárjában
bejelentett küldemény egésze tekintetében. Ugyanis a Vámkódex 70. cikkének (1) bekezdésében fogalt fikció alkalmazási körét
akként kell módosítani, hogy a küldemény 50%‑ának kell a felperes által bejelentett, egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi
követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségű terméket tartalmaznia.
Az alapeljárásban szereplő mindkét fél fellebbezést nyújtott be a Finanzgericht ítélete ellen a Bundesfinanzhofhoz. A Nowaco
azt állítja, hogy mind az 1997. decemberi, mind az 1998. februári szállítmány tekintetében jogosult az export-visszatérítés
teljes összegére. A Hauptzollamt szerint a Finanzgerichtnek az utóbbi szállítmányt illetően – az első minta, illetve a tartalékminta
súlyának egymáshoz viszonyított aránya alapján – 48,1%‑ban kellett volna megállapítania a visszatérítésre jogosult mennyiséget.
Ilyen feltételek mellett a Bundesfinanzhof akként határozott, hogy felfüggeszti az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából
a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Alkalmazható‑e a baromfira vonatkozó egyes forgalmazási előírásokról szóló 1906/90/EGK rendelet végrehajtása részletes szabályainak
bevezetéséről szóló, 1991. június 5‑i 1538/91/EGK bizottsági rendelet azon áru [egészségügyileg megfelelő,] a jogszabályi
követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségének megállapítása során, amely után export-visszatérítést igényelnek?
2)      Az 1) kérdésre adott igenlő válasz esetén:
a)      Alkalmazni kell‑e a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 70. cikkét annak
megállapítása során, hogy az az áru, amely után export-visszatérítést igényelnek, [egészségügyileg megfelelő,] a jogszabályi
követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségű‑e?
b)      Abban az esetben is alkalmazandó‑e a 2913/92/EGK tanácsi rendelet 70. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében rögzített,
az egységes minőségre vonatkozó fikció, ha kizárólag egyetlen árumintát vizsgálnak meg, és jóllehet a vonatkozó közösségi
rendelkezések bizonyos arányban megengedik a hibás áruk előfordulását, ám éppen ezért meghatározzák, sőt kifejezetten előírják
a fizikailag vizsgálandó minta legkisebb számát annak megállapítása céljából, hogy a hiba a tűréshatáron belül marad‑e?
3)      Amennyiben a [második kérdés a) és b) pontjára] egyaránt igenlő választ kell adni:
Melyek a fent említett, az egységes minőségre vonatkozó fikció joghatásai abban az esetben, ha több mintát vettek az ugyanazon
kiviteli vámáru‑nyilatkozaton szereplő árukból, és a minták egy részének vizsgálata azt mutatja, hogy az áruk [egészségügyileg
megfelelő,] a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségűek, míg a minták valamely másik részének vizsgálata
szerint azok nem ilyen minőségűek?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
A Bundesfinanzhof az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban azt a kérdést veti fel, hogy mennyiben alkalmazható az 1538/91 rendelet
valamely, az alapeljárásban tárgyalthoz hasonló áru egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi
minőségének meghatározása céljából, tekintettel az 1906/90 rendelet 1. cikkének (3) bekezdésében foglalt kizáró szabályra.
A Bundesfinanzhof mindenesetre úgy véli, hogy az 1538/91 rendelet alkalmazása esetén nemcsak annak 6., hanem a tűréshatárt
megállapító 7. cikkét is figyelembe kell venni. Emellett a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni hogy e rendelet
– annak alkalmazhatósága esetén – megengedi‑e a tűréshatársávok alkalmazását a nem előrecsomagolt áruk tekintetében is.
Az 1538/91 rendelet alkalmazását illetően emlékeztetni kell arra, hogy e rendelet célja az 1906/90 rendelet végrehajtási szabályainak
meghatározása, amely rendelet az 1. cikk (3) bekezdésének első franciabekezdésében kifejezetten akként rendelkezik, hogy az
nem vonatkozik a Közösségből exportált baromfihúsra. A Nowaco ebből arra következtet, hogy az 1538/91 rendeletnek és az 1906/90 rendeletnek
a forgalmazási előírásokra vonatkozó, együttesen alkalmazott rendelkezései nem írják elő feltételként az „egészségügyileg
megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőség” fennállását.
A Bíróság már az egységáras rendszer alá tartozó termékek ágazatában az export-visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes
szabályainak megállapításáról szóló, 1967. december 21‑i 1041/67/EGK rendelettel (HL 1967. 314., 9. o.) kapcsolatban kimondta,
hogy az „egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőség” követelménye a visszatérítés
általános és objektív feltétele, továbbá hogy a Közösség területén a „szokásos feltételek mellett” forgalomba nem hozható
termék nem teljesíti ezeket a minőségi követelményeket (lásd e tekintetben az 12/73. sz. Muras‑ügyben 1973. október 9‑én hozott
ítélet [EBHT 1973., 963. o.] 12. pontját, a C‑409/03. sz. SEPA‑ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4321. o.]
22. pontját és a C‑309/04. sz. Fleisch‑Winter ügyben 2005. december 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10349. o.] 20. pontját).
A Bíróság továbbá megállapította: az a tény, hogy a termék „szokásos feltételek melletti” forgalomba hozhatósága az „egészségügyileg
megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőség” fogalmának szerves része, egyértelműen következik
a mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítésre vonatkozó szabályozásból, ugyanis az 1041/67 rendelet óta valamennyi
vonatkozó rendelet az export-visszatérítés feltételeként alkalmazza mind az „egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket
kielégítő, kereskedelmi minőség” fogalmát, mind a termék „szokásos feltételek melletti” forgalomba hozhatóságának követelményét.
A 3665/87 rendelet vonatkozásában a rendelet kilencedik preambulumbekezdése utal erre a követelményre (a fent hivatkozott
SEPA‑ügyben hozott ítélet 23. és 26. pontja, valamint a fent hivatkozott Fleisch‑Winter ügyben hozott ítélet 21. pontja).
1999. július 1‑jétől a 3665/87 rendelet helyébe a mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítési rendszer alkalmazása
közös részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1999. április 15‑i 800/1999/EK bizottsági rendelet (HL L 102., 11. o.;
magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 129. o.) lépett, amely a 21. cikk (1) bekezdésének első és második albekezdésében
akként rendelkezik, hogy nem jár visszatérítés az olyan termékek után, amelyek a kiviteli nyilatkozat elfogadásának időpontjában
nem felelnek meg az „egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, illetve kereskedelmi minőségnek”,
és akkor lehet úgy tekinteni, hogy e termékek eleget tesznek e követelménynek, ha „a „Közösség területén a szokásos feltételek
mellett hozhatók forgalomba […]”. A Bíróság kimondta, hogy e rendelkezés megerősítette a már létező jogi helyzetet (lásd e
tekintetben a fent hivatkozott SEPA‑ügyben hozott ítélet 27. pontját).
Ebből következően – amint azt indítványának 32. és 33. pontjában a főtanácsnok helytállóan megjegyezte – a 3665/87 rendelet
13. cikkét akként kell értelmezni, hogy ahhoz, hogy valamely terméket egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket
kielégítő, kereskedelmi minőségűnek lehessen tekinteni, és így utána export‑visszatérítést lehessen igénybe venni, az szükséges,
hogy a Közösségből valamely harmadik országba kivitt terméket a „szokásos feltételek mellett” lehessen forgalomba hozni a
Közösség területén, és így e terméknek meg kell felelnie azon minőségi követelményeknek, amelyeket a Közösségen belüli, emberi
fogyasztásra szánt forgalomba hozatalával szemben támasztanak.
Az 1538/91 rendelet 6. cikke szerint ahhoz hogy a baromfi hasított testeket és baromfidarabokat az „A” vagy a „B” kategóriába
lehessen sorolni, és így azokat emberi fogyasztás céljából forgalomba lehessen hozni a Közösségben, ezen áruknak több minőségi
követelménynek meg kell megfelelniük, így mentesnek kell lenniük a nyílt csonttörésektől. E rendelet 7. cikke szerint csonttörés
akkor megengedhető, ha a nem megfelelő termékek száma nem haladja meg a tételnagyság alapján meghatározott felső határértékeket.
Ebben az esetben a Közösségben korlátozás nélkül forgalomba hozható az a baromfihús-tétel, amelyben a nyílt csonttöréses darabok
száma nem lépi túl az előírt tűréshatárnak megfelelő értéket.
Vitathatatlan, hogy a baromfihús „szokásos feltételek mellett” történő közösségi forgalmazásának minimumfeltételeit tartalmazó
fenti rendelkezések olyan minőségi előírások, amelyeknek a baromfihúsnak meg kell felelnie annak érdekében, hogy a 3665/87 rendelet
13. cikke szerinti egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minősége megállapítható
legyen.
Az 1538/91 rendelet 6. és 7. cikkét is magában foglaló közösségi szabályozás által támasztott követelmények alapján kell tehát
megítélni azt, hogy a kivitel tárgyát képező baromfihús „egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő,
kereskedelmi minőségű‑e”. Egyébként a Nowaco másodlagosan ugyanezen megállapításra jut annak előadásával, hogy amennyiben
teljesülnek a „B” kategóriára meghatározott forgalmazási előírások, az export-visszatérítés tárgyát képező termékek a 3665/87 rendelet
13. cikke szerinti egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségűek.
Az 1538/91 rendelet 7. cikkét illetően hangsúlyozni kell, hogy e cikk kiegészíti a rendelet 6. cikkét, és e két cikk rendelkezései
alapján lehet megállapítani azt, hogy az alapügyben tárgyalthoz hasonló baromfihús‑tétel – a tételekben talált, a hasított
testekben esetlegesen kimutatott nyílt törésekre figyelemmel – forgalomba hozható‑e a Közösség területén a „szokásos feltételek
mellett”.
A jelen ítélet 33. pontjának első mondatában foglalt megállapítás nem ellentétes az 1906/90 rendelet 1. cikke (3) bekezdésének
első franciabekezdésével, amely szerint e rendelet nem terjed ki a Közösségből exportált baromfihúsra. E rendelkezést a rendelet
azon céljára tekintettel kell értelmezni, miszerint a Közösségen belül ki kell alakítani a forgalmazási előírásokat. Ily módon
sem e rendelet, sem az annak végrehajtására vonatkozó szabályokról szóló rendelet nem határozza meg magának az exportálhatóságnak
a feltételeit. Valamely termék elvben még akkor is exportálható, ha az nem felel meg az 1538/91 rendelet 6. és 7. cikkében
a szokásos feltételek mellett történő közösségi forgalmazás kritériumaként meghatározott minőségi előírásoknak.
Az 1538/91 rendelet 6. és 7. cikkében foglalt előírások nem vonatkoznak a szó szoros értelmében vett exportműveletekre, vagyis
az olyan ügyletekre, amelyek során a közösségi piaci szereplők harmadik országok hasonló szereplőivel kerülnek kapcsolatba.
Ezen előírások kizárólag a Közösség által nyújtott pénzügyi támogatáshoz való jog megteremtését szolgálják. Ilyen értelemben
itt a Közösségen belüli belső műveletről van szó, mivel az a közösségi piaci szereplők és a tagállamok nemzeti hatóságai között
zajlik, harmadik országok természetes vagy jogi személyeinek részvétele nélkül.
Amint azt a Bíróság a fent hivatkozott SEPA‑ügyben hozott ítélet 31. pontjában már megállapította, az olyan értelmezés, amely
lehetővé tenné a Közösségen belüli forgalmazás követelményeinek nem megfelelő termékek kivitelének támogatását, megbontaná
a közösségi export-visszatérítési rendszer koherenciáját.
Emellett hangsúlyozni kell – miként azt írásbeli észrevételeinek 23. pontjában az Európai Közösségek Bizottsága is teszi –,
hogy az 1538/91 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében rögzített minimumfeltételek (úgymint a termék bármilyen idegen anyagtól,
szagtól, illetve látható vérfoltoktól való mentessége) közvetlenül a termékek minőségével szemben támasztott követelmények,
a 3665/87 rendelet 13. cikkének alkalmazása szempontjából azonban nem lehet hivatkozni a rendelet más, a fogyasztók és a piaci
szereplők tájékoztatását szolgáló olyan (például a termékek elnevezésére és címkézésére vonatkozó) rendelkezéseire, amelyek
nem érintik a minőséget.
Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az olyan termékek egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket
kielégítő, kereskedelmi minőségének megállapítása során, amelyek után export-visszatérítést igényeltek, alkalmazni kell az
1538/91 rendeletnek a minőséggel szemben támasztott minimumkövetelményeit és a tűréshatárt megállapító rendelkezéseit, különösen
a rendelet 6. és 7. cikkét.
Ehhez azt kell hozzáfűzni, hogy a Bundesfinanzhof másik kérdésére adandó válasz – amely kérdés arra vonatkozott, hogy a rendelet
a nem előrecsomagolt áruk tekintetében is megengedi‑e a tűréshatársávok alkalmazását – nem érinti a jelen ítélet 39. pontjában
foglalt választ.
Először is rá kell mutatni arra, hogy e bizonytalanság elsősorban az 1538/91 rendelet 7. cikkének különböző nyelvi változatai
közötti eltérésekből ered. E rendelkezésnek a „Fertigpackung” („előrecsomagolás”) kifejezést tartalmazó német változata ellentmond
a rendelkezés többi nyelvi változatának, így a spanyol („unidad”), a dán („emne”), a görög („μονάδa”), az angol („unit”),
a francia („unité”), az olasz („unità”), a holland („produkt”), a portugál („unidade”), a finn („yksiköt”), és a svéd („enhet”)
kifejezéseknek. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ilyen esetben a közösségi jog egységes értelmezésének szükségessége
kizárja, hogy valamely rendelkezés szövegét elszigetelten vizsgálják, éppen ellenkezőleg: megköveteli, hogy a rendelkezést
a többi hivatalos nyelven elfogadott változatokra tekintettel értelmezzék és alkalmazzák (lásd e tekintetben a 9/79. sz. Koschniske‑ügyben
1979. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1979., 2717. o.] 6. pontját, a C‑296/95. sz., EMU Tabac és társai ügyben 1998. április
2‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1605. o.] 36. pontját, a C‑174/05. sz., Zuid Hollandse Milieufederatie és Natuur en Milieu
ügyben 2006. március 9‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 20. pontját).
Az 1538/91 rendelet különböző nyelvi szövegváltozatainak összevetése mellett a rendelet szerkezeti és történeti elemzéséből
is az következik, hogy a rendelet 7. cikkének (3) bekezdése szerinti táblázatban szereplő „egység” kifejezést kell elfogadni.
Emlékeztetni kell arra, hogy az 1538/91 rendelet 8. cikke rendelkezik az előrecsomagolt baromfihúsról, és a rendelet 7. cikkének
német változata – az 1993. október 21‑i 2891/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 263., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet,
15. kötet, 160. o.) 1. cikkének 4. pontja általi módosítását megelőzően – nem tartalmazott előrecsomagolásra vonatkozó utalást.
Bizonyos, hogy e módosítás kizárólag a tűréshatár meghatározását, és nem pedig a szóban forgó termékeket érintette.
Másodszor még annak feltételezése esetén is, hogy az 1538/91 rendelet 7. cikkében az „egység” kifejezés helyett „előrecsomagolást”
kell érteni, vagyis olyan fogalmat, aminek értelmében a rögzített tűréshatárok az előrecsomagolt baromfihúsra vonatkoznak,
a kérdést előterjesztő bíróság, valamint a főtanácsnok – indítványának 45. és 46. pontjában kifejtett – azon megállapítását
kell elfogadni, miszerint e tűréshatárokat megfelelően alkalmazni kell a nem előrecsomagolt termékekre is. Ugyanis, ha egyszer
tűréshatárokat alakítottak ki a fogyasztóknak, vagyis a legnagyobb védelemre szoruló vásárlóknak szánt baromfihúsra, e tűréshatárok
alkalmazása akkor is logikusnak tűnik, ha e húst kereskedők részére értékesítik.

A második kérdésről
A második kérdés a) pontjáról
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 1. cikkének első franciabekezdése szerint a Vámkódexet a más területeken
megállapított különleges szabályok sérelme nélkül alkalmazni kell a Közösség és a harmadik országok közötti kereskedelemre.
A Vámkódex, illetve a Vámkódex végrehajtási rendeletének rendelkezései általános szabályozási keretet alkotnak a Közösség
és a harmadik országok közötti kereskedelemhez tartozó számos ágazat és tevékenység számára.
Egyébként a Vámkódex 4. cikkének 16. pontjában szereplő meghatározás szerint „vámeljárásnak” minősül a szabad forgalomba hozatal,
az árutovábbítás, a vámraktározás, az aktív feldolgozás, a vámfelügyelet melletti feldolgozás, az ideiglenes behozatal, a
passzív feldolgozás és a kiviteli eljárás. A kiviteli eljárás tehát vámeljárás, illetve a Bizottság által használt kifejezés
szerint vámjogi eljárás.
Végül a Vámkódex szerkezetét illetően hangsúlyozni kell, hogy a 70. cikk a IV. cím (Az áru vámjogi sorsa) 2. fejezetének (Vámeljárások)
1. szakasza (Áru vámeljárás alá vonása) alatt található, míg az egyes vámeljárásokra vonatkozó szabályok e fejezet más szakaszaiban
kaptak helyet.
Ebből következően a 70. cikk azon általános vámjogi rendelkezések közé tartozik, amelyek a különleges szabályok sérelme nélkül
alkalmazandók a visszatérítés tárgyát képező árura vonatkozó valamennyi kiviteli nyilatkozatra.
Ezért azt kell megvizsgálni, hogy az alapügyben irányadó különös rendelkezések ilyen különleges szabályok‑e.
Először is: a 3665/87 rendelet rendelkezéseiből nem következik, hogy a Vámkódex 70. cikkét nem kell alkalmazni a mezőgazdasági
termékek utáni export-visszatérítés rendszerében. Ellenkezőleg: e rendelet 3. cikkének (6) bekezdéséből – amely szerint a
kiviteli nyilatkozat elfogadásának vagy az azzal azonos joghatással bíró bármely más cselekmény teljesítésének időpontjában
a Közösség területének elhagyásáig vámfelügyelet alá vonják a termékeket – kitűnik, hogy alkalmazni kell a Vámkódex rendelkezéseit.
Másodszor: a visszatérítésre jogosító mezőgazdasági termékek kivitele során végzett ellenőrzést illetően megjegyzendő, hogy
a 386/90 rendelet pusztán kiegészíti az általános vámjogi rendelkezéseket, amikor a 2. és 3. cikkében egyebek mellett akként
rendelkezik, hogy az áruk fizikai ellenőrzését a kivitelére vonatkozó vámjogi formalitások teljesítésekor, az érintett áruk
kiviteli engedélyének kiadása előtt, szúrópróbaszerűen, rendszeresen és előzetes értesítés nélkül kell elvégezni.
A 386/90/EGK rendelet alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 2221/95 rendeletből sem vezethető
le, hogy kizárja a Vámkódex 70. cikkének alkalmazását. Jóllehet a 2221/95 rendelet nyolcadik preambulumbekezdése kimondja,
hogy az export-visszatérítésre jogosító mezőgazdasági termékek tekintetében különleges rendelkezések meghozatalára lehet szükség.
Azonban e rendelet egyetlen rendelkezéséből sem adódik – még ha e rendelkezések különlegesnek tekinthetők is –, hogy kizárt
a Vámkódex alkalmazása.
Harmadszor: a jelen ítélet 39. pontjában megállapítottaknak megfelelően az 1538/91 rendelet bizonyos rendelkezéseit szintén
alkalmazni kell azon termék „egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségének”
meghatározása során, amely után export-visszatérítést igényeltek. E rendelkezések szintén a Vámkódex 1. cikke szerinti különleges
szabályoknak minősülnek. E szabályok nem zárják ki a Vámkódex 70. cikkének alkalmazását, hanem annak végrehajtási rendelkezéseinek
minősülnek.
A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdés a) pontjára azt a választ kell adni, hogy az alapügyben felmerülthöz
hasonló körülmények között, abban az esetben, ha azt kell megvizsgálni, hogy az az áru, amely után export-visszatérítést igényelnek,
„egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségű”‑e, alkalmazni kell a Vámkódex
70. cikkét, feltéve hogy az ott említett vizsgálat szabályszerű.
A második kérdés b) pontjáról
A kérdést előterjesztő bíróság e kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy abban az esetben is alkalmazni kell‑e a
Vámkódex 70. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében rögzített, az egységes minőségre vonatkozó fikciót, ha a mintavételben
szereplő minták száma nem felel meg az 1538/91 rendelet 7. cikkében foglaltaknak, és ezért nem lehet megállapítani, hogy túllépték‑e
az e cikkben meghatározott tűréshatárt.
A Vámkódex 70. cikke (1) bekezdésének első albekezdése általános rendelkezést tartalmaz, amely szerint a nyilatkozatban foglalt
áruk egy részének megvizsgálásakor a részleges vizsgálat eredményét a nyilatkozatban szereplő összes árura alkalmazni kell.
Az egységes minőség fikciója nemcsak a vámjogszabályok alapján végzett vizsgálatokra vonatkozik, hanem – amint az a második
kérdés a) pontjára adott válaszból szintén következik – irányadó a mezőgazdasági termékek export-visszatérítési rendszerére
és a baromfi forgalmazási előírásaira vonatkozó jogszabályoknak megfelelően végzett ellenőrzésekre is. Az egységes minőség
fikciójának alkalmazásához az szükséges, hogy a vizsgálat feltételei és lefolyása megfeleljen a fenti jogszabályok által támasztott
követelményeknek.
Az 1538/91 rendelet 7. cikkének (3)‑(5) bekezdése tétel és a minta nagysága szerint meghatározza, hogy mekkora lehet a hibás
egységek elfogadható száma. Ha a vett minták száma nem éri el a minimálisan előírtat, lehetetlen megállapítani, hogy túllépték‑e
a tűréshatárt, vagy sem.
Ebből következően tehát abban az esetben, amikor a mintavételben szereplő minták nem megfelelő száma miatt lehetetlen megállapítani,
hogy túllépték‑e a tűréshatárt, vagy sem, nem lehet kivetíteni e minta vizsgálatának eredményét a tétel egészére, az eredmény
e tekintetben tehát érvénytelen lesz.
Ilyen körülmények között a második kérdés b) pontjára azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 70. cikke (1) bekezdésének
első albekezdésében rögzített, az egységes minőségre vonatkozó fikció nem alkalmazható akkor, ha a mintavételben szereplő
minták száma nem felel meg az 1538/91 rendelet 7. cikkében foglaltaknak.
A Bíróságnak a második kérdés b) pontjára adott válaszára tekintettel a harmadik kérdésre nem szükséges válaszolni.
Azonban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak kötelessége tájékoztatni a nemzeti bíróságot a közösségi jognak az előtte
folyamatban lévő ügy elbírálásához szükséges valamennyi értelmezési szempontjáról, függetlenül attól, hogy kérdései megfogalmazásában
a nemzeti bíróság utalt‑e azokra, vagy sem (lásd e tekintetben különösen a C‑241/89. sz. SARPP‑ügyben 1990. december 12‑én
hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4695. o.] 8. pontját, a C‑315/92. sz., Verband Sozialer Wettbewerb ügyben [ún. „Clinique”‑ügy]
1994. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑317. o.] 7. pontját, a C‑87/97. sz., Consorzio per la tutela del formaggio
Gorgonzola ügyben 1999. március 4‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1301. o.] 16. pontját és a C‑456/02. sz. Trojani‑ügyben
2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7573. o.] 38. pontját).
A jelen ügyben különösen meg kell vizsgálni az exportőrnek és a nemzeti vámhatóságoknak a közösségi támogatás mellett kivitt
termékek vizsgálatát illetően fennálló jogait és kötelezettségeit, valamint felelősségét.
A közösségi szabályozás előírja, hogy az exportőrnek és a nemzeti vámhatóságoknak együtt kell működniük a visszatérítésre
jogosító exportügyletek megfelelő ellenőrzésének lefolytatása érdekében.
A Vámkódex 69. cikkének (2) bekezdése szerint a nyilatkozattevő jogosult arra, hogy jelen legyen az áru megvizsgálásánál és
a mintavételnél. A 70. cikk (1) bekezdése pedig akként rendelkezik, hogy a nyilatkozattevő személy kérheti az áru további
megvizsgálását, ha úgy ítéli meg, hogy a részleges vizsgálat eredményei nem érvényesek a vámáru-nyilatkozatban szereplő többi
árura.
A fent hivatkozott Fleisch‑Winter ügyben hozott ítélet 35. pontjában a Bíróság már megállapította, hogy mivel az exportőr
a visszatérítési kérelem benyújtásával minden esetben kifejezetten vagy hallgatólagosan igazolja az „egészségügyileg megfelelő,
a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőség” meglétét, abban az esetben, ha a nemzeti hatóságok kétségbe
vonnák nyilatkozatát, neki kell bizonyítania – a nemzeti jog bizonyításra vonatkozó szabályai szerint –, hogy ez a feltétel
teljesül. Még ha a jelen ügyben a minták száma nem is volt megfelelő, a vámellenőrzés eredménye és a Hauptzollamt határozatai
arról tanúskodnak, hogy a nemzeti vámhatóságok kétségbe vonták a exportőr nyilatkozatát.
A közösségi szabályozás azonban konkrét kötelezettségeket a nemzeti hatóságok számára is megállapít. E tekintetben a 2221/95 rendelet
5. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése akként rendelkezik, hogy a kiviteli vámhivatal gondoskodik arról, hogy az export-visszatérítésre
jogosító termék minősége megfeleljen az egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségnek.
Afelől sincs kétség, hogy a nemzeti vámhatóságoknak hivatalból kell alkalmazniuk a vonatkozó közösségi szabályozást, ideértve
a mintavételre vonatkozó szabályokat.
Jóllehet sem a 386/90 rendelet, sem a 2221/95 rendelet nem írja elő, hogy minden egyes tételt fizikai ellenőrzésnek kell alávetni,
azonban ha fizikailag ellenőriznek valamely tételt, az ellenőrzésnek meg kell felelnie a vonatkozó közösségi szabályozásnak
és ezen belül a mintavételre vonatkozó szabályoknak.
Azt kell tehát megállapítani, hogy az alapügyben felmerülthöz hasonló körülmények között a nemzeti hatóságok és bíróságok
feladata, hogy valamennyi bizonyíték figyelembevételével megállapítsák a tényállást. E bizonyítékok magukban foglalhatják
a rendelkezésre álló mintákat vagy egyéb bizonyítékokat is, így különösen a fizikai ellenőrzést elvégző illetékes vámtisztviselő
által készített, a közösségi szabályoknak megfelelő vizsgálati jelentéseket. Amennyiben a visszatérítéshez való jog meghatározásához
szükséges tényállás nem állapítható meg, a nemzeti bíróság feladata, hogy értékelje az exportőr és a nemzeti hatóság magatartását
annak megállapítása céljából, hogy ezek milyen mértékben gyakorolták (illetve nem gyakorolták) jogaikat, és teljesítették
(illetve nem teljesítették) kötelezettségeiket, továbbá hogy az export-visszatérítéshez való jogra vonatkozóan levonja a megfelelő
következtetéseket.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)      Az olyan termékek egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségének megállapítása
során, amelyek után export-visszatérítést igényeltek, alkalmazni kell az 1996. június 4‑i 1000/96/EK bizottsági rendelettel
módosított, a baromfira vonatkozó egyes forgalmazási előírásokról szóló 1906/90/EGK tanácsi rendelet végrehajtása részletes
szabályainak bevezetéséről szóló, 1991. június 5‑i 1538/91/EGK bizottsági rendeletnek a minőséggel szemben támasztott minimumkövetelményeit
és a tűréshatárt megállapító rendelkezéseit, különösen a rendelet 6. és 7. cikkét.
2)      a)     Az alapügyben felmerülthöz hasonló körülmények között, abban az esetben, ha azt kell megvizsgálni, hogy az az áru, amely után
export-visszatérítést igényelnek, „egészségügyileg megfelelő, a jogszabályi követelményeket kielégítő, kereskedelmi minőségű”‑e,
alkalmazni kell az 1996. december 19‑i 82/97/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex
létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 70. cikkét, feltéve hogy az ott említett vizsgálat szabályszerű.
b)     A 2913/92 rendelet 70. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében rögzített, az egységes minőségre vonatkozó fikció nem alkalmazható
akkor, ha a mintavételben szereplő minták száma nem felel meg az 1538/91 rendelet 7. cikkében foglaltaknak.
3)      Az alapügyben felmerülthöz hasonló körülmények között a nemzeti hatóságok és bíróságok feladata, hogy valamennyi bizonyíték
figyelembevételével megállapítsák a tényállást. E bizonyítékok magukban foglalhatják a rendelkezésre álló mintákat vagy egyéb
bizonyítékokat is, így különösen a fizikai ellenőrzést elvégző illetékes vámtisztviselő által készített, a közösségi szabályoknak
megfelelő vizsgálati jelentéseket. Amennyiben a visszatérítéshez való jog meghatározásához szükséges tényállás nem állapítható
meg, a nemzeti bíróság feladata, hogy értékelje az exportőr és a nemzeti hatóság magatartását annak megállapítása céljából,
hogy ezek milyen mértékben gyakorolták (illetve nem gyakorolták) jogaikat, és teljesítették (illetve nem teljesítették) kötelezettségeiket,
továbbá hogy az export-visszatérítéshez való jogra vonatkozóan levonja a megfelelő következtetéseket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.