CELEX: 62002CJ0346
Försäkringar
Tredje direktivet om annandirekt försäkring än livförsäkring
Bonus/malus-system

Europeiska gemenskapernas kommission har i sin ansökan yrkat att domstolen skall fastställa att Storhertigdömet Luxemburg
har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar
och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiven 73/239/EEG och 88/357/EEG
(tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring) (EGT L 228, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 3,
s. 160), genom att i strid med den i artiklarna 6.3, 29 och 39 i det ovannämnda direktivet föreskrivna principen om frihet
att fastställa priser och att undanröja förhandskontroller och systematiska kontroller av premier och avtal införa och upprätthålla
ett bonussystem som automatiskt och med nödvändighet återverkar på premierna och som är tillämpligt på alla bilförsäkringsavtal
som fysiska personer tecknar på luxemburgskt territorium, utan åtskillnad mellan försäkringsbolag som har sitt säte i Luxemburg
och försäkringsbolag som bedriver verksamhet där genom filialer eller genom tillhandahållande av tjänster.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Artikel 6 i direktiv 92/49, vilken återfinns i avdelning II som har rubriken ”Etablering inom försäkringsverksamhet”, har
följande lydelse:
”Artikel 8 i direktiv 73/239/EEG skall ersättas med följande:
’
Artikel 8
…
3.

Detta direktiv hindrar inte medlemsstaterna från att upprätthålla eller införa lagar och andra författningar som föreskriver
godkännande av stiftelseurkund och bolagsordning samt att alla andra handlingar som krävs för normal tillsyn skall företes.
Medlemsstaterna får dock inte anta bestämmelser med krav på förhandsgodkännande eller löpande anmälan av allmänna och särskilda
försäkringsvillkor, premietariffer eller andra tryckta handlingar som företaget avser att använda i sina mellanhavanden med
försäkringstagarna.
Medlemsstaterna får inte upprätthålla eller införa krav på förhandsanmälan eller förhandsgodkännande av föreslagna premiehöjningar,
utom då detta ingår som en del i allmänna priskontrollsystem.
…’”
Avdelning III i direktiv 92/49 har rubriken ”Samordning av villkoren för försäkringsrörelse”. Artikel 29 som återfinns i avdelning
III har följande lydelse:
”Medlemsstaterna får inte anta bestämmelser med krav på förhandsgodkännande eller löpande anmälan av allmänna och särskilda
avtalsvillkor, premietariffer eller formulär och andra tryckta handlingar för användning i mellanhavanden med försäkringstagarna.
De får endast kräva att sådana avtalsvillkor och andra dokument företes vid enstaka tillfällen så att deras överensstämmelse
med de nationella bestämmelserna om försäkringsavtal skall kunna kontrolleras, och detta krav får inte vara en förutsättning
för att företaget skall få bedriva verksamhet.
Medlemsstaterna får inte upprätthålla eller införa system med förhandsanmälan eller förhandsgodkännande av föreslagna premiehöjningar,
om detta inte är en del av allmänna priskontrollsystem.”
Avdelning IV i direktiv 92/49 har rubriken ”Bestämmelser beträffande etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster”.
Artikel 39.2 och 39.3 som återfinns i avdelning IV har följande lydelse:
”2.

Filialstaten eller den medlemsstat där tjänsterna utförs får inte anta bestämmelser om krav på förhandsgodkännande eller löpande
redovisning av allmänna och särskilda villkor, premietariffer eller av formulär och andra tryckta handlingar för användning
i mellanhavanden med försäkringstagarna. För att kontrollera överensstämmelsen med nationell lagstiftning rörande försäkringsavtal
får denna stat, av företag som avser att bedriva försäkringsverksamhet inom dess territorium med stöd av etableringsfriheten
eller inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, endast i enstaka fall kräva redovisning av dess villkor och andra
tryckta handlingar. Detta krav får inte utgöra en förutsättning för att företaget skall få bedriva verksamhet.
3.

Filialstaten eller den medlemsstat där tjänsterna utförs får inte upprätthålla eller införa system med förhandsanmälan eller
förhandsgodkännande av föreslagna premiehöjningar, om detta inte är en del av allmänna priskontrollsystem.”
Den nationella lagstiftningen
Den storhertigliga förordningen av den 20 december 1994 antogs i syfte att genomföra artikel 17.2 och 17.3 i lagen av den
7 april 1976 i ändrad lydelse om ansvarsförsäkring för motorfordon och om fastställelse av de villkor som avtal om ansvarsförsäkring
för motorfordon skall uppfylla (
Mémorial
A 1994, s. 2776, nedan kallad förordningen). Genom denna förordning infördes i den nationella lagstiftningen bland annat
ett system för att fastställa försäkringspremierna, enligt vilket försäkringstagarnas premier minskar efter flera års skadefri
körning och höjs efter en försäkringsskada.
Artikel 3 i förordningen har följande lydelse:
”Alla avtalsvillkor i ett försäkringsavtal som har följande ändamål eller verkan skall vara förbjudna:
…
Att omöjliggöra tillämpningen av den bonusskala som anges nedan i artiklarna 7 och 8.”
I artikel 7 i förordningen anges tvingande bestämmelser avseende alla ansvarsförsäkringar som tecknas av fysiska personer
för fordon som normalt finns i Luxemburg.
Enligt detta system skall nya försäkringstagare placeras i klass 11 i bonusskalan (noll procents bonus). Om den försäkrade
är skadefri under prövotiden flyttas han ned en klass i bonusskalan. Bonusskalan avslutas med klass –3. På denna nivå betalar
försäkringstagaren endast 45 procent av baspremiebeloppet.
Varje försäkringsskada under den tid som skall beaktas medför en höjning med tre klasser. Den högsta klassen är klass 22.
På denna nivå betalar försäkringstagaren ett belopp motsvarande 250 procent av baspremiebeloppet.
Den obligatoriska bonusskalan tillämpas endast på avtal som tecknas av fysiska personer. Bonussystemet inverkar endast på
försäkringspremien för ansvarsförsäkringen. De övriga delarna i försäkringspremien för motorfordon, såsom för glas, stöld,
brand och rättsskydd omfattas inte av detta system.
Det administrativa förfarandet
Den 25 juli 2001 sände kommissionen en formell underrättelse till Storhertigdömet Luxemburg, i vilken den angav att systemet
för att fastställa försäkringspremier stred mot vissa bestämmelser i direktiv 92/49, i synnerhet mot artiklarna 6.3, 29 och
39 i detta.
I avsaknad av svar riktade kommissionen den 20 december 2001 ett motiverat yttrande till Storhertigdömet Luxemburg och anmodade
denna medlemsstat att inom två månader från delgivningen av det motiverade yttrandet vidta nödvändiga åtgärder för att följa
detta.
Den luxemburgska regeringen besvarade det motiverade yttrandet genom skrivelse av den 6 mars 2002. Storhertigdömet Luxemburg
gjorde gällande att försäkringsbolagen var fria att fatta beslut om baspremiebeloppen, förutsatt att principen om frihet att
fastställa priser var en princip som fastslagits i direktiv 92/49. I sitt svar betonade denna regering även att bonussystemet
bidrog till konsumentskyddet och till att förebygga olyckor.
Eftersom de luxemburgska myndigheterna inte vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa sina förpliktelser enligt direktiv
92/49, väckte kommissionen förevarande talan.
Prövning i sak
Parternas argument
Kommissionen anser att det luxemburgska bonussystemet strider mot principen om frihet att fastställa priser som följer av
bestämmelserna i direktiv 92/49. Enligt dessa bestämmelser får de premietariffer och föreslagna premiehöjningar som försäkringsbolagen
avser genomföra inom medlemsstaterna inte omfattas av krav på anmälan, förhandsgodkännande eller löpande anmälan av förhandsgodkännande.
Det luxemburgska bonussystemet strider vidare mot syftet med detta direktiv, vilket är att genomföra fri saluföring av försäkringar
inom gemenskapen. Kommissionen anser att dess tolkning bekräftas av domstolens dom av den 11 maj 2000 i mål C-296/98, kommissionen
mot Frankrike (REG 2000, s. I-3025), och av den 25 februari 2003 i mål C-59/01, kommissionen mot Italien (REG 2003, s. I-1759).
Kommissionen har inte bestritt att medlemsstaterna har möjlighet att införa en skala för att beakta försäkringstagarnas skadefrekvens
eller till och med ett enhetligt bonussystem. Enligt kommissionen står emellertid sådana ordningar i strid med direktiv 92/49
om de automatiskt inverkar på premierna, vilket är fallet med det luxemburgska bonussystemet.
Kommissionen har medgett att försäkringsgivarna i Luxemburg i princip är fria att fatta beslut om baspremiebeloppen. Kommissionen
anser emellertid att för att iaktta principen om frihet att fastställa priser skall försäkringsbolagen vara fria att fastställa
inte endast baspremiebeloppen, utan alla delar av försäkringspremierna.
Friheten att fastställa premier kan nämligen i stor utsträckning bli illusorisk om försäkringsbolagen kan ändra premierna
i förhållande till ett så grundläggande kriterium som försäkringstagarnas skadefrekvens enbart genom att följa förutbestämda
föreskrifter. Detta gäller så mycket mer som den ålagda förändringen inte endast har en marginell inverkan på premiebeloppen,
utan kan få till följd att dessa mer än fördubblas.
Den luxemburgska regeringen har hänvisat till punkt 29 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien och har hävdat
att förordningen är förenlig med principen om frihet att fastställa priser, eftersom det inte föreskrivs att försäkringsbolagens
priser i förväg skall anmälas till en övervaknings- eller kontrollmyndighet eller att en sådan myndighet skall godkänna priserna
innan de tas i bruk.
Den ovannämnda regeringen har gjort gällande att bonussystemet gör det möjligt att ändra försäkringspremierna i förhållande
till försäkringstagarens förhistoria och det antal försäkringsskador han varit ansvarig för. Det är fråga om ett system för
att individanpassa premien i efterhand som endast gäller förändringen av försäkringspremien. Detta system ger däremot försäkringsgivarna
fullständig frihet att fastställa vilka delar bilförsäkringarna skall utgöras av.
Domstolens bedömning
Såsom domstolen erinrade om i punkt 29 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien har gemenskapslagstiftaren
avsett att säkerställa principen om frihet att fastställa priser avseende annan direkt försäkring än livförsäkring, inklusive
sådan obligatorisk försäkring som ansvarsförsäkring för biltrafik. Principen innebär, såsom domstolen angav i punkt 29 i domen
i det ovannämnda målet, ett förbud mot alla system för förhandsanmälningar eller löpande anmälningar och för godkännande av
de tariffer som ett försäkringsföretag avser att använda i sina mellanhavanden med försäkringstagarna. Det enda undantag från
principen som är tillåtet enligt direktiv 92/49 är förhandsanmälan och förhandsgodkännande av ”premiehöjningar” i samband
med ett ”allmän[t] priskontrollsystem”.
I domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien fann domstolen att ett system för frysning av priser som inverkade
på möjligheterna att fastställa och ändra tariffer för avtal om ansvarsförsäkring för biltrafik med avseende på en risk som
är belägen i Italien stred mot principen om frihet att fastställa priser (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien,
punkterna 32 och 48).
Det luxemburgska bonussystem som är föremål för förevarande talan skiljer sig, med avseende på den inverkan det har på försäkringsbolagens
priser, från den italienska lagstiftning som var i fråga i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien. Det luxemburgska
systemet inverkar visserligen på möjligheterna att ändra premierna, men det innebär inte att staten direkt fastställer priserna,
eftersom försäkringsbolagen fortfarande är fria att fastställa baspremiebeloppens nivå. Under dessa förhållanden kan det luxemburgska
bonussystemet inte likställas med ett system för godkännande av priser som strider mot principen om frihet att fastställa
priser, sådant som det som domstolen fastställde i punkt 29 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien.
En fullständig harmonisering på området för annan försäkring än livförsäkring som utesluter nationella åtgärder som kan inverka
på premierna är inte tänkbar om inte gemenskapslagstiftaren tydligt givit uttryck för detta.
Härav följer att de argument inte kan godtas på vilka kommissionen grundat sin talan och genom vilka denna hävdat att det
luxemburgska bonussystemet, trots att baspremiebeloppet kan fastställas fritt, strider mot principen om frihet att fastställa
priser av det enda skälet att systemet inverkar på möjligheterna att ändra baspremiebeloppet.
Kommissionen har i övrigt inte gjort gällande att det ovannämnda systemet innebär att det införs ett krav på förhandsanmälan
eller löpande anmälan av premietariffer för användning i mellanhavanden med försäkringstagarna eller ett system för godkännande
av sådana premietariffer.
Härav följer att kommissionen inte visat att Storhertigdömet Luxemburg, genom att införa och upprätthålla ett bonussystem,
har åsidosatt principen om frihet att fastställa priser och om undanröjande av förhandskontroller och löpande kontroller av
premietariffer och försäkringsavtal i enlighet med artiklarna 6, 29 och 39 i direktiv 92/49.
Eftersom kommissionen begränsat föremålet för det motiverade yttrandet och förevarande talan till att avse fastställelse av
att Storhertigdömet Luxemburg åsidosatt principen om frihet att fastställa priser och om undanröjande av förhandskontroller
och löpande kontroller av premietariffer och försäkringsavtal, såsom denna princip följer av de bestämmelser som angivits
i ovanstående punkt, skall talan ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats.
Storhertigdömet Luxemburg har yrkat att kommissionen skall ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen har tappat
målet skall Storhertigdömet Luxemburgs yrkande bifallas.
På dessa grunder beslutar domstolen (stora avdelningen) följande dom:
1)
Talan ogillas.
2)
Europeiska gemenskapernas kommission skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: franska.