CELEX: 62006CJ0162
Direktīva 97/67/EK
Kopīgi noteikumi pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai
Pasta pakalpojumu liberalizācija
Iespēja pārrobežu pasta pakalpojumus rezervēt universālo pasta pakalpojumu sniedzējam tiktāl, "ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu universālo pakalpojumu uzturēšanu"

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai (
OV 1998, L 15, 14. lpp.
) 7. panta 2. punktu.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp
International Mail Spain SL
(turpmāk tekstā — “
International Mail
”), iepriekš —
TNT Express Worldwide Spain SL
, un
Administración del Estado
un
Correos
par
Secretaría General de Comunicaciones
(
Ministerio de Fomento
) (Infrastruktūras un komunikāciju ministrijas Komunikāciju ģenerāldirekcija, turpmāk tekstā — “Komunikāciju ģenerāldirekcija”) par 1999. gada 16. jūnija lēmumu, ar ko
International Mail
tika noteikts sods par to, ka tā bez universālo pasta pakalpojumu sniedzēja atļaujas bija sniegusi pasta pakalpojumus, kas rezervēti universālo pakalpojumu sniedzējam.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Ar Direktīvu 97/67 saskaņā ar tās 1. pantu noteikti kopīgi noteikumi, kas attiecas uz universālo pasta pakalpojumu sniegšanu Eiropas Kopienā un kritērijiem, pēc kuriem nosaka pakalpojumus, ko var rezervēt universālo pakalpojumu sniedzējiem.
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina, ka lietotājiem ir tiesības uz universālajiem pakalpojumiem, kas saistīti ar noteiktas kvalitātes pastāvīgo pasta pakalpojumu sniegšanu par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visās vietās. Saskaņā ar minētā panta 7. punktu universālie pakalpojumi ietver iekšzemes un pārrobežu pakalpojumus.
Šīs pašas direktīvas 3. nodaļā iekļautajā 7. pantā ar nosaukumu “To pakalpojumu saskaņošana, kurus var rezervēt” noteikts:
“1.   Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu uzturēšanu, tie pakalpojumi, ko katra dalībvalsts var rezervēt [universālo] pakalpojumu sniedzējiem, ir iekšzemes korespondences sūtījumu savākšana, šķirošana, pārvadāšana un paātrināta vai nepaātrināta piegāde, kuras cena ir mazāka nekā pieckārtīgs valsts tarifs par korespondences sūtījumu, kas pieder pie standarta sūtījumu visātrākās piegādes kategorijas pirmās masas grupas, ja tāda kategorija ir un ja šo sūtījumu svars ir mazāks par 350 gramiem. [..]
2.   Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu uzturēšanu, var turpināt pārrobežu pasta un tiešā pasta rezervēšanu, ievērojot 1. punktā noteiktos cenas un svara ierobežojumus.
3.   Lai izveidotu pasta pakalpojumu iekšējo tirgu, Eiropas Parlamentam un Padomei turpmāk veicamais pasākums, neskarot Komisijas kompetenci, ir lēmuma pieņemšana, vēlākais, 2000. gada 1. janvārī par turpmāko pakāpenisko un vadāmo pasta tirgus liberalizāciju, īpaši, lai liberalizētu pārrobežu un tiešo pastu, un par to cenu un svara ierobežojumu, kas stājas spēkā 2003. gada 1. janvārī, turpmāko pārskatīšanu, īpaši ņemot vērā līdz tam laikam notikušo ekonomikas, sociālo un tehnikas attīstību, kā arī [universālo] pakalpojumu sniedzēju finansiālo līdzsvaru, lai varētu turpināt šīs direktīvas mērķu īstenošanu.
[..]”
Direktīvas 97/67 sešpadsmitajā un deviņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
“(16)
tā kā to pakalpojumu klāsta uzturēšana, kurus var rezervēt atbilstīgi [EKL] noteikumiem un neskarot konkurences noteikumu piemērošanu, izrādās attaisnojama, pamatojoties uz [universālo] pakalpojumu nodrošināšanu ar finansiāli līdzsvarotiem nosacījumiem; [..]
[..]
(19)
tā kā ir saprātīgi pagaidām atļaut tiešajā pastā un pārrobežu pastā saglabāt rezervēšanas spēju atbilstīgi paredzētajiem cenu un masas ierobežojumiem; [..].”
Direktīva 97/67 stājās spēkā 1998. gada 10. februārī, un dalībvalstīm noteiktais termiņš saskaņā ar tās 24. panta pirmo daļu tās transponēšanai beidzās 1999. gada 10. februārī.
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 10. jūnija Direktīvas 2002/39/EK, ar ko Direktīvu 97/67 groza attiecībā uz Kopienas pasta pakalpojumu turpmāko atvēršanu konkurencei (
OV L 176, 21. lpp.
), 1. panta 1. punktu Direktīvas 97/67 7. pants tika aizstāts ar šādu tekstu:
“1.   Ciktāl tas nepieciešams, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu uzturēšanu, dalībvalstis drīkst turpināt pakalpojumu rezervēšanu [universālo] pakalpojumu sniedzējiem. Minētos pakalpojumus ierobežo ar iekšzemes korespondences sūtījumu un ienākošās pārrobežu korespondences paātrinātu vai nepaātrinātu savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un piegādi abos šeit turpmāk minētajos svara un cenas diapazonos. Svara ierobežojums ir 100 grami no 2003. gada 1. janvāra un 50 grami no 2006. gada 1. janvāra. Šos svara ierobežojumus nepiemēro no 2003. gada 1. janvāra, ja cena pirmās svara grupas visātrākās piegādes kategorijas korespondences sūtījumam ir vienāda ar trīskāršu valsts tarifu vai pārsniedz to, un no 2006. gada 1. janvāra, ja cena ir divarpus valsts tarifi vai augstāka.
[..]
Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, jāparedz, ka var turpināt tiešā pasta rezervēšanu iepriekšminētajās svara un cenas robežās.
Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, piemēram, kad daži pasta darbības sektori jau ir liberalizēti, vai tāpēc, ka dalībvalstī pasta pakalpojumiem ir īpatnības, var turpināt izejošā pārrobežu pasta rezervēšanu tajās pašās svara un cenas robežās.
[..]
3.   Komisijai jāpabeidz perspektīvas pētījums, kurā novērtē pasta iekšējā tirgus pilnīgas izveides ietekmi uz [universālajiem] pakalpojumiem 2009. gadā. Pamatojoties uz pētījuma secinājumiem, Komisija līdz 2006. gada 31. decembrim Eiropas Parlamentam un Padomei iesniedz ziņojumu, kam pēc vajadzības pievieno priekšlikumu par to, ka 2009. gads apstiprināms par pasta iekšējā tirgus pilnīgas izveides gadu vai, ņemot vērā pētījuma rezultātus, noteic attiecīgu alternatīvu pasākumu.”
Direktīvas 2002/39 piecpadsmitais, sešpadsmitais, septiņpadsmitais, divdesmitais, divdesmit otrais un divdesmit trešais apsvērums ir formulēti šādi:
“(15)
Ir lietderīgi nodrošināt to, ka tirgus atvēršanas nākamās stadijas ir būtiskas pēc nozīmes un dalībvalstīm praktiski izpildāmas, vienlaikus nodrošinot [universālo] pakalpojumu nepārtrauktību.
(16)
Svara ierobežojuma vispārīgs samazinājums līdz 100 gramiem 2003. gadā un līdz 50 gramiem 2006. gadā attiecībā uz pakalpojumiem, ko drīkst rezervēt [universālo] pakalpojumu sniedzējiem, kopā ar izejošā pārrobežu pasta pilnīgu atvēršanu konkurencei ar iespējamiem izņēmumiem, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, ir samērā vienkāršas un vadāmas, tomēr nozīmīgas turpmākās stadijas.
(17)
[..] izejošie pārrobežu korespondences sūtījumi, kas ir mazāki par 50 gramu svara ierobežojumu, veido vēl vidēji 3 % vai apmēram 3 % kopējo pasta [universālo] pakalpojumu sniedzēju ieņēmumu.
[..]
(20)
Izejošais pārrobežu pasts veido vidēji 3 % kopējo pasta ieņēmumu. Atverot šo tirgus daļu visās dalībvalstīs, izņemot, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, dažādiem pasta operatoriem rastos iespēja vākt, šķirot un pārvadāt visu izejošo pārrobežu pastu.
[..]
(22)
[Universālo] pakalpojumu ilgtermiņa darbībai un modernu un efektīvu pasta dienestu attīstībai ir svarīgi tagad izstrādāt grafiku turpmākajiem pasākumiem, kas veicami, lai pilnīgi izveidotu pasta pakalpojumu iekšējo tirgu.
(23)
Ir lietderīgi turpināt dalībvalstīm paredzēt iespēju rezervēt dažus pasta pakalpojumus saviem [universālo] pakalpojumu sniedzējiem. Šie pasākumi dos iespēju [universālo] pakalpojumu sniedzējiem pilnīgi pielāgot savu darbību un cilvēkresursus lielākas konkurences nosacījumiem, neizjaucot savu finansiālo līdzsvaru un tā neapdraudot [universālo] pakalpojumu sniegšanu.”
Direktīva 2002/39 stājās spēkā 2002. gada 5. jūlijā, un dalībvalstīm noteiktais termiņš tās transponēšanai beidzās 2002. gada 31. decembrī.
Valsts tiesiskais regulējums
Direktīva 97/67 Spānijas tiesību sistēmā tika transponēta ar 1998. gada 13. jūlija Likumu par universālajiem pasta pakalpojumiem un pasta pakalpojumu liberalizāciju (
Ley
24/1998
del Servicio Postal Universal y de Liberalización de los Servicios Postales
) (turpmāk tekstā — “likums Nr. 24/1998”). Šī likuma 18. panta 1. punkta C) apakšpunktā, redakcijā, kas bija spēkā datumā, kad iestājās faktiskie apstākļi pamata prāvā, noteikts:
“Tirgus dalībniekam, kam ir uzdots sniegt universālos pasta pakalpojumus saskaņā ar Konstitūcijas 128. panta 2. punktu un nākamajā nodaļā paredzētajiem nosacījumiem, ir ekskluzīvi rezervēta šādu ar universālajiem pasta pakalpojumiem saistītu pakalpojumu sniegšana, proti:
[..]
C)
pārrobežu pasta pakalpojumi, kas saistīti ar vēstuļu un pastkaršu iesūtīšanu un izsūtīšanu, ievērojot B) apakšpunktā noteiktos svara un cenas ierobežojumus. Šajā likumā pārrobežu pasta pakalpojumi ir pasta pakalpojumi no citām valstīm vai uz citām valstīm.”
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
International Mail
sniedza pārrobežu izejošā pasta pakalpojumus saistībā ar pastkartēm galvenajās Spānijas tūrisma vietās. Šajā nolūkā pastkastes tika izvietotas viesnīcās, kempingos, dzīvojamās mājās, lielveikalos utt., lai savāktu pastkartes, ko paredzēts nosūtīt uz ārzemēm un uz kurām ir uzlīmētas etiķetes, kas tiek pārdotas tajās pašās vietās, kur pastkartes.
Komunikāciju ģenerāldirekcija uzskatīja, ka šie pakalpojumi radīja smagu administratīvu pārkāpumu, kāds ir paredzēts likuma Nr. 24/1998 41. panta 3. punkta a) apakšpunktā un 2. punkta b) apakšpunktā, jo tie izpaudās kā “pasta pakalpojumu, kas rezervēti universālo pasta pakalpojumu sniedzējam, sniegšana bez tā atļaujas, kas apdraud minētā pakalpojuma sniedzēja pakalpojumu sniegšanu”.
Ar 1999. gada 16. jūnija lēmumu Komunikāciju ģenerāldirekcija uzlika
International
Mail
naudas sodu 10 miljonu ESP apmērā un lika tai atturēties piedāvāt un sniegt tāda paša veida pasta pakalpojumus kā tie, kas rezervēti uzņēmumam, kurš pilnvarots nodrošināt universālo pasta pakalpojumu sniegšanu, kā arī noņemt visas pastkastes un informāciju, kas saistīta ar minētajiem pakalpojumiem.
Tā kā
Tribunal Superior de Justicia de Madrid
[Madrides Augstākā tiesa] noraidīja prasību, ko
International Mail
bija iesniegusi par minēto lēmumu, atzīstot, ka likums Nr. 24/1998 nav pretrunā Direktīvai 97/67, šī sabiedrība iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamata prāvas risinājums lielā mērā ir atkarīgs no Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkta interpretācijas. Gadījumā, ja likuma Nr. 24/1998 18. panta 1. punkta C) apakšpunktā nav ievēroti iepriekš minētajā Kopienu tiesību normā paredzētie nosacījumi, tas, ka privātuzņēmumi nav ievērojuši šādu valsts tiesību normu, nevar pamatot tādu administratīvu sodu, kāds ir uzlikts sabiedrībai
International Mail
. Šaubas, kas minētajai tiesai radušās saistībā ar pareizu Direktīvas 97/67 7. panta interpretāciju, ir saistītas ar šī panta jauno formulējumu, kas ir paredzēts Direktīvā 2002/39.
Šādos apstākļos
Tribunal Supremo
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 97/67 [..] 7. panta 2. punkts, ar kuru dalībvalstīm tiek atļauts pārrobežu pasta pakalpojumus ierindot rezervēto pasta pakalpojumu skaitā, atļauj minētajām dalībvalstīm šo rezervēšanu noteikt tikai tiktāl, ciktāl tās pierāda, ka pretējā gadījumā universālo pakalpojumu sniedzēja finansiālais līdzsvars ir apdraudēts, vai arī, gluži pretēji, šīs valstis to var saglabāt arī tādu citu iemeslu dēļ, tostarp lietderības dēļ, kas saistīti ar vispārējo situāciju pasta nozarē, ieskaitot šīs nozares liberalizācijas pakāpi brīdī, kad jāpieņem lēmums par minēto rezervēšanu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
Spānijas valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo tas faktiski ir saistīts ar valsts tiesiskā regulējuma spēkā esamību, nevis Kopienu tiesiskā regulējuma interpretāciju. Iesniedzot Tiesai minēto jautājumu, valsts tiesa tai faktiski lūdz novērtēt, vai likuma Nr. 24/1998 18. panta 1. punkta C) apakšpunkts nav pretrunā Direktīvai 97/67 un vai šī valsts tiesību norma nepārsniedz šīs direktīvas noteiktās robežas.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka procedūrā, kas uzsākta atbilstoši EKL 234. pantam, Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu saderību ar Kopienu tiesībām (skat. it īpaši 1994. gada 7. jūlija spriedumu lietā
C-130/93
Lamaire
,
Recueil
, I-3215. lpp.
, 10. punkts, un 2006. gada 19. septembra spriedumu lietā
C-506/04
Wilson
, Krājums, I-8613. lpp.
, 34. punkts). Turklāt ar minēto pantu nodibinātās tiesu iestāžu sadarbības sistēmas ietvaros valsts tiesību normu interpretācija ir piekritīga dalībvalstu tiesām, nevis Kopienu Tiesai (skat. it īpaši 1993. gada 12. oktobra spriedumu lietā
C-37/92
Vanacker
un
Lesage
,
Recueil
, I-4947. lpp.
, 7. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Wilson
, 34. punkts).
Savukārt Tiesas kompetencē ir sniegt valsts tiesai visus norādījumus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas ļauj tai pašai spriest par valsts tiesību normu saderību ar Kopienu tiesībām (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā
Lamaire
, 10. punkts, un lietā
Wilson
, 35. punkts).
Tādējādi Spānijas valdības argumentācija ir jānoraida vēl jo vairāk tāpēc, ka iesniedzējtiesas uzdotais jautājums tieši ir saistīts ar Kopienu tiesību normas interpretāciju.
Spānijas valdība arī apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams tāpēc, ka tam nav lietderīgās iedarbības un tas ir formulēts hipotētiski. Tiesa varētu tikai abstrakti un vispārīgi lemt par to, cik pamatota ir pārrobežu pasta pakalpojumu rezervēšana uzņēmumam, kas pilnvarots sniegt universālos pasta pakalpojumus, un tā nevarētu novērtēt, vai šāda likuma Nr. 24/1998 18. panta 1. punkta C) apakšpunktā paredzētā rezervēšana ir pamatota vai arī, tieši pretēji, pārsniedz Direktīvas 97/67 7. panta 2. punktā noteiktās robežas, jo šāda vērtējuma veikšana nav tās kompetencē.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka EKL 234. pantā noteiktās procedūras ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā
C-119/05
Lucchini Siderurgica
, Krājums, I-6199. lpp.
, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt tas vien, ka Tiesai ir jālemj abstrakti un vispārīgi, nevar izraisīt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību. Viena no EKL 234. pantā paredzētās tiesu sadarbības sistēmas galvenajām īpatnībām ir tāda, ka Tiesa drīzāk abstrakti un vispārīgi atbild uz tai uzdoto jautājumu par Kopienu tiesību interpretāciju, bet iesniedzējtiesas ziņā ir lemt par tai nodoto strīdu, ņemot vērā Tiesas atbildi.
Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāuzskata par pieņemamu.
Par lietas būtību
Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas ļauj dalībvalstīm pārrobežu pasta pakalpojumus rezervēt universālo pasta pakalpojumu sniedzējam tikai tad, ja tās pierāda, ka, neveicot šādu rezervēšanu, minētā pakalpojumu sniedzēja finansiālais līdzsvars tiktu apdraudēts, vai arī minētajai rezervēšanai pietiek ar citiem iemesliem, kas saistīti ar vispārējo situāciju pasta nozarē, tostarp tās lietderību.
Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkts ļauj dalībvalstīm arī turpmāk pārrobežu pasta pakalpojumus rezervēt universālo pasta pakalpojumu sniedzējam, ievērojot konkrētus cenas un svara ierobežojumus, tiktāl, “ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu uzturēšanu”. Tas pats nosacījums saskaņā ar minētā panta 1. un 2. punktu turklāt attiecas uz iespēju universālo pasta pakalpojumu sniedzējam, ievērojot konkrētus cenas un svara ierobežojumus, rezervēt iekšzemes korespondences sūtījumu savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un piegādi, kā arī tiešo pastu.
Vispirms ir jāsecina, ka vārda “vajadzīgs” izmantošana nepieļauj minēto rezervēšanu pamatot tikai ar iemesliem, kas saistīti ar lietderību.
Iemesli, kas Kopienu likumdevēju mudināja paredzēt šādas rezervēšanas iespēju, ir izklāstīti Direktīvas 97/67 sešpadsmitajā apsvērumā, saskaņā ar kuru “pakalpojumu klāsta uzturēšana, kurus var rezervēt atbilstīgi Līguma noteikumiem un neskarot konkurences noteikumu piemērošanu, izrādās attaisnojama, pamatojoties uz [universālo] pakalpojumu nodrošināšanu ar finansiāli līdzsvarotiem nosacījumiem”.
Šajā kontekstā it īpaši runājot par tiešo pastu un pārrobežu pastu, Direktīvas 97/67 deviņpadsmitajā apsvērumā Kopienu likumdevējs ir precizējis, ka ir “saprātīgi pagaidām atļaut tiešajā pastā un pārrobežu pastā saglabāt rezervēšanas spēju [..]”.
Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkta mērķis ir garantēt universālo pasta pakalpojumu uzturēšanu, nodrošinot tiem vajadzīgos līdzekļus, lai tie varētu pastāvēt, saglabājot finansiālo līdzsvaru.
Šo interpretāciju apstiprina tas, ka universālo pasta pakalpojumu sniedzēja finansiālais līdzsvars ir viens no pamatkritērijiem, kas saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 3. punktu Parlamentam un Padomei ir jāņem vērā, vēlāk pieņemot lēmumu par turpmāku pakāpenisko un vadāmo pasta pakalpojumu tirgus liberalizāciju, it īpaši lai veiktu pārrobežu pasta liberalizāciju.
Finansiālā līdzsvara kritērijs ir ņemts vērā jau Tiesas judikatūrā par pasta pakalpojumiem, kas pieņemta pirms Direktīvas 97/67 stāšanās spēkā un kas attiecas uz EK līguma 90. pantu (jaunajā redakcijā — EKL 86. pants).
Saskaņā ar minēto judikatūru dalībvalstis var universālo pasta pakalpojumu sniedzējam kā uzņēmumam, kas pilnvarots pārvaldīt kādu pakalpojumu, kurš saistīts ar vispārējām ekonomiskām interesēm, piešķirt ekskluzīvas tiesības, kas var izraisīt konkurences ierobežojumu vai pat novērst to tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs, lai tas varētu veikt savu uzdevumu vispārējās interesēs un it īpaši lai tas varētu darboties ekonomiski pieņemamos apstākļos (skat. 1993. gada 19. maija spriedumu lietā
C-320/91
Corbeau
,
Recueil
, I-2533. lpp.
, 14.–16. punkts).
Šajā sakarā no tās pašas judikatūras izriet, ka nav nepieciešams, lai būtu apdraudēts uzņēmuma, kas pilnvarots pārvaldīt pakalpojumu, kurš saistīts ar vispārējām ekonomiskām interesēm, finansiālais līdzsvars vai ekonomiskā dzīvotspēja. Pietiek ar to, ka, nepastāvot attiecīgajām tiesībām, nevar izpildīt īpašos uzņēmumam uzticētos uzdevumus vai ka šo tiesību saglabāšana ir vajadzīga, lai to izmantotājs varētu izpildīt uzdevumus, kas saistīti ar vispārējām ekonomiskām interesēm un kas tam uzticēti ekonomiski pieņemamos apstākļos (2001. gada 17. maija spriedums lietā
C-340/99
TNT Traco
,
Recueil
, I-4109. lpp.
, 54. punkts).
Šajā kontekstā Tiesa ir precizējusi, ka šī uzdevuma veicēja pienākums nodrošināt savus pakalpojumus ekonomiski līdzsvarotos apstākļos nozīmē, ka pastāv kompensācijas iespēja rentablo sektoru un mazāk rentablo sektoru starpā, un tādējādi tas pamato konkurences ierobežojumus no dažu uzņēmēju puses ekonomiski izdevīgos sektoros (iepriekš minētais spriedums lietā
Corbeau
, 17. punkts).
Šī judikatūra, kas attiecas uz primārajām tiesībām, ir attiecināma arī uz pamata prāvu vēl jo vairāk tāpēc, ka Direktīvā 97/67 skaidri un vairākkārt ir atgādināts, ka, piešķirot ekskluzīvas tiesības, Līguma normas ir jāievēro.
Tādējādi Direktīvas 97/67 4. pantā ir noteikts, ka “visas dalībvalstis saskaņā ar Kopienas tiesībām noteic [universālo] pakalpojumu sniedzēju pienākumus un tiesības un publicē tās”. Šajā pašā sakarā šīs pašas direktīvas sešpadsmitajā apsvērumā, kā arī tās četrdesmit pirmajā apsvērumā, saskaņā ar kuru šī direktīva “neietekmē to, kā piemēro Līguma noteikumus, īpaši tos, kuri attiecas uz konkurenci un pakalpojumu sniegšanas brīvību”, ir uzsvērts, ka šādi noteikumi, īpaši tie, kas attiecas uz konkurenci, ir jāievēro.
No šī sprieduma 33.–36. punktā minētās judikatūras, kas attiecas uz primārajām tiesībām, izriet, ka dalībvalstij ir pamats ņemt vērā kritēriju, kas saistīts ar universālo pasta pakalpojumu finansiālo līdzsvaru, ja tā nolemj rezervēt pārrobežu pasta pakalpojumus, un ka šis kritērijs principā, kā to secinājumu 26.–31. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ir jāpiemēro, ņemot vērā tikai tos pakalpojumus, kas veido universālos pasta pakalpojumus, nevis citas darbības, kuras šo pakalpojumu sniedzējs attiecīgā gadījumā var veikt. Ir iespējams, ka minēto pakalpojumu sniedzējs veic arī citu saimniecisku darbību, uz kuru nevar attiekties savstarpējas subsīdijas, ko rada rezervētie pakalpojumi.
Tomēr no minētās judikatūras arī izriet, ka Direktīvas 97/67 7. panta 2. punktā paredzēto nosacījumu nevar saistīt tikai ar šo finansiālo aspektu, jo nevar izslēgt, ka pastāv citi iemesli, kuru dēļ saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu dalībvalstis var nolemt rezervēt pārrobežu pasta pakalpojumus, lai nodrošinātu, ka tiek izpildīts īpašais uzdevums, kas uzticēts universālo pasta pakalpojumu sniedzējam.
Ar tādiem iemesliem kā, piemēram, lietderība, kas saistīti ar vispārējo situāciju pasta nozarē, ieskaitot šīs nozares liberalizācijas pakāpi brīdī, kad jāpieņem lēmums par pārrobežu pastu, nepietiek, lai pamatotu pārrobežu pasta pakalpojumu rezervēšanu, ja vien, neveicot šādu rezervēšanu, netiek apdraudēta universālo pasta pakalpojumu sniegšana vai šī rezervēšana nav vajadzīga, lai šos pakalpojumus varētu sniegt ekonomiski pieņemamos apstākļos.
Tādējādi ir jāsecina, ka gan Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkta formulējums, gan šīs normas mērķis nepieļauj, ka lēmums pārrobežu pasta pakalpojumus rezervēt universālo pasta pakalpojumu sniedzējam tiek pamatots tikai ar apsvērumiem par lietderību.
Grozījumi, kas Direktīvas 97/67 7. pantā izdarīti ar Direktīvu 2002/39 (turpmāk tekstā — “grozītā Direktīva 97/67”), uz kuriem iesniedzējtiesa atsaucas tieši, lai pamatotu savu lēmumu vērsties Tiesā ar prejudiciālu jautājumu, neatspēko šo interpretāciju.
Jāatgādina, ka grozītās Direktīvas 97/67 7. panta 1. punkta ceturtajā daļā noteikts, ka tiktāl, “ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, piemēram, kad daži pasta darbības sektori jau ir liberalizēti, vai tāpēc, ka dalībvalstī pasta pakalpojumiem ir īpatnības, var turpināt izejošā pārrobežu pasta rezervēšanu tajās pašās svara un cenas robežās”.
Kā Eiropas Kopienu Komisija norāda savos rakstveida apsvērumos, no Direktīvas 2002/39 divdesmit otrā un divdesmit trešā apsvēruma izriet, ka grozītās Direktīvas 97/67 7. panta 1. punkta ceturtās daļas tāpat kā Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkta mērķis ir nodrošināt, ka netiek izjaukts universālo pasta pakalpojumu finansiālais līdzsvars un ka netiek apdraudēta šo universālo pakalpojumu sniegšana.
Turklāt, kā norāda Komisija, ar Direktīvas 2002/39 mērķi turpināt pakāpeniski un kontrolētā veidā radīt konkurenci pasta pakalpojumu jomā nebūtu saderīga tāda grozītās Direktīvas 97/67 7. panta 1. punkta ceturtās daļas interpretācija, saskaņā ar kuru šī norma palielina dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību.
Faktiski, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 36. punktā, Direktīvas 2002/39 sešpadsmitais apsvērums, saskaņā ar kuru “izejošā pārrobežu pasta pilnīg[a] atvēršan[a] konkurencei ar iespējamiem izņēmumiem, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu [universālo] pakalpojumu sniegšanu, ir samērā vienkārša un vadāma, tomēr nozīmīga turpmākā stadija”, kopā ar šīs pašas direktīvas piecpadsmito, septiņpadsmito un divdesmito apsvērumu skaidri norāda uz grozītās Direktīvas 97/67 7. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētās iespējas rezervēt izejošo pārrobežu pastu izņēmuma raksturu.
Tādējādi piemēri, kas ir minēti grozītās Direktīvas 97/67 7. panta 1. punkta ceturtajā daļā, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 33. punktā, ir tikai norādes, ko var izmantot, vērtējot īpašu tiesību piešķiršanu universālo pasta pakalpojumu sniedzējam, piemēram, tam rezervētas tiesības sniegt pārrobežu pasta pakalpojumus, un tie nevar ietekmēt Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkta interpretāciju.
Runājot par pienākumu pierādīt vajadzību pārrobežu pasta pakalpojumus rezervēt universālo pasta pakalpojumu sniedzējam, lai uzturētu šos pakalpojumus, no Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka šis pienākums ir uzlikts dalībvalstij, kas izmanto iespēju iegūt šādu rezervi, vai attiecīgā gadījumā šim pakalpojumu sniedzējam. Šo interpretāciju apstiprina tas, ka atbilstoši EKL 86. panta 2. punktam dalībvalstij vai uzņēmumam, kas atsaucas uz šo normu, ir jāpierāda, ka šie piemērošanas nosacījumi ir izpildīti (iepriekš minētais spriedums lietā
TNT Traco
, 59. punkts).
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tā, ka Direktīvas 97/67 7. panta 2. punkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas ļauj dalībvalstīm pārrobežu pasta pakalpojumus rezervēt universālo pasta pakalpojumu sniedzējam tikai tad, ja tās pierāda
—
ka, neveicot šādu rezervēšanu, šos universālos pakalpojumus nevarētu sniegt vai
—
ka šī rezervēšana ir vajadzīga, lai šos pakalpojumus varētu sniegt ekonomiski pieņemamos apstākļos.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai 7. panta 2. punkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas ļauj dalībvalstīm pārrobežu pasta pakalpojumus rezervēt universālo pasta pakalpojumu sniedzējam tikai tad, ja tās pierāda

—
ka, neveicot šādu rezervēšanu, šos universālos pakalpojumus nevarētu sniegt vai

—
ka šī rezervēšana ir vajadzīga, lai šos pakalpojumus varētu sniegt ekonomiski pieņemamos apstākļos.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — spāņu.