CELEX: 62002TJ0259
Konkurencija
Karteliai
Austrijos bankų rinka
"Lombardo klubas"
Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai
Baudų nustatymas

Faktinės bylos aplinkybės
I –
Bylos dalykas
1       2002 m. birželio 11 d. Sprendimu 2004/138/EB, susijusiu su EB 81 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/36.571/D-1, Austrijos bankai – „Lombardo klubas“) (OL L 56, 2004, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas arba sprendimas), Komisija konstatavo, kad įvairios įmonės sudarė daugybę susitarimų ir dalyvavo
suderintuose veiksmuose EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
2       Tai, be kita ko, buvo šie aštuoni bankai, kuriems skirtas ginčijamas sprendimas:
–
Erste Bank der oesterreichischen Sparkassen AG
(toliau – Erste),
–
Raiffeisen Zentralbank Österreich AG
(toliau – RZB),
–
Bank Austria AG
, nuo 2002 m. rugpjūčio 13 d. –
Bank Austria Creditanstalt AG
(toliau – BA-CA),
–
Bank für Arbeit und Wirtschaft AG
(toliau – BAWAG),
–
Österreichische Postsparkasse AG
(toliau – PSK),
–
Österreichische Volksbanken-AG
(toliau – ÖVAG),
–
Niederösterreichische Landesbank-Hypothekenbank AG
(toliau ‑NÖ‑Hypo),
–
Raiffeisenlandesbank Niederösterreich-Wien AG
(toliau – RLB).
3       Komisija ginčijamo sprendimo adresatus iš esmės kaltina surengus plataus turinio ir formaliai glaudžiai susijusius susitikimus,
jos pavadintus „Lombardo tinklu“ (toliau – apskritojo stalo susitikimai), per kuriuos jie reguliariai koordinavo savo veiksmus
dėl esminių konkurencijos veiksnių Austrijos bankininkystės produktų ir paslaugų rinkoje.
4       Remdamasi nustatytomis faktinėmis aplinkybėmis ir ginčijamame sprendime atliktu jų teisiniu vertinimu, Komisija atitinkamoms
įmonėms skyrė baudas.
5       Šiais ieškiniais neginčijami ginčijamame sprendime nurodyti faktai. Iš esmės jie susiję tik su kai kuriais šių faktų teisinio
vertinimo aspektais ir ieškovams skirtų baudų dydžiu.
II –
Ieškovai
6       Austrijoje skiriami vienpakopės struktūros bankai ir daugiapakopės struktūros, vadinamosios „decentralizuota“, bankų grupės,
taip pat vadinamos „decentralizuotomis“. Taupomosios kasos ir kredito unijos turi dvipakopę struktūrą, o agrarinės kredito
unijos (
Raiffeisen
bankai) – tripakopę struktūrą. Kiekvienoje iš šių daugiapakopių struktūrų (toliau – taupomųjų kasų sektorius,
Raiffeisen
sektorius, kredito unijų sektorius, kartu – decentralizuoti sektoriai) centrinė įmonė, paprastai vadinama „vadovaujanti įmonė“
(toliau – centrinė arba vadovaujanti įmonė), tam tikro sektoriaus bankams teikia paramą ir paslaugas.
Erste
,
RZB
ir
ÖVAG
atitinkamai yra centrinės taupomųjų kasų sektoriaus,
Raiffeisen
sektoriaus ir kredito unijų sektoriaus įmonės. Įvairūs šių įmonių ir kitų sektoriaus narių santykiai bei jų tarpusavio teisės
ir pareigos sureguliuotos 1993 m. liepos 30 d. paskelbtame ir 1994 m. sausio 1 d. įsigaliojusiame Federaliniame bankų sistemos
įstatyme (Bankwesengesetz) (BGBl. 1993, p. 3903).
A –
Erste (byla
T‑264/02
)
7       Akcinė bendrovė
Erste
nuo 1993 m. yra 1819 m. Vienoje įkurtos ir „Erste österreichische Spar-Cassa“ pavadintos taupomosios kasos teisių perėmėja.
Devintajame dešimtmetyje, ypač nuo 1990 m., pastaroji išplėtė veiklą už pirminės savo rinkos ribų. Iš pradžių ieškovas vadinosi
„Die Erste Österreichische Spar-Casse-Bank AG“ (toliau ?
EÖ
). 1997 m. gegužės mėn. jis nupirko 53 %
GiroCredit Bank der österreichischen Sparkassen AG
(toliau ?
GiroCredit
), vadovaujančios taupomųjų kasų įmonės, akcijų. Nuo 1994 m. iki momento, kai ieškovas (tuo metu vadintas
EÖ
) nupirko akcijas,
GiroCredit
akcijų daugumą turėjo
Bank Austria
grupė.
8
GiroCredit
liko savarankišku juridiniu asmeniu ir iki 1997 m. spalio mėn., kai
GiroCredit
susijungė su
Erste
, o ieškovas buvo pervadintas „Erste Bank der oesterreichischen Sparkassen AG“, atliko vadovaujančios taupomųjų kasų įmonės
vaidmenį. 1997 m. spalio mėn. įvykus susijungimui,
Erste
perėmė maždaug 70 taupomųjų kasų, sprendimui reikšmingu laikotarpiu veikusių Austrijoje, vadovaujančios įmonės vaidmenį.
GiroCredit
veiksmai ginčijamame sprendime priskiriami
Erste
bankui
.
B –
RZB (byla
T‑259/02
)
9
RZB
yra
Raiffeisen
sektoriaus vadovaujanti įmonė, kurios pirmasis lygmuo apima maždaug 615 nepriklausomų vietos bankų kartu su jų dukterinėmis
bendrovėmis. Aštuoni regioniniai bankai (
Raiffeisen-Landesbanken
) sudaro antrąjį lygmenį. Tos pačios federalinės žemės vietos
Raiffeisen
bankai yra savo regioninio banko savininkai.
RZB
, kuriam pavestos centrinės paslaugų teikimo funkcijos, sudaro trečiąjį lygmenį. 80 %
RZB
akcijų turi regioniniai bankai.
C –
RLB (byla
T‑262/02
)
10
RLB
yra vienas iš regioninių
Raiffeisen
sektoriaus bankų. 1997 m. jis įsigijo
Raiffeisenbank Wien AG
(toliau ?
RBW
), būdamas pastarojo pagrindiniu akcininku.
RBW
dalyvavo apskritojo stalo susitikimuose, jo pažeidimai inkriminuojami
RLB
bankui.
D –
BA-CA (byla
T‑260/02
)
11
BA-CA
yra kredito įstaiga, susikūrusi 1998 m. rugsėjo mėn. sujungus
Bank Austria AG
(toliau ? BA) ir
Creditanstalt AG
(toliau ? CA).
BA-CA
buvo pervadintas „Bank Austria Creditanstalt AG“ tik 2002 m. rugpjūčio 13 d., t. y. jau priėmus ginčijamą sprendimą, tačiau
dar prieš pareiškiant ieškinį.
CA
veiksmai iki susijungimo buvo priskirti
BA-CA
bankui.
E –
Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG (byla
T‑261/02
) ir BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft ir Österreichische Postsparkasse AG (byla
T‑263/02
)
12
Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG
(ieškovas byloje T‑261/02, toliau‑
AVB
) nuo 2005 m., kai buvo reorganizuota bendrovių grupė, kuriai priklausė
BAWAG
ir
PSK
, yra vadinamas
BAWAG
, kuris nuo 2005 m. spalio 1 d. visas banko operacijas pavedė atlikti bankams
BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft
ir
Österreichische Postsparkasse AG
(ieškovas byloje T‑263/02, toliau ?
BAWAG
PSK
). Iki to momento
BAWAG
buvo kredito įstaiga, o nuo 2000 m. gruodžio mėn. ? pagrindinis
PSK
akcininkas. Pastarasis buvo akcinės bendrovės formą turinti kredito įstaiga, kuri 1997 m. tapo
Österreichische Postsparkasse,
viešosios teisės reglamentuojamo juridiniuo asmens, teisių perėmėja.
PSK
turėjo
Bank der Österreichischen Postsparkasse AG
(toliau ?
PSK-B
), su kuriuo 1998 m. susijungė ir kurio veiksmai ginčijamame sprendime jam priskiriami, akcijų daugumą. Iki
PSK
ir
BAWAG PSK
susijungimo, įsigaliojusio 2005 m. spalio 1 d.,
BAWAG
ir
PSK
buvo akcinės bendrovės ir teisės atžvilgiu nepriklausomi bankai.
F –
ÖVAG ir NÖ-Hypo (byla
T‑271/02
)
13
ÖVAG
yra regiono lygmeniu veikianti Austrijos kredito įstaiga, kuri kaip komercinis bankas Austrijos rinkoje teikia bankininkystės
paslaugas visų pirma mažoms ir vidutinėms įmonėms (MVĮ) bei privatiems asmenims. Teritoriniu požiūriu jo veikla apsiriboja
Viena ir jos priemiesčiais; su ginčijamu sprendimu susijusiu laikotarpiu Vienoje jis turėjo 26 filialus, o Žemutinėje Austrijoje
? 2 dukterines bendroves.
ÖVAG
atlieka ne tik komercinio banko funkcijas, bet ir yra Austrijos kredito unijų federacijos vadovaujanti įmonė. Per holdingą
ÖVAG
akcijų daugumą turi minėtos įmonės. Be to,
ÖVAG
turi mažesnių įmonių, teikiančių bankininkystės ir finansines paslaugas, akcijų; joms priskiriama
NÖ-Hypo
.
14     1888 m.
NÖ-Hypo
buvo įkurtas kaip regioninė nekilnojamojo turto kreditų įstaiga. Iki 1992 m. jis buvo Žemutinės Austrijos federalinei žemei
priklausantis viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo. 1992 m. rugsėjo mėn. jis pertvarkytas į akcinę bendrovę,
įnešus kapitalą. Nuo 1997 m. sausio 1 d.
NÖ-Hypo
yra dalis
ÖVAG
grupės. Jis turi 27 padalinius, iš jų 20 Žemutinėje Austrijoje ir 7 Vienoje.
NÖ-Hypo
visų pirma veikia viešajame sektoriuje. Teritoriniu požiūriu jo veikla apsiriboja Žemutinės Austrijos ir Vienos federalinėmis
žemėmis.
III –
Administracinė procedūra
15     1997 m. balandžio mėn. sužinojusi apie dokumentą, leidžiantį įtarti, kad Austrijos bankų rinkoje buvo sudaryti EB 81 straipsnį
pažeidžiantys susitarimai ir atlikti suderinti veiksmai, Komisija pradėjo formalią tyrimo procedūrą. 1997 m. birželio 30 d.
politinė partija
Freiheitliche Partei Österreichs
(Austrijos laisvės partija, toliau ?
FPÖ
) pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties 81 ir 82 straipsnius,
3 straipsnį (OL 13, 1962, p. 204) pateikė skundą prieš aštuonias Austrijos kredito įstaigas, įtariamas dalyvaujant konkurenciją
ribojančiuose susitarimuose ir (arba) suderintuose veiksmuose.
16     1998 m. birželio 23 ir 24 d. Komisija nepranešusi atliko patikrinimus keliuose bankuose, daugelis kurių buvo ginčijamo sprendimo
adresatai. 1998 m. rugsėjo 21 d. Komisija daugeliui kredito įstaigų, įtariamų dalyvavus susitarimuose arba suderintuose veiksmuose,
pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 2 dalį pateikė prašymus pateikti informacijos.
17     Gavę prašymus pateikti informacijos atitinkami pagrindiniai bankai nedelsdami pasisiūlė „bendradarbiauti“ su Komisija tiriant
faktines aplinkybes, siūlydami „savanoriškai“ jas išdėstyti (užuot atsakę į prašymą pateikti informacijos) ir nerengti apklausos.
Savo ruožtu Komisijos Konkurencijos generalinis direktoratas turėtų atsiimti savo prašymus pateikti informacijos ir skirti
„negriežtą“ administracinę baudą. Komisija teigiamai įvertino bankų sprendimą bendradarbiauti, tačiau atmetė galimybę sudaryti
bet kokį susitarimą šiuo klausimu.
18     Vėliau visi adresatai atsakė į prašymą pateikti informacijos. Tačiau kai kurie šiuo klausimu laikėsi nuomonės, kad nėra įpareigoti
atsakyti į daugumą pateiktų klausimų ir todėl, atsižvelgiant į minėtą bendradarbiavimą, negali savanoriškai pateikti atitinkamų
dokumentų arba atsakyti į užduotus klausimus. Komisija nepritarė tokiam teisiniam požiūriui.
19     Kiek vėliau pagrindiniai suinteresuoti bankai, kuriems priklausė ieškovai, išskyrus
RLB
, pateikė Komisijai 132 puslapių dokumentą, pavadintą „Bendru faktinių aplinkybių aprašu“, kuriame jie išsamiai aprašė istorinį
kartelio kontekstą ir trumpai apibendrino apskritojo stalo susitikimų turinį, išplaukiantį iš paimtų ir pareikalautų pateikti
dokumentų, bei įvertino jį iš savo perspektyvos. Kartu jie pateikė šešiolika segtuvų su dokumentais, suskirstytais pagal apskritojo
stalo susitikimus, ir pridėjo išsamų turinį. Kad galėtų įvertinti galimą šių kartu su faktinių aplinkybių aprašu pateiktų
dokumentų vertę, Komisija paprašė bankų pateikti informacijos apie tai, ar šie dokumentai ? ir jei taip, kurie ? jai dar nėra
žinomi. Tačiau, bankų nuomone, tai buvo neįmanoma ir nebūtina.
20     1999 m. rugsėjo 13 d. Komisija aštuoniems bankams pateikė pranešimą apie kaltinimus, priimtą 1999 m. rugsėjo 11 dieną. Bankams
susipažinus su byla ir pateikus rašytines pastabas, 2000 m. sausio 18 ir 19 d. surengta apklausa. 2000 m. lapkričio 22 d.
Komisija pateikė bankams papildomą pranešimą apie kaltinimus. Atitinkamoms įmonėms susipažinus su byla ir Komisijai pateikus
naujas rašytines pastabas, 2001 m. vasario 27 d. įvyko antra apklausa.
21     2002 m. birželio 11 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
IV –
Ginčijamas sprendimas
A –
Bendrosios pastabos
22     Ginčijamo sprendimo l straipsnyje Komisija tvirtina, kad aštuoni bankai, kuriems šis sprendimas yra skirtas, pažeidė EB sutarties
81 straipsnio 1 dalį tuo, kad dalyvavo susitarimuose ir suderintuose veiksmuose dėl kainų, banko komisinių mokesčių ir kitų
konkurencijos veiksnių, taikytų nuo 1995 m. sausio 1 d. iki 1998 m. birželio 24 d., siekiant apriboti konkurenciją Austrijos bankininkystės produktų ir paslaugų
rinkoje.
23     Remiantis ginčijamo sprendimo 2 straipsniu, jo 1 straipsnyje nurodytos įmonės turi nedelsdamos nutraukti atitinkamą pažeidimą,
jei to dar nepadarė, ir nebekartoti tų veiksmų ar praktikos, kuriais siekiama tokių pačių tikslų arba kurie turi tokį patį
poveikį kaip šis pažeidimas.
24     Ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje adresatams skiriamos tokios baudos:
–
Erste
: 37,69 milijonai eurų,
–
RZB
: 30,38 milijonai eurų,
–
BA-CA
: 30,38 milijonai eurų,
–
BAWAG
: 7,59 milijonai eurų,
–
PSK
: 7,59 milijonai eurų,
–
ÖVAG
: 7,59 milijonai eurų,
–
NÖ-Hypo
: 1,52 milijonai eurų,
–
RLB
: 1,52 milijonai eurų.
B –
Dėl kartelio konteksto, įvairių apskritojo stalo susitikimų, jų santykio ir vadovaujančių įmonių vaidmens
25     Ginčijamame sprendime sakoma, kad bankų susitarimai, visų pirma dėl palūkanų ir komisinių mokesčių normos, Austrijoje turi
senas tradicijas ir iki devintojo dešimtmečio iš dalies buvo grindžiami teisės aktais, kurie neteko galios vėliausiai 1994 m.
sausio 1 d., kai Austrijos Respublika prisijungė prie Europos ekonominės erdvės (EEE) ir įsigaliojo
Bankwesengesetz
.
26     Tačiau buvusiam tinklui priklausiusios kredito įstaigos ir toliau sudarinėjo susitarimus visų pirma dėl debeto ir kredito
palūkanų.
27     Ginčijamo sprendimo 5 skyriuje teigiama, kad susitarimai buvo išsamaus turinio, labai organizuoti ir glaudžiai tarpusavyje
susiję bei apėmė visą Austrijos teritoriją. Dėl kiekvieno bankininkystės produkto buvo rengiami atskiri apskritojo stalo susitikimai,
kuriuose dalyvavo atitinkami atsakingi suinteresuotųjų bankų antrojo arba trečiojo hierarchijos lygmens darbuotojai. Tačiau
praktikoje šio teorinio atskyrimo griežtai nebuvo laikomasi: kartais susiję keleto apskritojo stalo susitikimų klausimai buvo
svarstomi per tą patį susitikimą. Galiausiai atskiri apskritojo stalo susitikimai buvo organizuotos sistemos dalis.
28     Kartą per mėnesį, išskyrus rugpjūčio mėn., susitikdavo pagrindinių Austrijos bankų vadovybės atstovai, sudarę aukščiausią
instanciją (vadinamasis „Lombardo klubas“). Greta bendrojo intereso konkurencijos požiūriu neutralių temų jie aptarinėdavo
palūkanų normų keitimo, reklamos priemonių ir kitus klausimus. Kai kuriuose apskritojo stalo susitikimuose dalyvavo Austrijos
nacionalinio banko (toliau ?
OeNB
) atstovai.
29     Žemesniu lygmeniu dėl specifinių produktų vykdavo techninio pobūdžio apskritojo stalo susitikimai. Svarbiausi buvo vadinamieji
susitikimai dėl aktyvių operacijų, t. y. kreditų, ir pasyvių operacijų, t. y. indėlių; kaip rodo šių susitikimų pavadinimas,
jų tikslas buvo suderinti kreditų suteikimo ir indėlių priėmimo sąlygas (t. y. palūkanų normas), o susitikimai vykdavo atskirai
arba kaip bendri apskritojo stalo susitikimai. Tarp šių ir „Lombardo klubo“ susitikimų vykdavo labai intensyvus pasikeitimas
informacija.
30     Visose Austrijos federalinėse žemėse reguliariai vykdavo daug ir įvairių regioninių apskritojo stalo susitikimų. Kai kuriose
federalinėse žemėse netgi buvo perimta hierarchinė „Lombardo klubo“ ir techninių apskritojo stalo susitikimų struktūra.
31     Vienos bankų atstovai į federalinių apskritojo stalo susitikimus dėl aktyvių ir pasyvių operacijų atvykdavo susitikti su savo
kolegomis iš federalinių žemių tam, kad jų sprendimai vėliau būtų taikomi visoje Austrijos teritorijoje.
32     Dėl sandorių su verslo klientais ir privačiais klientais, atstovaujančiais laisvosioms profesijoms, dėl hipotekos kredito
ir būsto statybos kredito sandorių vyko specialūs susitikimai (vadinamieji „Minilombardas“, „Už stambius klientus atsakingų
asmenų apskritojo stalo susitikimas“, „Laisvųjų profesijų apskritojo stalo susitikimas“, „Hipotekos kredito ložė“ ir „Būsto
statybos kredito bankų apskritojo stalo susitikimas dėl pasyvių operacijų“).
33     Galiausiai reguliariai vykdavo daugybė kitų apskritojo stalo susitikimų konkurencijai svarbiais klausimais: finansų direktorių
apskritojo stalo susitikime (Treasurerrunde) buvo aptariami kreditų suteikimo federalinei valstybei ir jų normų klausimai,
per įvairius apskritojo stalo susitikimus dėl mokėjimo operacijų (visų pirma tuo pačiu vardu vadinami susitikimai, apskritojo
stalo „Užsienis“ susitikimai (Bankenrunde Ausland) ir Austrijos kredito įstaigų federacijų organizacinio komiteto (Organisationskomitee
der österreichischen Kreditinstitutsverbände susitikimai) ? komisinių ir šių operacijų mokesčių klausimai, per „Eksporto“
klubo (Exportklub) susitikimus ? eksporto finansavimo sąlygos, o per susitikimą „Vertybiniai popieriai“ (Bankenrunde Wertpapiere)
? minimalūs mokesčiai, banko komisiniai mokesčiai ir produktams taikomos normos.
34     Iš visų specialių apskritojo stalo susitikimų išskirtinas „Kontrolierių susitikimas“ (Controllerrunde), kuriame dalyvaudavo
pagrindinių Austrijos bankų kompetentingų skyrių atstovai. Per juos buvo apibrėžti vienodi apskaičiavimo pagrindai ir parengti
bendri pasiūlymai dėl pelno padidinimo. Taip bankai padidino tarpbankinį atitinkamų mokesčių ir apskaičiavimo skaidrumą.
35     Tarp visų šių susitikimų dėl kreditų suteikimo ir indėlių priėmimo sąlygų bei dėl banko komisinių mokesčių nuolat buvo keičiamasi
informacija. Neretai vieno apskritojo stalo konsultacijos būdavo atidedamos, kol bus pasiektas susitarimas kitame apskritojo
stalo susitikime. Galiausiai „Lombardo klubo“ svarba lėmė, kad kontraversiškais atvejais būdavo laukiama jo sprendimo.
36     Siekiant visoje Austrijos teritorijoje įgyvendinti Vienos apskritojo stalo susitikimuose priimtus susitarimus (arba siekiant
kad jiems nebūtų prieštaraujama), reguliariai buvo teikiama informacija įvairiems apskritojo stalo susitikimams federalinėse
žemėse arba iš jų perduodama centriniams apskritojo stalo susitikimams Vienoje. Kartais regioninių apskritojo stalo susitikimų
atstovai būdavo siunčiami į federalinius apskritojo stalo susitikimus dėl aktyvių arba pasyvių operacijų.
37     Ginčijamame sprendime Komisija konstatuoja, kad tiriamuoju laikotarpiu (nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 1998 m. birželio mėn.
pabaigos) vien Vienoje, neskaičiuojant daugybės regioninių apskritojo stalo susitikimų, įvyko ne mažiau kaip 300 susitikimų.
Šį skaičių pavertus darbo dienomis, reiškia, kad vien Vienoje susitikimai vykdavo maždaug kas keturias dienas. Už šio organizuoto
tinklo ribų taip pat buvo palaikoma daug ryšių tarp atitinkamų bankų atstovų ? kartais aukščiausiu lygiu ? palūkanų normų
ir banko komisinių mokesčių klausimais.
38     Komisija pabrėžia ypatingą vadovaujančių įmonių vaidmenį „Lombardo tinkle“, koordinuojant ir atstovaujant atitinkamai banko
grupei, t. y.
Erste
(anksčiau
GiroCredit
) ? taupomųjų kasų sektoriuje,
RZB
?
Raiffeisen
sektoriuje ir
ÖVAG
? kredito unijų sektoriuje. Šios funkcijos tiesiogiai veikė sklandžią „Lombardo tinklo“ veiklą. Viena vertus, vadovaujančios
įmonės organizavo abipusį keitimąsi informacija tarp Vienos ir federalinių žemių atitinkamos bankų grupės viduje; kita vertus,
jos atstovavo šios grupės interesams kitų kartelyje dalyvavusių grupių atžvilgiu. Kiti kartelio dalyviai vadovaujančias įmones
laikė atitinkamos grupės atstovėmis. Taigi susitarimai būdavo sudaromi ne tik tarp šių įmonių, bet ir tarp grupių.
39     Ginčijamo sprendimo 6?12 skyriuje Komisija toliau išsamiai aprašo, kaip šie organizuoti ir glaudžiai susiję išsamaus bei įvairaus
turinio apskritojo stalo susitikimai leido dalyviams reguliariai derinti savo veiksmus rinkoje visų pirma dėl palūkanų normos
ir banko komisinių mokesčių.
C –
Bankų argumentų analizė ir teisinis vertinimas
40     Konstatavusi, kad atitinkami bankai neginčijo Komisijos nustatytų aplinkybių, susijusių su apskritojo stalo susitikimų eiga
ir turiniu, ši institucija ginčijamo sprendimo 13 skyriuje atmetė bankų argumentus dėl specifinių istorinių, visuomeninių,
ekonominių ir socialinių kartelio aspektų bei jų teiginį, paremtą profesoriaus von Weizsäcker ekonomine išvada, kad susitarimai
neturėjo jokios įtakos Austrijos bankų rinkai.
41     Ginčijamo sprendimo 14 skyriuje pateikiamas teisinis kartelio vertinimas. Pirmiausia Komisija atmeta bankų teiginį, kad specifinė
ekonominė sritis, į kurią patenka bankų sektoriaus, prieštarauja neribotam konkurencijos teisės taikymui šiame sektoriuje.
42     Nors Komisija bankų prieštaravimą dėl to, kad ji neturėjo kompetencijos bausti už 1994 m. padarytą EEE susitarimo 53 straipsnio
pažeidimą vertino kaip šio susitarimo veiksmingumui prieštaraujantį požiūrį, ji nekonstatavo EEE susitarimo 53 straipsnio
pažeidimo nagrinėjamais metais.
43     Nustatytas aplinkybes Komisija kvalifikuoja kaip kompleksinį ilgalaikį pažeidimą, apimantį ir susitarimus, ir suderintus veiksmus.
Komisija pažymi, kad atitinkamos įmonės siekė apriboti konkurenciją, be to, suderinti veiksmai turėjo realų poveikį Austrijos
bankų rinkai, nepaisant to, kad bankai ne visada laikėsi prisiimtų įsipareigojimų.
44     Ginčijamo sprendimo šio skyriaus 438?469 konstatuojamosiose dalyse aprašomas nustatytų veiksmų poveikis valstybių narių tarpusavio
prekybai.
45     Dėl aplinkybės, kad ginčijamas sprendimas skirtas tik kai kuriems iš daugelio nagrinėjamuose veiksmuose dalyvavusių bankų,
Komisija pažymi, kad ginčijamo sprendimo adresatai buvo atrinkti pagal jų dalyvavimo svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose
dažnumą, be to, jie, išskyrus
NÖ-Hypo
ir
RLB
, dėl savo dydžio vaidino svarbų vaidmenį Austrijos bankų rinkoje.
46     Dėl pažeidimo trukmės ginčijamame sprendime galiausiai nurodoma, kad nagrinėjamiems veiksmams nuo 1995 m. sausio 1 d. taikoma
EB 81 straipsnio 1 dalis ir kad Komisija manė, jog po patikrinimų 1998 m. birželio mėn. apskritojo stalo susitikimai nebevyko,
todėl tuo momentu pažeidimas nutrauktas.
D –
Nurodymas nutraukti pažeidimą ir baudos apskaičiavimas
47     Ginčijamo sprendimo 16 skyrius skirtas Komisijos priimtoms „korekcinėms priemonėms“.
48     Pirma, Komisija reikalauja, kad atitinkami bankai nutrauktų pažeidimą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį.
49     Antra, dėl nustatytų baudų Komisija visų pirma teigia, kad pažeidimas buvo daromas tyčia.
50     Ginčijamo sprendimo adresatams skirtos baudos (žr. 24 punktą) apskaičiuotos taikant Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gaires (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės)
ir Pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).
51     Komisija bankų susitikimus kvalifikavo kaip „labai sunkius pažeidimus“, prieštaraujančius EB 81 straipsniui, o palyginti mažas atitinkamos geografinės rinkos dydis neturėjo įtakos šiam vertinimui. Vėliau susitarimų
dalyvius pagal jų rinkos dalis ji suskirstė į penkias kategorijas. Vadovaujančioms įmonėms Komisija priskyrė bankų, kurių
sektoriui jie vadovavo, rinkos dalis. Pavyzdžiui, visų
Raiffeisen
bankų rinkos dalis ji priskyrė
RZB
, dėl šios priežasties priskirtam pirmai iš penkių kategorijų, kuriai buvo nustatyta pradinė 25 milijonų eurų bauda.
52     Nustatydama pažeidimo trukmę, Komisija rėmėsi laikotarpiu nuo 1995 m. sausio 1 d. iki 1998 m. birželio mėn. pabaigos. Atsižvelgdama
į trukmę, ji pradinę baudą padidino 35 %.
53     Komisija nė vienam bankui nesutiko taikyti lengvinančių aplinkybių; ji visų pirma manė, kad vaidmenų paskirstymas bankų susitikimuose
nebuvo svarbus aspektas.
54     Galiausiai, taikydama pranešimą dėl bendradarbiavimo, Komisija ginčijamo sprendimo adresatams sumažino baudą 10 % dėl to,
kad jie neginčijo faktinių aplinkybių.

Procesas ir šalių reikalavimai
55     Atskirais pareiškimais, Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje įregistruotais 2002 m. rugpjūčio 30 d. ir rugsėjo 2 d.,
ginčijamo sprendimo adresatai pareiškė šiuos ieškinius.
56     Išklausęs šalis, Pirmosios instancijos teismo antrosios kolegijos pirmininkas, remdamasis Pirmosios instancijos teismo procedūros
reglamento 50 straipsniu, 2005 m. rugsėjo 12 d. priėmė nutartį sujungti šias septynias bylas, kad būtų bendrai vykdoma žodinė
proceso dalis ir priimamas galutinis sprendimas.
57     Išklausęs teismo posėdžio pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį
ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones raštu
pateikė šalims klausimus, prašydamas į juos atsakyti bei pateikti tam tikrus dokumentus. Šalys nurodymus įvykdė per nustatytus
terminus.
58     Komisija prašė kai kuriuos jos pateiktuose dokumentuose nurodytus duomenis apie
BA-CA
kitų ieškovų atžvilgiu nagrinėti konfidencialiai, nes jie sudaro
BA-CA
komercinę paslaptį; ji pateikė nekonfidencialias atitinkamų dokumentų versijas. Kadangi konfidencialūs duomenys
BA-CA
argumentams įvertinti nėra reikšmingi ir susiję su kitų ieškovų argumentais, Pirmosios instancijos teismas nusprendė į bylą
įtraukti tik nekonfidencialias atitinkamų dokumentų versijas, kad pagal Procedūros reglamento 67 straipsnio 3 dalį į konfidencialius
duomenis nebūtų galima atsižvelgti.
59     Šalys buvo išklausytos ir pateikė atsakymus į Pirmosios instancijos teismo klausimus per 2005 m. spalio 11 d. posėdį. Pirmosios
instancijos teismo prašymu
Erste
pateikė dokumentus apie savo rinkos dalį. Kitoms šalims pateikus rašytines pastabas dėl šių dokumentų, žodinė proceso dalis
baigta 2005 m. lapkričio 7 dieną.
60
RZB
(ieškovas byloje T‑259/02) Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su ieškovu,
–       nepatenkinus pirmojo prašymo, sumažinti jam pakirtą baudą,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
61
BA-CA
(ieškovas byloje T‑260/02) Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su ieškovu,
–       nepatenkinus pirmojo prašymo, atitinkamai sumažinti jam paskirtą baudą,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
62
AVB
(ieškovas byloje T‑261/02, anksčiau ?
BAWAG
) Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamo sprendimo 1?3 straipsnius, kiek jie susiję su ieškovu,
–       nepatenkinus pirmojo prašymo, sumažinti
BAWAG
paskirtą baudą iki tinkamo dydžio,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
63
RLB
(ieškovas byloje T‑262/02) Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą,
–       nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti ginčijamo sprendimo 3 ir 4 straipsnius, kiek jie susiję su ieškovu,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
64
BAWAG PSK
(ieškovas byloje T‑263/02, anksčiau ?
PSK
) Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamo sprendimo 1?3 straipsnius, kiek jie susiję su
PSK
,
–       nepatenkinus pirmojo prašymo, sumažinti
PSK
skirtą baudą iki tinkamo dydžio,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
65
Erste
(ieškovas byloje T‑264/02) Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su ieškovu,
–       nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti jam paskirtą baudą,
–       nepatenkinus antrojo prašymo, sumažinti paskirtą baudą iki tinkamo dydžio,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
66
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
(ieškovai byloje T‑271/02) Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, kiek jis susijęs su ieškovais,
–       panaikinti sprendimo 2 straipsnio pirmąjį sakinį, kiek jis susijęs su ieškovais,
–       panaikinti sprendimo 3 straipsnį, kiek jis susijęs su ieškovais, arba, nepatenkinus šio prašymo, sumažinti juo paskirtą baudą,
–       nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti sprendimus pripažinti
FPÖ
pareiškėja ir perduoti jai pranešimą apie kaltinimus,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
67     Komisija byloje T‑259/02 Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       atmesti ieškinį,
–
RZB
paskirtą baudą padidinti iki 33,75 milijonų eurų,
–       priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
68     Komisija bylose T‑260/02?T‑264/02 ir T‑271/02 Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       atmesti ieškinį
–       priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.

Dėl
BAWAG
(byla
T‑261/02
) ir
PSK
(byla
T‑263/02
) restruktūrizacijos poveikio
69     2006 m. sausio 16 d. laišku
BAWAG
ir
PSK
advokatas informavo Pirmosios instancijos teismą, kad dėl koncerno, kuriam priklauso šios abi kredito įstaigos, restruktūrizacijos
BAWAG PSK
nuo šiol yra abiejų ieškovų bylose T‑261/02 ir T‑263/02 teisių perėmėjas.
70     Iš prie laiško pridėtų dokumentų išplaukia, pirma, kad
BAWAG
savo banko veiklą perdavė
BAWAG PSK
ir pakeitė savo pavadinimą į
AVB
, ir, antra, kad
PSK
susijungė su
BAWAG PSK
. Savo 2006 m. sausio 16 d. laiške
BAWAG
ir
PSK
advokatas pažymi, kad
BAWAG PSK
yra vienintelis
BAWAG
teisių perėmėjas, kiek tai susiję su pastarojo banko veikla.
71     Bendrijos teismas gali atsižvelgti į proceso šalies pavadinimo pasikeitimą. Be to, subjekto, kurio atžvilgiu priimtas sprendimas,
ieškinys dėl panaikinimo gali būti tęsiamas vienintelio teisių perėmėjo, būtent – fiziniam asmeniui mirus arba juridiniam
asmeniui nustojus egzistuoti, jei visas jo teises ir pareigas perėmė kitas asmuo (šiuo klausimu žr. 1983 m. spalio 20 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Gutman prieš Komisiją
, 92/82, Rink. p. 3127, 2 punktą ir 1986 m. balandžio 23 d. sprendimo
Les Verts prieš Parlamentą
, 294/83, Rink. p. 1339, 13–18 punktus). Reikia pažymėti, kad tokioje situacijoje vieninteliam teisių perėmėjui kyla visos
ginčijamo sprendimo teisinės pasekmės taip, lyg jis būtų asmuo, kurio atžvilgiu priimtas tas sprendimas.
72     Tačiau Bendrijos teismas nei ieškinio dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį atveju, nei vykdydamas neribotą jurisdikciją
dėl baudų skyrimo pagal EB 229 straipsnį neturi teisės keisti kitos Bendrijos institucijos sprendimo pakeisdamas asmenį, kuriam
jis skirtas, kitu fiziniu ar juridiniu asmeniu, kai tebeegzistuoja asmuo, kuriam skirtas sprendimas. Tokią teisę turi tik
tą sprendimą priėmusi institucija. Kompetentingai institucijai priėmus sprendimą ir taip identifikavus asmenį, kuriam jis
turi būti skirtas, Pirmosios instancijos teismas negali jo pakeisti kitu asmeniu (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering
ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 47 punktą).
73     Taip pat reikia pažymėti, kad pagal EB 230 straipsnį ir (arba) pagal EB 229 straipsnį savo teises ginančio asmens, kuriam
skirtas sprendimas, pateiktas ieškinys atitinkamai dėl jo panaikinimo ar pakeitimo negali būti perleidžiamas trečiajam asmeniui,
kuriam jis nėra skirtas. Jei toks perleidimas būtų galimas, atsirastų prieštaravimas tarp ieškinį padavusio ir jį toliau palaikančio
asmenų statusų. Be to, dėl tokio perleidimo asmuo, kuriam skirtas sprendimas, skirtųsi nuo subjekto, dalyvaujančio procese
kaip asmuo, kuriam skirtas sprendimas (72 punkte minėto sprendimo
JFE Engineering
ir kt. prieš Komisiją
48 punktas).
74     Taigi reikia atsižvelgti į tai, kad
BAWAG
buvo pervadintas į
AVB
, ir į aplinkybę, kad po minėto susijungimo
BAWAG PSK
tapo
PSK
teisių perėmėju. Tačiau byloje T‑261/02
AVB
negali būti pakeista
BAWAG PSK
, nepaisant pasekmių, kurių Austrijos teisei turėjo atlikta restruktūrizacija. Todėl
BAWAG
(pervadintas į
AVB
) lieka ieškovu byloje T‑261/02, o
BAWAG PSK
tapo pilnateisiu ieškovu byloje T‑263/02.
75     Kadangi ginčijamas sprendimas buvo skirtas
BAWAG
ir
PSK
, o jie Pirmosios instancijos teismui pateikė rašytinius ir žodinius argumentus, naudodami savo senus pavadinimus, šie pavadinimai
sprendime ir toliau bus vartojami.

Dėl teisės
I –
Dėl prašymų panaikinti visą ginčijamą sprendimą
A –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su procedūros taisyklių pažeidimu
1.     Dėl bylą nagrinėjančio pareigūno galutinės ataskaitos (bylos T‑260/02, T‑61/02 ir T‑263/02)
a)     Ieškovų argumentai
76
BA-CA
,
BAWAG
ir
PSK
pažymi, kad jiems pagal 2001 m. gegužės 23 d. Komisijos sprendimo dėl bylas nagrinėjančių pareigūnų įgaliojimų tam tikrose
konkurencijos bylose (OL L 162, p. 21, toliau ? sprendimas dėl įgaliojimų) 16 straipsnio 3 dalį pateiktas bylas nagrinėjančio
pareigūno galutinės ataskaitos egzempliorius nebuvo pasirašytas. Jie mano, kad tai yra esminių formos reikalavimų nesilaikymas,
pagrindžiantis ginčijamo sprendimo panaikinimą.
77
BAWAG
ir
PSK
(bylos T‑261/02 ir T‑263/02) teigia, kad netikrumas, ar jiems pateiktas galutinės ataskaitos egzempliorius iš tikrųjų yra galutinė jos redakcija, sumažino
jų galimybes tinkamai gintis ginčijamo sprendimo atžvilgiu.
78
BA-CA
(byla T‑260/02) tvirtina, kad Komisija ginčijamą sprendimą priėmė pažeisdama tvarką, nes bylą nagrinėjančio pareigūno galutinės ataskaitos
autentiškumas nebuvo patvirtintas. Be to, žyma „projektas“ ant kopijų, pateiktų konsultaciniam komitetui ir kolegijai, galėjo
turėti įtakos šių institucijų atliktam ataskaitos vertinimui, o kartu ir administracinės procedūros baigčiai. Taip pat kyla
įtarimų, kad Komisijos kolegijai buvo pateikta tik vokiška galutinės ataskaitos redakcija, pažeidžiant 2000 m. lapkričio 29 d.
Komisijos darbo tvarkos taisyklių 6 straipsnio ketvirtąją pastraipą, (OL L 308, p. 26, toliau ? darbo tvarkos taisyklės).
BA
?
CA
prašo Pirmosios instancijos teismo, priimant proceso organizavimo priemones, nurodyti Komisijai leisti jam išsamiai susipažinti
su bylos medžiaga.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
79     Sprendimo dėl įgaliojimų 15 straipsnio pirmoji pastraipa nustato:
„Remdamasis aptariamos bylos sprendimo projektu, kuris bus pateiktas Konsultaciniam komitetui, bylas nagrinėjantis pareigūnas
parengia galutinę ataskaitą raštu apie teisės būti išklausytam įgyvendinimą, kaip tai numatyta 13 straipsnio 1 dalyje. Šioje
ataskaitoje taip pat bus atsižvelgiama, ar sprendimo projekte nagrinėjami tik prieštaravimai, dėl kurių šalims buvo suteikta
galimybė pareikšti savo nuomonę, ar tam tikrais atvejais ir bet kurio tyrimo objektyvumo klausimas, kaip numatyta 14 straipsnyje.“
80     Sprendimo dėl įgaliojimų 16 straipsnis numato:
„1. Galutinė bylas nagrinėjančio pareigūno ataskaita pridedama prie Komisijai pateikiamo sprendimo projekto, siekiant užtikrinti,
kad atskiros bylos atžvilgiu priimant sprendimą Komisijai bus pranešta visa svarbi informacija dėl bylos nagrinėjimo eigos
ir teisės būti išklausytam įgyvendinimo.
2. Bylas nagrinėjantis pareigūnas gali daryti galutinėje ataskaitoje pakeitimus, atsižvelgdamas į bet kuriuos dalinius sprendimo
projekto pakeitimus, kol Komisija dar nėra priėmusi sprendimo.
3. Komisija perduoda bylas nagrinėjančio pareigūno ataskaitą kartu su priimtu sprendimu adresatams, kuriems tas sprendimas
skiriamas. Komisija paskelbia bylas nagrinėjančio pareigūno ataskaitą
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
kartu su sprendimu, atsižvelgdama į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo komercines paslaptis.
81     Pirmiausia dėl prieštaravimo, kad galutinė ataskaita nebuvo pasirašyta, konstatuotina, jog Komisija atsiliepimo į ieškinį
priede pateikė tris šios ataskaitos kopijas (vokiečių kalba), t. y.:
–       ginčijamo sprendimo adresatams perduotą kopiją,
–       Konsultaciniam komitetui perduotą kopiją,
–       Komisijos kolegijai perduotą kopiją.
Jų tekstai yra identiški, tačiau pasirašyta tik antroji kopija. Be to, dvi paskutinės kopijos turi žymas „projektas“ ir „vidinis
dokumentas“.
82     Iš šių dokumentų išplaukia, kad bylas nagrinėjantis pareigūnas pasirašė bent vieną galutinės ataskaitos egzempliorių, ir tai
rodo, kad šis tekstas yra galutinė redakcija ir kad kalbama apie tekstą, kurį bylas nagrinėjantis pareigūnas ketino perduoti
kompetentingoms institucijoms. Esant tokioms aplinkybėms, faktas, kad kiti šios ataskaitos egzemplioriai, kurie (nepaisant
to, jog kai kuriais atvejais nėra žymos „projektas“) sutampa su pasirašytąja redakcija, buvo perduoti adresatams nepasirašyti,
negali būti laikomas esminių formos reikalavimų pažeidimu, pagrindžiančiu ginčijamo sprendimo panaikinimą.
83
BAWAG
ir
PSK
prieštaravimas, kad trūkstamas parašas ant jiems kartu su ginčijamu sprendimu pateiktos galutinės ataskaitos apribojo jų
teisę į gynybą dėl to, jog apsunkino jų pasirengimą gintis ginčijamo sprendimo atžvilgiu, yra nepagrįstas. Parašo nebuvimas
negalėjo pažeisti ieškovų teisės į gynyba vykstant administracinei procedūrai. Dėl ieškovų teiginio, kad parašo nebuvimas
galėjo sukelti abejonių dėl ataskaitos galutinio pobūdžio, dėl ko jos ginčijimas ir atsakovų gynyba teisme buvo apsunkinti,
konstatuotina, jog tokias abejones buvo galima išsklaidyti taikant proceso organizavimo priemones ir jog Procedūros reglamento
48 straipsnio 2 dalis suteikia proceso šalims galimybę ginti savo teises atsižvelgiant į tokių priemonių poveikį, prireikus
leidžiant remtis naujais pagrindais.
84     Antra, reikia atmesti
BA-CA
prieštaravimą dėl to, kad buvo pažeista pareiga patvirtinti bylą nagrinėjančio pareigūno galutinės ataskaitos autentiškumą.
Bylą nagrinėjančio pareigūno galutinė ataskaita nepriskiriama teisės aktams, nurodytiems EAPB 14 straipsnyje, EB 249 straipsnyje ir Euratomo sutarties 161 straipsnyje, kurių autentiškumas turi būti patvirtintas pagal darbo tvarkos taisyklių 18 straipsnio penktąją pastraipą.
85     Trečia, dėl žymos „projektas“ Konsultaciniam komitetui ir Komisijos kolegijai pateiktuose galutinės ataskaitos egzemplioriuose
pasakytina, kad pagal sprendimo dėl įgaliojimų 16 straipsnio 2 dalį bylą nagrinėjantis pareigūnas gali daryti galutinėje ataskaitoje
pakeitimus, kol dar nėra priimtas sprendimas. Todėl nėra neteisėta tai, kad perduodant ataskaitą kompetentingoms institucijoms
joje buvo žyma „projektas“. Tai, kad šis „projektas“ nepadarius pakeitimų nėra keičiamas galutine redakcija, negali lemti
sprendimo, priimto šio dokumento pagrindu, neteisėtumo. Negalima daryti prielaidos, kad Komisijos nariai, įgalioti priimti
sprendimą dėl baudos skyrimo, nepaisytų sprendimo dėl įgaliojimų 16 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos pareigos atsižvelgti į
bylą nagrinėjančio pareigūno galutinę ataskaitą todėl, kad joje yra žyma „projektas“.
86     Ketvirta, konstatuotina, kad
BA-CA
abejonės, jog galutinė ataskaita nebuvo pateikta kompetentingoms institucijoms visomis reikiamomis kalbomis, yra nepagrįstos.
Šiuo klausimu darbo tvarkos taisyklių 6 straipsnio ketvirtoji pastraipa numato:
„Darbotvarkės bei reikalingų darbo dokumentų išdalijimo Komisijos nariams laikotarpį ir darbo kalbas, kuriomis jie turi būti
parengti, 25 straipsnyje nurodyta tvarka nustato Komisija.“
87     Visuotinai žinoma, kad Komisijos darbo dokumentai paprastai rengiami anglų, prancūzų ir vokiečių kalbomis.
88     Vadovaudamasi proceso organizavimo priemonėmis, Komisija pateikė galutinę ataskaitą anglų, prancūzų ir vokiečių kalbomis bei
2002 m. birželio 4 d. Komisijos generalinio sekretoriato pastabas, patvirtinančias, kad šios redakcijos buvo perduotos Komisijos
nariams. Todėl
BA-CA
prieštaravimas iš esmės yra nepagrįstas.
89     Atmestinas ir
BA-CA
prašymas leisti jam susipažinti su visa Komisijos administracinės bylos medžiaga. Kaip pirmiau buvo konstatuota, ši priemonė
nėra reikalinga, kad jam būtų galima sudaryti sąlygas įvertinti, ar bylą nagrinėjančio pareigūno galutinė ataskaita iš tikrųjų
buvo pateikta visomis reikiamomis kalbomis. Be to,
BA-CA
nepaaiškino, kokiais kitais ieškinio pagrindais remdamasi Komisija turėtų pateikti administracinės bylos medžiagą.
90     Iš to išplaukia, kad
BA-CA
,
BAWAG
ir
PSK
prieštaravimai dėl bylą nagrinėjančio pareigūno galutinės ataskaitos turi būti atmesti.
2.     Dėl politinės partijos
FPÖ
statuso administracinėje procedūroje (bylos T‑260/02 ir T‑271/02)
a)     Šalių argumentai
91
BA-CA
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
kaltina Komisiją, kad ši nusižengė tvarkai pripažindama
FPÖ
pareiškėja Reglamento Nr. 17 straipsnio 3 dalies prasme ir perduodama jai nekonfidencialias pranešimo apie kaltinimus redakcijas.
Jie tvirtina, kad šiais sprendimais buvo pažeisti Reglamento Nr. 17  3 ir 20 straipsniai bei jų teisė į gynybą todėl, kad,
pirma,
FPÖ
prašymas, pateiktas Komisijai pradėjus procedūrą, nebuvo šios procedūros inicijavimo priežastis, antra,
FPÖ
negali remtis teisėtu suinteresuotumu pateikti prašymą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, nes tam nepakanka jai būti banko
kliente, trečia, apklausa buvo įvykusi priimant abu sprendimus ir, ketvirta,
FPÖ
neįsipareigojo Komisijai laikytis pareiškėjos pareigų. Dėl šių tvarkos pažeidimų ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas.
92     Be to,
BA-CA
tvirtina, kad Komisija pažeidė jo teisę į gynybą ? nepaisant daugelio prašymų, ? nepateikdama jam tokio sprendimo šiuo klausimu,
kurį būtų galima ginčyti teisme, ir todėl užkirto kelią imtis teisinių priemonių prieš pranešimo apie kaltinimus perdavimą.
Be to, Komisija pažeidė EB sutartį, nesiėmusi visų galimų priemonių siekiant užkirsti kelią
FPÖ
piktnaudžiauti pranešimu apie kaltinimą ir nepaprieštaravusi dėl to, kad
FPÖ
naudojo perduotus dokumentus piktnaudžiavimo tikslais, o pirmiausia – nepareikalavusi jų grąžinti.
93     Komisija mano, kad prieštaravimai dėl pranešimų apie kaltinimus perdavimo
FPÖ
nėra niekaip susiję su šios bylos dalyku. Pripažinimas
FPÖ
pareiškėja neturėjo nė mažiausios įtakos ginčijamam sprendimui. Sprendimo dėl pranešimų apie kaltinimus perdavimą reikėjo
ginčyti atskiroje byloje, o ginčijimas
a posteriori
šioje byloje nėra galimas vien dėl pasibaigusio termino.
94     Dublike Komisija priduria, kad ieškovai neturi teisės pareikšti ieškinio pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą dėl
pareiškėjos statuso pripažinimo
FPÖ
ir dėl pranešimo apie kaltinimus perdavimo, nes šios priemonės neturėjo įtakos jų teisinei padėčiai. Be to, jų tvirtinami
apribojimai ir jiems tariamai padaryta žala atsirado ne dėl Komisijos veiksmų, o dėl vėlesnių pačios
FPÖ
veiksmų. Beje, Komisija mano turėsianti teisę pripažinti
FPÖ
pareiškėja ir pareigą perduoti jai pranešimą apie kaltinimus.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
95     Remiantis Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalimi, jeigu Komisija „pagal prašymą arba savo pačios iniciatyva“ nustato Sutarties
81 ir 82 straipsnių pažeidimą, ji gali priimti sprendimą, reikalaujantį, kad atitinkamos įmonės arba įmonių asociacijos minėtą
pažeidimą nutrauktų. Vadovaujantis Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 2 dalimi, teisę pateikti prašymą turi fiziniai ir juridiniai
asmenys, reiškiantys teisėtus interesus. Iš 1998 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2842/98 dėl šalių išklausymo nagrinėjant tam tikras bylas pagal EB steigimo sutarties 81 ir 82 straipsnius 6–8 straipsnių (OL L 354,
p. 18) taip pat išplaukia, kad asmenys, pateikę tokį prašymą, turi tam tikras procedūrines teises, kurioms, be kita ko, priskiriama
teisė gauti nekonfidencialaus pranešimo apie kaltinimus kopiją.
96     Dėl klausimo, ar Komisija, leisdama
FPÖ
dalyvauti procedūroje, pažeidė Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, pirmiausia pasakytina, kad negalima pritarti ieškovo teiginiui,
jog toks prašymas nebegali būti laikytinas pateiktu teisėtai, jei savo iniciatyva pradėta pažeidimo procedūra. Iš tikrųjų
Reglamentai Nr. 17 ir Nr. 2842/98 nereikalauja, kad siekiant pripažinti pareiškėjo statusą atitinkamu prašymu prasidėtų Komisijos
pažeidimo procedūra ir kad nebūtų pradėtas ginčijamo pažeidimo tyrimas. Priešingu atveju asmenys, turintys teisėtą interesą,
kad būtų konstatuotas konkurencijos normų pažeidimas, per procedūrą negalėtų įgyvendinti su šiuo statusu pagal Reglamento
Nr. 2842/98 6?8 straipsnius susijusių procedūrinių teisių.
97     Antra, Komisija priėjo prie teisingos išvados, jog
FPÖ
galėjo tinkamai nurodyti savo, kaip banko paslaugų klientės, statusą Austrijoje ir tai, kad antikonkurencinė praktika pažeidė
jos ekonominius interesus, jog pateisintų savo teisėtą interesą pateikti prašymą, kad Komisija pripažintų, jog ši praktika
yra EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimas.
98     Šiuo požiūriu niekas neprieštarauja tam, jog galutinis prekių ar paslaugų pirkėjas turėtų teisėtą interesą Reglamento Nr. 17
3 straipsnio prasme. Pirmosios instancijos teismas mano, kad galutinis klientas, įrodęs, jog dėl nagrinėjamo konkurencijos
apribojimo jo teisės buvo pažeistos ar gali būti pažeisti jo ekonominiai interesai, turi teisėtą interesą Reglamento Nr. 17
3 straipsnio prasme pateikti prašymą arba skundą, kad Komisija nustatytų EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimus.
99     Šiuo klausimu reikia priminti, jog normų, siekiančių užtikrinti, kad vidaus rinkoje nebūtų iškraipyta konkurencija, galutinis
tikslas – didesnė vartotojo gerovė. Šis tikslas išplaukia iš EB 81 straipsnio formuluotės. Iš tikrųjų, jei toks šios nuostatos
1 dalyje nustatytas draudimas gali būti pripažintas netaikytinu karteliams, kurie prisideda prie nagrinėjamų prekių ar paslaugų
gamybos ar platinimo pagerinimo arba siekia skatinti techninį ar ekonominį progresą, EB 81 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybė
taip pat susijusi su sąlyga, kad tinkama iš jų gautos naudos dalis atitektų šių prekių vartotojams. Taigi konkurencijos teisė
ir politika turi nepaneigiamą poveikį konkretiems galutinių klientų – prekių ar paslaugų pirkėjų – ekonominiams interesams.
Todėl teisėto intereso, kad Komisija nustatytų EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimą, pripažinimas tokiems klientams, nurodžiusiems
patyrus ekonominę žalą dėl sutarties ar veiksmų, galinčių apriboti ar iškreipti konkurenciją, prisideda prie konkurencijos
teisės tikslų įgyvendinimo.
100   Šios išvados nekeičia tai, kad
FPÖ
iš pradžių rėmėsi bendru interesu, kurį ji norėjo ginti kaip opozicinė partija, ir tik paskui nurodė, kad kartelis, apie
kurį jį pranešė, pažeidė jos, kaip galutinės Austrijos bankų paslaugų klientės, teises. Tai, kad
FPÖ
rėmėsi bendru interesu, negalėjo iš jos atimti galimybės, siekiant įrodyti teisėtą interesą Reglamento Nr. 17 prasme, remtis
savo, kaip bankų, kurių atžvilgiu pradėta procedūra, klientės statusu, taip pat ir ekonominio pobūdžio žala, kurią ji tariamai
patyrė dėl nagrinėjamų susitarimų.
101   Trečia, pareiškėjo statuso pripažinimas suinteresuotajam asmeniui ir pranešimo apie kaltinimus perdavimas negali būti susieti
su aplinkybe, kad Komisija dar nebuvo išklausiusi ieškovų. Reikia pažymėti, jog Reglamentai Nr. 17 ir Nr. 2842/98 nenumato
specialaus termino, per kurį teisėtą interesą turintis trečiasis asmuo pareiškėjas ar skundą pateikęs asmuo įgyvendintų savo
teisę gauti pranešimą apie kaltinimus ir būti išklausytam pažeidimo procedūroje. Reglamento Nr. 2842/98 7 ir 8 straipsniai
tik nustato, kad Komisija perduoda kaltinimus šiam pareiškėjui ar skundą pateikusiam asmeniui ir nurodo terminą, per kurį
jis turi pranešti savo nuomonę raštu; taip pat šis trečiasis asmuo gali būti išklausytas žodžiu, jeigu jis to prašo. Iš to
aišku, kad pareiškėjo ar skundą pateikusio asmens teisė gauti kaltinimus ir būti išklausytam administracinėje procedūroje,
kad būtų nustatyti EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimai, gali būti įgyvendinta, kol vyksta procedūra.
102   Ketvirta, dėl argumentų, susijusių su tuo, kaip
FPÖ
naudojo perduotus dokumentus, konstatuotina, kad pagal Reglamento Nr. 2842/98 7 straipsnį
FPÖ
, kaip pareiškėja, turėjo teisę gauti nekonfidencialią pranešimų apie kaltinimus redakciją. Esant tik įtarimui, kad minėti
dokumentai gali būti naudojami piktnaudžiavimo tikslais, Komisija negali apriboti skundą pateikusio asmens, įrodžiusio teisėtą
interesą, Reglamento Nr. 2842/98 7 straipsnyje nurodytos teisės gauti pranešimą apie kaltinimus. Galiausiai Komisija negali
būti kaltinama tuo, kaip
FPÖ
naudojo jai perduotus dokumentus, ir todėl tai neturi jokios įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
103   Iš to išplaukia, kad ieškovų pagrindai dėl leidimo
FPÖ
dalyvauti procedūroje atmestini kaip nepagrįsti, o Pirmosios instancijos teismui nekyla būtinybė pareikšti savo nuomonės
dėl jų priimtinumo.
3.     Išvada
104   Todėl atmestini visi ieškinio pagrindai, grindžiami procedūros normų pažeidimu.
B –
Dėl ieškinio pagrindų, grindžiamų klaidingu susitarimų vertinimu
1.     Pirminės pastabos
105   Neginčydami apskritojo stalo susitikimų fakto,
BAWAG
ir
PSK
(bylos T‑261/02 ir T‑263/02) prašo panaikinti visą ginčijamą sprendimą, tvirtindami, jog dėl klaidingo susitarimų įvertinimo buvo pažeista EB 81 straipsnio
1 dalis.
106   Pirmiausia jie iš esmės prieštarauja dėl to, kad apskritojo stalo susitikimai buvo kvalifikuoti kaip vienas kartelis. Nepateikdami
atskiro ieškinio pagrindo,
RLB
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
(bylos T‑262/02 ir T‑271/02) ginčija susitarimų kvalifikavimą kaip vieno kartelio, nurodydami ieškinio pagrindus, grindžiamus tarptautinio susitarimų
poveikio nebuvimu, ir tvirtina, kad kiekvienu atveju atskirai turėtų būti įvertinta, ar apskritojo stalo susitikimai galėjo
neigiamai paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Šis argumentas bus įvertintas nagrinėjant aptariamą ieškinio pagrindą.
107   Antra,
BAWAG
ir
PSK
tvirtina, kad dėl apskritojo stalo susitikimų nebuvo pasiektas reikšmingas bankų, tarp kurių vyravo didelė konkurencija,
susitarimas. Prieštaravimas iš esmės susijęs su pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimu ir, jeigu būtų pagrįstas, negalėtų lemti
viso ginčijamo sprendimo panaikinimo. Todėl jis bus toliau nagrinėjamas kartu su kitais ieškinio pagrindais, susijusiais su
pažeidimo sunkumo laipsniu, vertinant prašymus sumažinti baudas.
2.     Dėl apskritojo stalo susitikimų kvalifikavimo kaip vieno pažeidimo (bylos T‑261/02?T‑263/02 ir T‑271/02)
a)     Šalių argumentai
108   Ieškovai šiose bylose teigia, kad Komisija neteisingai vadovavosi prielaida, jog apskritojo stalo susitikimai sudarė vieną
bendrą kartelį. Jie visų pirma tvirtina, kad įvairūs apskritojo stalo susitikimai vyko savarankiškai ir kad „Lombardo klubas“
jų atžvilgiu neatliko koordinavimo arba vadovavimo funkcijos.
109
RLB
(byla T‑262/02) neginčija, kad buvo keičiamasi informacija tarp apskritojo stalo susitikimų dėl indėlių ir kreditų (susitikimai dėl aktyvių
ir pasyvių operacijų, „Lombardo klubas“, „kontrolierių apskritasis stalas“), tačiau teigia, kad „Lombardo klubas“ niekada
neaptarinėjo tarptautinių paslaugų klausimo. Be to, Komisija pirmą kartą nurodė bendro susitarimo buvimą savo atsiliepime
į ieškinį.
110   Komisija tvirtina, kad apskritojo stalo susitikimų kvalifikavimas kaip bendro kartelio yra pateisinamas. Dubliko priede ji
pateikia keletą dokumentų iš administracinės bylos medžiagos, siekdama įrodyti, kad apskritojo stalo susitikimai buvo glaudžiai
susiję.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
111   EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir veiksmų daugetu arba tęstine veika. Šio aiškinimo
negalima ginčyti remiantis tuo, kad viena ar kelios atskiros šių veiksmų daugeto ar tęstinės veikos sudedamosios dalys gali
būti pripažintos atskiru šios nuostatos pažeidimu. Kai atskirais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama vieno tikslo
– trukdyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, Komisija turi teisę, remdamasi dalyvavimu pažeidimuose, numatyti atsakomybę už
šiuos pažeidimus, juos įvertindama kartu (2004 m. sausio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 258 punktas).
112   Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 73 konstatuojamoje dalyje sakoma: „<...> Šių susitarimų tikslas buvo apriboti ir iškreipti
konkurenciją tarp apskritojo stalo susitikimuose dalyvaujančių įmonių, atsižvelgiant į juose aptariamus klausimus. Šie susitarimai
(ir suderintos jų taikymo priemonės) turėjo suteikti galimybę bankams padidinti pelną. Bet koks šių kartelinių susitarimų
? kurie, bankų nuomone, užtikrino „protingą konkurenciją“ ? nesilaikymas lemtų „maržos sumažėjimą“. Tad Komisija šiuo klausimu
iš esmės teigia, kad buvo bendras planas, vykdomas siekiant visų bankininkystės paslaugų, kurios buvo apskritojo stalo susitikimų
objektas, srityje panaikinti kainų konkurenciją. Todėl negali būti pritarta
RLB
prieštaravimui, kad Komisija savo atsiliepime į ieškinį pirmą kartą nurodė vieno bendro kartelio buvimo faktą.
113   Siekiant įvertinti, ar Komisija, remdamasi turimais įrodymais, turėjo teisę prieiti prie išvados, kad susitarimai įvairiuose
apskritojo stalo susitikimuose buvo bendro plano apriboti konkurenciją dalis, reikia išnagrinėti tas ginčijamo sprendimo dalis,
kur nurodyti teiginiai, remdamasi kuriais Komisija preziumuoja vieno kartelio buvimą ir kuriuos ji nurodo savo dublikuose
bylose T‑261/02? T‑263/02 ir T‑271/02, bei priede pateiktus dokumentus, kuriais grindžiami tie teiginiai.
114   Pirmiausia, siekdama įrodyti, kad „Lombardo klubas“, kaip viršesnė visų kitų apskritojo stalo susitikimų instancija, aptarinėjo
klausimus, susijusius su įvairiais specialiais apskritojo stalo susitikimais, Komisija nurodo dokumentus dėl šios instancijos
posėdžių 1995 m. birželio 7 d. ir 1996 m. gegužės 8 dienomis.
115   Ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamojoje dalyje pateikiama citata iš „konfidencialių“
CA
direktoriaus užrašų apie 1995 m. gegužės 24 d. neformalų
BA
,
CA
,
BAWAG
,
GiroCredit
,
RZB
ir
PSK
atstovų susitikimą, per kurį diskutuota dėl klausimų, turėjusių būti aptartais ir išspręstais 1995 m. birželio 7 d. „Lombardo
klubo“ susitikime. Šis dokumentas rodo, kad „Lombardo klubas“ iš tikrųjų sprendė klausimus, susijusius su įvairiomis apskritojo
stalo susitikimų temomis, įskaitant ir tarptautinių paslaugų klausimą, t. y. susitarimus dėl kredito ir debeto palūkanų normų,
taikytinų tiek privatiems asmenims, tiek įmonėms, ir kitas kreditų suteikimo sąlygas, įskaitant eksporto kreditus.
116   Dėl 1996 m. gegužės 8 d. „Lombardo klubo“ posėdžio ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamojoje dalyje nurodomi trys dokumentai:
pirmasis ? 1996 m. gegužės 10 d. raštas, prijungtas prie
NÖ-Hypo
bylos medžiagos, skirtas, be kita ko, šio banko generaliniams direktoriams, kuriame nurodoma, kad 1996 m. gegužės 8 d. „Lombardo
klubo“ posėdyje „generaliniai direktoriai sutarė dėl esminių klausimų“, t. y. dėl „šeimos“ banko maržos (
Hausbankspanne
) eksporto kreditų atveju, dėl palūkanų normos ir kitų įvairių kredito rūšių suteikimo sąlygų bei dėl palūkanų normų ir operacijų
mokesčių viešumo. Antrame dokumente priduriama, kad turėtų būti parengtas „pasiūlymas dėl minimalaus komisinio mokesčio už
vertybinių popierių sandorius bei mokėjimo operacijas“, o trečiajame dokumente išdėstomi „Lombardo klubo“ posėdyje“ priimti
pasiūlymai. Šie dokumentai taip pat patvirtina, kad „Lombardo klubas“ užsiėmė ir sprendė tuos klausimus, kurie buvo aptariami
ir specialiuose apskritojo stalo susitikimuose. Visų pirma pirmieji du dokumentai patvirtina, kad „Lombardo klubas“ buvo laikomas
kompetentingu priimti sprendimus dėl tam tikrų svarbių tarptautinių operacijų, pavyzdžiui, eksporto kreditų, mokėjimo operacijų
ir vertybinių popierių sandorių kainų nustatymo.
117   Antra, iš ginčijamo sprendimo 216 ir 284 konstatuojamosiose dalyse Komisijos cituojamų dokumentų išplaukia, kad „Lombardo
klubas“ priimdavo esminius sprendimus. Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 216 konstatuojamojoje dalyje pateikiama nuoroda į 1996 m.
vasario 6 d. Vienos apskritojo stalo susitikimo dėl pasyvių operacijų ir kreditų suteikimo privatiems asmenims raštą, kuris
buvo adresuotas vieno iš atitinkamų bankų generaliniam direktoriui ir skirtas kitą dieną numatytam „Lombardo klubo“ posėdžiui
parengti. Remiantis šiuo raštu, „iš (1996 m.) vasario 7 d. Lombardo posėdžio tikimasi esminių sprendimų“ tam tikrais per apskritojo
stalo susitikimą aptariamais klausimais. Ginčijamo sprendimo 284 konstatuojamojoje dalyje cituojamas vieno
BAWAG
darbuotojų parengtas raštas apie 1996 m. spalio 25 d. apskritojo stalo susitikimą dėl „pasyvių operacijų“, per kurį diskutuota
apie palūkanų normos mažinimą taupomosioms sąskaitoms. Remiantis šiuo raštu, 1996 m. lapkričio 12 d. buvo numatytas federalinis
apskritojo stalo susitikimas dėl pasyvių operacijų, siekiant „1996 m. lapkričio 13 d. Lombardo generaliniams direktoriams
pateikti rekomendacijų“. Šie dokumentai aiškiai parodo, kad jų autoriai tikėjosi, jog „Lombardo klubas“ priims esminius sprendimus
per kitus apskritojo stalo susitikimus diskutuotinais klausimais.
118   Trečia, Komisija, remdamasi ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamojoje dalyje nurodytu
PSK
vidaus raštu, apibendrinančiu 1995 m. gegužės 24 d. „bankų keitimąsi patirtimi, nurodė, kad „Lombardo klubas“ atliko arbitro
funkciją, į kurį, iškilus drausmės problemoms, kreipdavosi įvairios grupės “. Remiantis šiuo raštu, „drausmės laikymasis turėtų
būti vienas iš „Lombardo klubo“ klausimų birželio mėn.“, o dalyviai manė, kad geresnės drausmės galima tikėtis tik tada, „kai
minimalių maržų laikymasis taps valdybos narių „garbės reikalu“. Šis dokumentas įrodo, kad kitų apskritojo stalo susitikimų
dalyviai „Lombardo klubą“ laikė tinkama instancija spręsti drausmės problemas laikantis susitarimų.
119   Ketvirta, ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamoje dalyje aprašomas glaudus apskritojo stalo susitikimų ir jų sprendimų priėmimo
proceso ryšys, nurodant, kad „bendro sprendimo priėmimo procesas dažnai tęsdavosi keletą apskritojo stalo susitikimų (dažniausia
per Vienos ir federalinius susitikimus dėl pasyvių ir (arba) aktyvių operacijų, „Minilombardą“ ir „Lombardo klubą“)“. Ši konstatuota
aplinkybė grindžiama dviem dokumentais dėl 1995 m. rugpjūčio 30 d. Vienos apskritojo stalo susitikimo dėl aktyvių ir pasyvių
operacijų, iš kurių išplaukia, kad bankų atstovai aptarė savo reakciją į
OeNB
palūkanų normų sumažinimą. Sprendimą dėl indėlių ir kreditų palūkanų privatiems asmenims buvo numatoma priimti per kitą susitikimą
dėl aktyvių ir pasyvių operacijų 1995 m. lapkričio 7 d., o galutinis „Lombardo klubo“ sprendimas dėl galimo kredito palūkanų
įmonėms suderinimo turėjo būti priimtas 1995 m. rugsėjo 13 d., remiantis 1995 m. rugsėjo 8 d. „Minilombardo“ posėdyje parengtu
pasiūlymu. Iš šių susijusių dokumentų išplaukia, kad apskritojo stalo susitikimai dėl kredito ir debeto palūkanų privatiems
asmenims ir įmonėms buvo bendro plano plačiu mastu palūkanų normomis apriboti konkurenciją dalis.
120   Penkta, ginčijamo sprendimo 126, 130 ir 237 konstatuojamosiose dalyse pateikti pavyzdžiai, kad vykstant apskritojo stalo susitikimams
kartais būdavo rengiami bendri posėdžiai, kad buvo susijusios grupių kompetencijos ir kad tarp įvairių apskritojo stalo susitikimų
buvo keičiamasi informacija apie vykdomą veiklą. 126 konstatuojamojoje dalyje aprašomas kontrolierių apskritojo stalo susitikimas
1994 m. gruodžio mėn., o 130 konstatuojamojoje dalyje ? 1995 m. sausio mėn. pradžioje įvykęs finansų direktorių apskritojo
stalo susitikimas. Kvietime į šį apskritojo stalo susitikimą, kuriame turėjo būti aptariamos trumpalaikio debeto ir kredito
palūkanų normos, rekomenduota tiems dalyviams, kurie patys neturėjo tiesioginės įtakos nustatyti trumpalaikių fiksuotų kredito
palūkanų normų, pasikviesti asmenį, atsakingą už „stambius klientus“ (pavyzdžiui, atsakingųjų už „stambius klientus“ apskritojo
stalo narį). 237 konstatuojamojoje dalyje cituojamas Austrijos regioninių hipotekos bankų asociacijos pranešimas savo nariams,
kuriame jie informuojami apie 1996 m. balandžio 23 d. „Minilombardo“ posėdį ir apie jame numatomą 119 punkte aprašyto panašaus
sprendimo priėmimo procedūrą.
121   Visi šie aspektai pateisina Komisijos padarytą išvadą, kad kartelyje dalyvavę bankai buvo sudarę principinį susitarimą dėl
kainų konkurencijos panaikinimo plataus spektro bankininkystės paslaugoms, teikiamoms ir privatiems asmenims, ir įmonėms,
įskaitant stambius klientus. Visiškai jokios reikšmės neturi tai, kad minėtuose dokumentuose nėra konkrečiai nurodomos įvairiuose
posėdžiuose aptartos bankininkystės paslaugos ir visi apskritojo stalo susitikimai.
122   Teisinga, kad šiame kontekste Komisija taip pat rėmėsi tam tikrais dokumentais, kurie nepatvirtina jos padarytos išvados,
nes jie nebuvo susiję su pažeidimo laikotarpiu arba Vienos „Lombardo klubu“ (pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 66, 107 ir 160 konstatuojamosiose
dalyse cituotuose dokumentuose, kuriuose kalbama apie „Lombardo klubų“ sprendimų įgyvendinimą įvairių apskritojo stalų susitikimų
lygmenyje), tačiau nepaneigia, kad apskritojo stalo susitikimai buvo bendro plano siekti bendrų tikslų dalis.
123   Be to, iš šio sprendimo 114?121 punktuose nagrinėtų dokumentų išplaukia, kad „Lombardo klubo“ sprendimai visų pirma buvo susiję
su esminiais klausimais, kruopščiai parengtais kituose apskritojo stalo susitikimuose. Priešingai nei teigia
RLB
, toks funkcijų pasidalijimas paprastai paaiškina, kaip „Lombardo klube“ atstovaujamų bankų generaliniai direktoriai galėjo
vadovauti karteliui surengę tik vienuolika posėdžių per metus.
124   Negalima pritarti ir
BAWAG
bei
PSK
, kurie bando sumažinti šių dokumentų įrodomąją galią, teiginiui, kad „kitų susitikimų dalyviai, paprastai vidutinio personalo
nariai, neteisingai įvertino ir pervertino „Lombardo klubo“ vaidmenį“. Dalies pirmiau nurodytų dokumentų autoriai arba adresatai
buvo kai kurių bankų generaliniai direktoriai, kurie asmeniškai dalyvavo „Lombardo klubo“ posėdžiuose ir todėl tiksliai žinojo
apie jo vaidmenį. Todėl Komisija negali būti kaltinama pervertinusi šių dokumentų įrodomąją galią.
125   Galiausiai, priešingai nei teigia
BAWAG
ir
PSK
, iš nagrinėtų dokumentų matyti, kad ginčijamo sprendimo 304 ir 306 konstatuojamosiose dalyse pateikta nuoroda į vadovaujantį
„Lombardo klubo“ vaidmenį nėra pavienis atvejis. Tai patvirtina ir
BAWAG
bei
PSK
ieškinių priede pateiktas
CA
vidaus raštas, kuriame adresatai informuojami apie 1996 m. balandžio 17 d. apskritojo stalo susitikimo dėl aktyvių ir pasyvių
operacijų turinį. Šis raštas nurodo pasiūlymo, dėl kurio turėjo būti pasiektas konsensusas šiame apskritojo stalo susitikime,
o vėliau tartasi ir pasiektas galimas susitarimas „Lombardo klube“, parengimą.
126   Iš pirmiau išdėstytų samprotavimų išplaukia, kad prieštaravimai dėl apskritojo stalo susitikimų kvalifikavimo kaip vieno kartelio
yra nepagrįsti.
C –
Dėl ginčijamo sprendimo adresatų pasirinkimo (byla
T‑271/02
)
1.     Šalių argumentai
a)     Ieškovų argumentai
127
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
mano, kad jų, kaip ginčijamo sprendimo adresatų, pasirinkimas buvo neteisėtas. Jie neginčija, jų nuomone, pasirenkant adresatus
taikytų kriterijų, t. y. dalyvavimo svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose dažnumo ir įmonių dydžio Austrijos bankų
rinkoje. Atvirkščiai, jie tvirtina, kad šie kriterijai taikyti neteisėtai, nes šis taikymas buvo nepakankamai pagrįstas, grindžiamas
neteisingomis faktinėmis aplinkybėmis ir pažeidė vienodo požiūrio principą.
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
tvirtina, kad iš ginčijamo sprendimo neišplaukia, kodėl ir pagal kokius kriterijus „svarbiausiais“ apskritojo stalo susitikimais
buvo pasirinkti Vienos ir (arba) federaliniai susitikimai dėl aktyvių ir pasyvių operacijų, įskaitant apskritojo stalo susitikimus
dėl kreditų privatiems asmenims ir laisvųjų profesijų atstovams, „Minilombarą“ ir kontrolierių apskritojo stalo susitikimus.
128   Be to, jie kaltina Komisiją ginčijamame sprendime nepateikus savo nuomonės dėl jų argumento, kad susitarimo procesą apskritojo
stalo susitikimuose nulemdavo „siauresnis“ didžiųjų bankų ratas, kuriam jie nepriklausė ir kuris buvo svarbiausias apskritojo
stalo susitikimas.
129
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
pripažįsta dalyvavę kai kuriuose sprendime „svarbiausiems“ priskirtuose apskritojo stalo susitikimuose, tačiau teigia, kad
jie šiuose susitikimuose dalyvaudavo nedažnai ir kur kas rečiau nei daugelis kitų sprendimo adresatų ir net bankų, kuriems
nebuvo skirtas sprendimas.
130   Jie teigia, kad ginčijamame sprendime ne kartą kalbama apie
CA
,
BA
,
RZB
,
Erste
ar
GiroCredit
,
PSK
ir (nors rečiau)
BAWAG
priklausymą „siauresniam“ bankų ratui, į kurį didžiausių Austrijos bankų atstovai susirinkdavo, be kita ko, pasirengti „Lombardo
klubui“. Tikrąjį susitarimo procesą nulemdavo būtent šis „siauresnis ratas“, kuriam jie nepriklausė. Pasak jų, ginčijamo sprendimo
adresatų ratas atrodytų visiškai kitaip, jei Komisija „Lombardo klubą“, ypač „siauresnio rato“ susitikimus, kuriuose būdavo
rengiami visi sprendimai, būtų teisingai kvalifikavusi kaip „svarbiausius apskritojo stalo susitikimus“, kur buvo parengti
tie sprendimai.
131   Be to,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
mano, kad jų įtraukimas į ginčijamo sprendimo adresatų ratą, remiantis bankų dydžio kriterijumi, yra nepateisinamas, o Komisija,
juos pasirinkdama kaip ginčijamo sprendimo adresatus, pažeidė vienodo požiūrio principą.
b)     Komisijos argumentai
132   Komisija teigia, kad įmonių dydis Austrijos rinkoje nebuvo laikomas atrankos kriterijumi ir kad ginčijamo sprendimo adresatai
buvo atrinkti tik pagal jų dalyvavimo svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose dažnumą. Jos nuomone, netiesa, kad
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
daug rečiau dalyvaudavo apskritojo stalo susitikimuose nei daugelis kitų ginčijamo sprendimo adresatų.
133   Komisija mano, kad ji nebuvo įpareigota priimant sprendimą atsižvelgti į siauresnio bankų rato buvimą. Lemiamos reikšmės
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
pasirenkant kaip sprendimo adresatus turėjo vien tai, kad jie kartu su kitais bankais dažnai dalyvaudavo apskritojo stalo
susitikimuose ir juose tardavosi dėl taikytinų palūkanų normų bei sąlygų. Dublike ji teigia, kad kai kurie „Lombardo klubo“
nariai galėjo iš anksto pasikeisti informacija ir susitarti, tačiau tokie pavieniai susitarimai buvo skirti tik parengti susitarimus
įvairiuose apskritojo stalo susitikimuose.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)     Dėl Komisijos taikytų kriterijų ir įmonių dydžio
134   Pirmiausia reikėtų konstatuoti, kad
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
teiginys, jog įmonės dydis buvo ginčijamo sprendimo adresatų parinkimo kriterijus, grindžiamas klaidingu ginčijamo sprendimo
470 konstatuojamosios dalies išaiškinimu, kurioje sakoma:
„Šio sprendimo adresatai buvo atrinkti atsižvelgiant į ypač dažną dalyvavimą svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose
? Vienos ir federaliniuose apskritojo stalo susitikimuose dėl „aktyvių ir (arba) pasyvių operacijų“ (įskaitant apskritojo
stalo susitikimus dėl kreditų privatiems asmenims ir laisvųjų profesijų atstovams), „Minilombarde“ ir kontrolierių susitikimuose.
Be to, jie, išskyrus
NÖ-Hypo
ir
RBW
(nuo 1997 m. liepos mėn.
RLB
), dėl savo dydžio vaidina svarbų vaidmenį Austrijos bankų rinkoje.“
135   Paskutiniame šios konstatuojamosios dalies sakinyje nurodomas ne Komisijos taikytas kriterijus, o vienintelio kriterijaus
– dalyvavimo svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose dažnumas – taikymo rezultatas atsižvelgiant į atitinkamų įmonių
dydį.
136   Todėl ieškovų prieštaravimai dėl tariamo įmonės dydžio kriterijaus taikymo yra nepagrįsti.
137   Be to, jei
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
daro prielaidą, kad Komisija įmonių dydį turėjo taikyti kaip adresatų pasirinkimo kriterijų, tokiai nuomonei negalima pritarti.
138   Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, tai, kad Komisija vieno ūkio subjekto atžvilgiu, kuris buvo panašioje padėtyje kaip
ieškovas, nekonstatavo pažeidimo, bet kuriuo atveju nepašalina ieškovui inkriminuojamo pažeidimo, jeigu jis buvo tinkamai
įrodytas (1993 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ahlström Osakeyhtiö
ir kt. prieš Komisiją
, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85? C‑129/85, Rink. p. I‑1307, 146 punktas).
139   Iš šios teismo praktikos išplaukia, kad Komisija turi teisę kiekvienai įmonei, kurios atžvilgiu buvo įrodytas pažeidimas,
adresuoti sprendimą, kuriame nurodomas tas pažeidimas ir įmonei skiriama sankcija. Argumentai, kurie grindžiami tokio sprendimo
adresato padėties palyginimu su kitų įmonių padėtimi (nesvarbu, ar jos yra to sprendimo adresatai), jokiu būdu negali užginčyti
sprendimo teisėtumo, jeigu jame nurodytas pažeidimas ir už jį skiriama bauda. Todėl tokiems argumentams dėl
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
parinkimo sprendimo adresatais negali būti pritarta.
b)     Dėl svarbiausių apskritojo stalo susitikimų nustatymo
Dėl pagrindimo
140   Remiantis 134 punkte nurodyta ginčijamo sprendimo 470 konstatuojamąja dalimi, „svarbiausiems apskritojo stalo susitikimams“
buvo priskirti Vienos ir federaliniai apskritojo stalo susitikimai dėl aktyvių ir (arba) pasyvių operacijų (įskaitant susitikimus
dėl kreditų privatiems asmenims bei laisvųjų profesijų atstovams), „Minilombardas“ ir kontrolierių apskritojo stalo susitikimai.
141   Įvairūs apskritojo stalo susitikimai aprašomi ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamojoje dalyje, kurioje daugeliu pirmiau paminėtų
apskritojo stalo susitikimų atveju aiškiai nurodoma, kodėl jiems buvo teikiama ypatinga reikšmė. Šioje konstatuojamojoje dalyje
nėra aiškiai nurodoma „Minilombardo“ reikšmė. Tačiau, kaip teisingai pažymi Komisija, yra akivaizdu, jog apskritojo stalo
susitikimui dėl verslo klientams teikiamų kreditų palūkanų normos tenka ypatinga svarba. Ši reikšmė ginčijamo sprendimo adresatams
turėjo būti akivaizdi.
142   Kadangi Komisija išdėstė priežastis, dėl kurių ji tam tikrus apskritojo stalo susitikimus kvalifikavo kaip ypač reikšmingus,
jai nebereikia išsamiau paaiškinti, kodėl ji kitiems apskritojo stalo susitikimams neteikė tokios pačios reikšmės.
143   Todėl kaltinimas nepakankamu „svarbiausių apskritojo stalo susitikimų“ pagrindimu nėra pagrįstas.
Dėl apskritojo stalo susitikimų reikšmės vertinimo ir dėl „siauresnio bankų rato“
144   Esant tokiam kompleksiškam susitarimų tinklui, Komisija turėjo diskreciją nuspręsti, kurie iš daugelio susitarimų, jos nuomone,
buvo ypač reikšmingi, tad šiam pasirinkimui gali būti taikoma tik ribota teisminė kontrolė. Komisija, nepadarydama akivaizdžios
klaidos, bendro pobūdžio Vienos apskritojo stalo susitikimams galėjo teikti didesnę reikšmę nei regioniniams ar specialiems
susitarimams, nes jie galėjo turėti įtakos pastariesiems susitarimams. Tai, kad apskritojo stalo susitikimuose, kuriuos Komisija
kvalifikavo kaip ypač svarbius, daugiau dalyvavo Vienoje įsisteigę bankai nei bankai kituose miestuose ar regionuose, visiškai
nekeičia išvados, jog Komisijos pasirinkimas buvo teisėtas.
145   Komisija taip pat neviršijo savo diskrecijos ribų, atsisakydama svarbiausiems apskritojo stalo susitikimams priskirti „siauresnį
bankų ratą“, kuriam priklausantys didžiausi bankai suderindavo pozicijas prieš apskritojo stalo susitikimus.
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
taip pat negali remtis kitų pažeidime dalyvavusių įmonių padėtimi, siekdami kvestionuoti aplinkybę, kad patys buvo įtraukti
į ginčijamo sprendimo adresatų ratą.
c)     Dėl
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
dalyvavimo svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose dažnumo
146   Dėl
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
dalyvavimo apskritojo stalo susitikimuose dažnumo iš Komisijos atsiliepimo į ieškinį priede pateiktos lentelės, kurios turinys
nebuvo ginčijamas, matyti, kad abi įmonės dalyvavo visuose svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose. Tiesa,
NÖ-Hypo
dalyvavo tik nedaugelyje  „Minilombardo“ (3 iš 21 susitikimo) ir kontrolierių apskritojo stalo susitikimų (1 iš 40 susitikimų).
Tačiau jis dalyvavo 14 iš 15 federalinių apskritojo stalo susitikimų ir 32 iš 50 Vienos susitikimų. Remiantis šia lentele,
ÖVAG
dalyvavo visuose federaliniuose apskritojo stalo susitikimuose, 42 iš 50 Vienos apskritojo stalo susitikimų, 17 iš 21 „Minilombardo“
susitikimų ir 14 iš 40 kontrolierių apskritojo stalo susitikimų. Todėl reikia atmesti kaltinimą, jog Komisija klaidingai įvertino
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
dalyvavimą svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose.
d)     Išvada
147   Iš pirmiau išdėstytų samprotavimų išplaukia, kad reikia atmesti
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
prieštaravimus dėl ginčijamo sprendimo adresatų pasirinkimo.
D –
Dėl įrodomosios 1994 m. dokumentų (byla
T‑271/02
) galios
1.     Šalių argumentai
148
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
kaltina Komisiją, kad ši pažeidė pareigą motyvuoti, kai kuriuos svarbius teiginius pagrįsdama dokumentais, priimtais iki
pažeidimo nustatymo. Jie taip pat tvirtina, kad rėmimasis šiais dokumentais galėjo turėjo įtakos sprendimui dėl baudos skyrimo.
149   Komisija pripažįsta, kad siekdama pavaizduoti bendrą kartelio kontekstą rėmėsi 1994 m. dokumentais. Tačiau jos argumentai
dėl pažeidimų grindžiami 1995 m. dokumentais.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
150   Rėmimasis dokumentais, priimtais anksčiau nei ginčijamame sprendime nurodytu laikotarpiu, negali pažeisti pareigos motyvuoti.
Komisija turi teisę sprendime dėl baudos skyrimo aprašyti platesnį pažeidimo kontekstą.
151   Beje,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
teigimu, jie neprieštarauja dėl pranešimo apie kaltinimus turinio. Jie taip pat neginčija konkrečių ginčijamo sprendimo teiginių
teisingumo argumentuodami tuo, kad jie nėra grindžiami tinkamo laikotarpio įrodymais.
152   Esant tokioms aplinkybėms, tai, kad ginčijamame sprendime nurodomi dokumentai, priimti iki pažeidimo nustatymo, negali turėti
įtakos ginčijamo sprendimo galiojimui.
E –
Dėl ieškinio pagrindų, grindžiamų apskritojo stalo susitikimų poveikio prekybai nebuvimu
1.     Pirminės pastabos
153   Visi ieškovai tvirtina, kad „Lombardo klubo“ apskritojo stalo susitikimai nepatenka į EB 81 straipsnio 1 dalies draudimo taikymo sritį, nes jie negalėjo turėti poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai.
154   Ginčijamame sprendime Komisija bendrai įvertino visų apskritojo stalo susitikimų galimą poveikį valstybių narių tarpusavio
prekybai. Ginčijamo sprendimo 442, 451 ir 469 konstatuojamosiose dalyse pateiktą šio bendro įvertinimo išvadą būtų galima
apibendrinti taip:
–       „Lombardo klubo“ sukurtą tinklą sudarė daugybė tarpusavyje glaudžiai susijusių apskritojo stalo susitikimų ir jis apėmė visą
Austrijos teritoriją,
–       jis įtraukė beveik visas Austrijos kredito įstaigas,
–       jis apėmė visą Austrijoje siūlomų bankininkystės produktų ir paslaugų spektrą,
–       neginčijamas antikonkurencinis apskritojo stalo susitikimų tikslas,
–       kartelis visoje Austrijoje pakeitė konkurencijos sąlygas,
–       tad paklausos atžvilgiu jis galėjo turėti įtakos įmonių ir vartotojų elgesiui, tiesiogiai arba netiesiogiai susijusiam su
tarptautine prekyba,
–       jis taip pat galėjo turėti įtakos užsienio bankų sprendimams dėl patekimo į rinką,
–       todėl jis galėjo reikšmingai paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą.
454–­465 konstatuojamosiose dalyse šią išvadą pagrindžia daugybė su paklausa ir pasiūla susijusių pavyzdžių.
155   Ieškovai prieštarauja tokiam įvertinimui. Pirmiausia jie pateikia kai kurių bendrų samprotavimų dėl tarptautinio pobūdžio
kriterijaus aiškinimo ir jo taikymo šioje byloje, visų pirma teigdami, kad turėjo būti atskirai įvertintas kiekvieno iš įvairių
apskritojo stalo susitikimų galimas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai. Antra, jie ginčija Komisijos ginčijamo sprendimo
454–465 konstatuojamosiose dalyse pateiktus galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai pavyzdžius. Trečia,
RLB
remiasi ypatinga
RBW
padėtimi.
2.     Dėl galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai kriterijaus aiškinimo ir taikymo šioje byloje
a)     Šalių argumentai
156   Ieškovai teigia, kad „Lombardo klubo“ susitarimai buvo vien nacionalinis kartelis, nes jame dalyvavo tik Austrijos kredito
įstaigos, ir jo objektas buvo paslaugų teikimas tik Austrijos vidaus rinkoje, netgi tik regioninėse ar vietinėse rinkose.
157
RLB
atkreipia dėmesį į EB 5 straipsnyje įtvirtintą subsidiarumo principą, kuris, jo manymu, neleidžia plačiai aiškinti EB 81 straipsnio 1 dalyje numatyto tarpvalstybinio poveikio sąlygos. Jis nurodo, jog siekis išsaugoti neiškreiptą konkurenciją
gali prieštarauti kitiems ekonominės politikos tikslams, pavyzd˛iui, monetariniam stabilumui, ir kad �io prie�taravimo pa�alinimas
galiausiai yra politinio pobūdžio. Jis taip pat primena, kad bent jau iki 1986 m. bankų susitarimus, susijusius tik su palūkanų normomis ir patvirtintus bei aprobuotus nacionalinių institucijų, Komisija
laikė teisėtu valstybių narių monetarinės politikos instrumentu. Nurodydamas
OeNB
dalyvavimą nagrinėjamuose apskritojo stalo susitikimuose
RLB
teigia, kad Komisijai neturi teisės primesti savo dabartinį požiūrį į konkurencijos ir monetarinės politikos santykį pakeisdama
Austrijos bankų priežiūros institucijos nuomonę byloje, kurios padariniai apsiriboja tik Austrijos teritorija.
158   Visi ieškovai tvirtina, kad turi būti atskirai patikrintas kiekvieno apskritojo stalo susitikimo galimas poveikis valstybių
narių tarpusavio prekybai. Pagrįsdami savo nuomonę, kad tarp apskritojo stalo susitikimų nėra jokio ryšio, kuris galėtų pateisinti
bendrą jų poveikio vertinimą, jie pirmiausia teigia, kad apskritojo stalo susitikimai buvo neteisingai kvalifikuoti kaip vienas
kartelis ir, antra, kad per įvairius apskritojo stalo susitikimus aptartos bankininkystės paslaugos buvo susijusios su skirtingomis
rinkomis.
RZB
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
tvirtina, kad jei kiekvienas atskiras susitarimas neturi tarpvalstybinio poveikio, iš bendro susitarimų vertinimo negali
išplaukti jų tarptautinis pobūdis.
BAWAG
,
RLB
,
PSK
ir
Erste
pabrėžia, kad iš tarptautinio per kai kuriuos apskritojo stalo susitikimus svarstytų bankininkystės paslaugų pobūdžio negali
būti daroma išvada, jog tokį poveikį turi visi susitarimai. Galiausiai
RLB
mano, kad atskiras daugiašalių tarpbankinių tarifų, svarstytų per apskritojo stalo susitikimus dėl mokėjimo operacijų, vertinimas
būtinas dėl to, jog atitinkamiems susitarimams pagal EB 81 straipsnio 3 dalį buvo galima taikyti išimtį.
159   Ieškovai mano, kad negalima apibendrinti, jog vien dėl savo pobūdžio pats kartelis, apimantis visą vienos valstybės narės
teritoriją, gali reikšmingai paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Remdamiesi teismo praktika (1999 m. sausio 21 d.
Teisingumo Teismo sprendimas
Bagnasco ir kt.
, C‑215/96 ir C‑216/96, Rink. p. I‑135) ir Komisijos sprendimais (1999 m. rugsėjo 8 d. Komisijos sprendimas 1999/687/EB, susijęs su EB 81 straipsnio
taikymo procedūra (IV/34.010 –
Nederlandse Vereniging van Banken
(1991 m. GSA susitarimas), IV/33.793 –
Nederlandse Postorderbond
, IV/34.234 –
Verenigde Nederlandse Uitgeversbedrijven
ir IV/34.888 –
Nederlandse Organisatie van Tijdschriften Uitgevers/Nederlandse Christelijke Radio Vereniging
) (OL L 271, p. 28, toliau – Sprendimas
Nyderlandų bankai II
), jie mano, kad tokia išvada visų pirma taikytina kredito įstaigų susitarimams. Pasak jų, be teritorinio paplitimo, dar reikia
papildomų aplinkybių (kurių šiuo atveju nebuvo), kad būtų galima konstatuoti tarptautinį „nacionalinio“ kartelio pobūdį. Kai
kurių ieškovų nuomone, tam būtina, kad kartelis turėtų rinkos atskyrimo poveikį.
160   Šiuo klausimu ieškovai tvirtina, kad nebuvo imtasi arba ketinta imtis jokių priemonių užsienio konkurentams pašalinti iš Austrijos
rinkos. Jie teigia, pirma, kad tokios priemonės nebuvo reikalingos, nes svarbiausiuose susitarimuose nurodytos banko paslaugos
(privačių asmenų ir mažų įmonių taupomieji indėliai ir kreditai) visai nedomino užsienio bankų. Tai lėmė pirmiausia svarbūs
patekimo į rinką apribojimai (visų pirma klientų teikiama pirmenybė vietiniams bankams, kalbos problemos ir reikalavimas turėti
didelį filialų tinklą), antra, aplinkybė, kad šios paslaugos neteikė didelio pelno, ir, trečia, tai, kad Austrijoje tokių
paslaugų rinka yra pripildyta. Be to, jie nurodo, jog Austrijos rinkoje veikė užsienio bankai.
161   Komisijos nuomone, šie argumentai yra neteisingi.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai įvertinimo principų
162   EB 81 straipsnio 1 dalyje numatyta sąlyga, susijusia su poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai, siekiama konkurencijos
reglamentavimo srityje apibrėžti Bendrijos teisės galiojimo sritį, atribojant ją nuo valstybių narių teisės galiojimo srities.
Į Bendrijos teisės taikymo sritį patenka visi įmonių karteliniai susitarimai ir visi suderinti veiksmai, kurie gali paveikti
prekybą tarp valstybių narių taip, kad būtų pakenkta laisvai valstybių narių tarpusavio prekybai, neigiamai paveikiant vieningos
rinkos tarp valstybių narių tikslų įgyvendinimą, ypač tie, kuriais padalijamos nacionalinės rinkos arba pakeičiamos konkurencijos
sąlygos bendrojoje rinkoje. O veiksmai, kurių poveikis apsiriboja vienos valstybės narės teritorija, patenka į nacionalinės
teisės galiojimo sritį (1979 m. gegužės 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hugin prieš Komisiją
, 22/78, Rink. p. 1869, 17 punktas).
163   Vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, įmonių susitarimas gali turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai, jei
remiantis objektyvių teisinių ir faktinių aplinkybių visuma galima pakankamai užtikrintai numatyti, kad jis galės tiesiogiai
arba netiesiogiai, iš tikrųjų arba potencialiai paveikti prekybą tarp valstybių narių taip, kad galėtų sutrukdyti pasiekti
vieningos tarpvalstybinės rinkos tikslus (1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Remia
ir kt. prieš Komisiją
, 42/84, Rink. p. 2545, 22 punktas). Taigi apskritai poveikis Bendrijos vidaus prekybai konstatuotinas, kai tenkinama keletas
veiksnių, kurie, nagrinėjami atskirai, nebūtinai yra lemiami (1994 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
DLG
, C‑250/92, Rink. p. I‑5641, 54 punktas; 159 punkte minėto sprendimo
Bagnasco
ir kt.
47 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
British Sugar prieš Komisiją
, C‑359/01 P, Rink. p. I‑4933, 27 punktas).
164   Šiuo požiūriu nesvarbu, ar kartelio poveikis prekybai yra nepalankus, neutralus ar palankus. Konkurencijos apribojimas gali
paveikti prekybą tarp valstybių narių tada, kai jis prekybos srautus nukreipia kita linkme nei jis paprastai būtų nukreiptas
(1980 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 172 punktas). Todėl atmestinas šioje byloje kai kurių ieškovų iškeltas teiginys,
kad, vertinant kartelio galimą poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, galima atsižvelgti tik į rinkos atskyrimo poveikį.
165   Toks platus galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai aiškinimas neprieštarauja
RLB
nurodytam subsidiarumo principui. Kaip teisingai pažymi Komisija, Sutartis numato, kad galimi prieštaravimai tarp neiškreiptos
konkurencijos išsaugojimo ir kitų teisėtų ekonomikos politikos tikslų sprendžiami taikant EB 81 straipsnio 3 dalį. Ji gali būti laikoma specialia subsidiarumo principo įgyvendinimo kartelių sektoriuje nuostata. Todėl
negalima remtis minėtu principu, norint apriboti EB 81 straipsnio taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
, T‑65/98, Rink. p. II‑4653, 197 punktą).
166   Taip pat pažymėtina, kad kartelio galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai, t. y. jo potencialaus poveikio, pakanka,
kad būtų taikomas EB 81 straipsnis, ir nereikia įrodyti faktinio neigiamo poveikio prekybai (159 punkte minėto sprendimo
Bagnasco ir kt.
, 48 punktas ir 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 19 punktas). Tai, kad šioje byloje
a posteriori
vertinamas padarytas pažeidimas, negali pakeisti šio kriterijaus, nes šiuo atveju pakanka potencialaus kartelio poveikio prekybai.
Todėl atmestinas
Erste
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
argumentas, kad tariamai nesamas susitarimų poveikis rinkai turėjo būti vertinamas kaip jų negalėjimas neigiamai paveikti
valstybių narių tarpusavio prekybos.
167   Tačiau potencialus kartelio poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai turi būti reikšmingas, t. y. jis negali būti tik
nežymus (1998 m. balandžio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Javico
, C‑306/96, Rink. p. I‑1983, 12–17 punktai; 2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, toliau – sprendimas
FETTCSA
, 207 punktas).
Dėl bendro apskritojo stalo susitikimų tarptautinio poveikio vertinimo
168   Dėl klausimo, ar Komisija šiuo atveju turėjo teisę bendrai vertinti visų susitarimų, pasiektų per „Lombardo tinklo“ apskritojo
stalo susitikimus, potencialų poveikį, teismų praktika nurodo, kad turi būti vertinamas bendras poveikis valstybių narių tarpusavio
prekybai tų susitarimų, tarp kurių egzistuoja tiesioginis ryšys ir kurie yra visumos dalis, o susitarimus, tarp kurių nėra
tiesioginio ryšio ir kurie susiję su skirtinga veikla, reikia vertinti atskirai (1997 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
VGB ir kt. prieš Komisiją
, T‑77/94, Rink. p. II‑759, 126, 142 ir 143 punktai).
169   Priešingai nei tvirtina
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
, nėra svarbu, ar tai vieningi sutartiniai susitarimai, kurie susiję su tos pačios rūšies paprastais produktais ir kurių reikšmė
valstybių narių tarpusavio prekybai akivaizdi.
170   Ryšys kuris pateisina ir reikalauja atlikti bendrą galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai įvertinimą, visų pirma
yra tarp susitarimų arba kitų veiksmų, priskirtinų vienam pažeidimui. Kaip išplaukia iš šio sprendimo 111–125 konstatuojamųjų
dalių, Komisija teisėtai galėjo prieiti prie išvados, kad įvairių „Lombardo klubo“ apskritojo stalo susitikimų susitarimai
buvo vieno pažeidimo dalis, nes jie sudarė bendro plano iškreipti konkurenciją dalį.
171   Iš aplinkybės, kad Teisingumo Teismas 159 punkte minėtame sprendime
Bagnasco ir kt.
atskirai vertino dvi atskiroms banko operacijoms galiojusias išlygas, nurodytas Italijos banko asociacijos narių naudotose
vienodose banko sąlygose, ieškovai negali išvesti bendros taisyklės, pagal kurią būtų draudžiama atlikti bendrą nagrinėjamų
susitarimų galimą poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai vertinimą. 159 punkte minėtame sprendime
Bagnasco ir kt.
Teisingumo Teismo buvo prašoma priimti prejudicinį sprendimą dėl minėtų išlygų suderinamumo su EB 85 straipsniu (dabar EB 81 straipsnis). Vienos banko operacijos atveju jis konstatavo, kad vienodų banko sąlygų tikslas ar poveikis nebuvo konkurencijos apribojimas,
o su antrąja operacija susijusios išlygos negalėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybos. Taigi toje byloje nekilo
bendro banko sąlygų, kurių dalis buvo nagrinėtos išlygos, tarptautinio poveikio vertinimo klausimas.
172   Dėl
BA-CA
,
BAWAG
,
PSK
,
Erste
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
argumentų, kad Komisija neatsižvelgė į tai, jog skirtingi apskritojo stalo susitikimuose aptarti bankininkystės produktai
priklauso atskiroms rinkoms ir kiekvienos rinkos atžvilgiu reikėjo atskirai įvertinti galimą poveikį valstybių narių tarpusavio
prekybai, pirmiausia reikėtų priminti, kad atitinkamos rinkos apibrėžimas EB 81 straipsnio taikymui neturi tokios reikšmės
kaip EB 82 straipsnio taikymui. Taikant EB 81 straipsnį, atitinkamą rinką reikia nustatyti norint išsiaiškinti, ar susitarimas,
įmonių asociacijos sprendimas arba suderinti veiksmai gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir jų tikslas ar poveikis
yra apriboti arba iškreipti konkurenciją bendrojoje rinkoje. Dėl šios priežasties EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo požiūriu
kaltinimams dėl Komisijos naudotos rinkos apibrėžimo negali būti teikiama savarankiška reikšmė, palyginti su kaltinimais dėl
poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijos ribojimo. Todėl prieštaravimai dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo
yra nepagrįsti, jeigu Komisija, remdamasi ginčijamame sprendime minėtais dokumentais, priėjo prie teisingos išvados, kad nagrinėjamas
susitarimas iškreipė konkurenciją ir galėjo reikšmingai paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą (2003 m. gruodžio 11 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Adriatica di Navigazione prieš Komisiją
, T‑61/99, Rink. p. II‑5349, 27 punktas). Tačiau šioje byloje kaltinimas dėl rinkų nustatymo nukreiptas prieš Komisijos metodą, taikytą
vertinant poveikį prekybai, todėl jis negali iš karto būti atmestas kaip nepagrįstas.
173   Remiantis teismų praktika, vertintina rinka apima visus produktus, kurie dėl savo požymių ypač tinkami patenkinti nuolatinę
paklausą ir tik ribotai gali būti pakeičiami kitais gaminiais (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 37 punktas).
174   Šiuo atveju skirtingos bankininkystės paslaugos, numatytos susitarimuose, negali būti pakeičiamos vienos kitomis. Tačiau daugelis
universalių bankų klientų norėtų pasinaudoti bankininkystės paslaugų paketu, apimančiu indėlius, kreditus ir mokėjimo operacijas,
o bankų konkurencija gali vykti visų šių paslaugų atžvilgiu. Todėl siauras atitinkamos rinkos apibrėžimas šioje veiklos srityje
būtų dirbtinis. Be to, atskiras įvertinimas neleistų visapusiškai išnagrinėti susitarimų poveikio, kurie, nors ir buvo susidaryti
dėl skirtingų produktų ar paslaugų ir skirtingų klientų (privačių asmenų arba įmonių), priklausė tai pačiai veiklos sričiai.
Iš tiesų poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai gali būti netiesioginis, o rinka, kurioje jis gali atsirasti, nebūtinai
yra tapati produktų ir paslaugų, kurių kainas nustatė kartelis, rinkai (1985 m. sausio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
BNIC
, 123/83, Rink. p. 391, 29 punktas ir šio sprendimo 138 punkte minėto sprendimo
Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją
142 punktas). Kaip Komisija teisingai pažymėjo ginčijamo sprendimo 456–459 konstatuojamosiose dalyse, plataus spektro bankininkystės
paslaugų kainų nustatymas privatiems asmenims ir įmonėms kartu gali sukelti poveikį kitoms rinkoms.
175   Taigi Komisija nebuvo įpareigota, šiuo atveju vertindama poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, atskirai išnagrinėti
skirtingų apskritojo stalo susitikimuose aptartų bankininkystės produktų rinkų (pagal analogiją žr. 1995 m. vasario 21 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SPO ir kt. prieš Komisiją
, T‑29/92, Rink. p. II‑289, 76–83 punktus, kur Nyderlandų statybų rinka buvo apibrėžta kaip atitinkama rinka).
176   Todėl
RLB
argumentas, kad susitarimų dėl tarpbankinių tarifų, svarstytų per apskritojo stalo susitikimus dėl tarptautinių mokėjimo
operacijų, galimas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai turi būti vertinamas atskirai nuo kitų susitarimų, nes šiems
susitarimams pagal EB 81 straipsnio 3 dalį galima taikyti išimtį, yra nepagrįstas. Pirmiausia
RLB
netvirtina, kad buvo prašyta šiems susitarimams taikyti išimtį. Be to, remiantis 1986 m. vasario 25 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Windsurfing International prieš Komisiją
(193/83, Rink. p. 611, 96 ir 97 punktai), aplinkybė, kad tam tikrų susitarimo išlygų tikslas ar poveikis nėra konkurencijos
apribojimas, neprieštarauja bendram poveikio vertinimui. Ši išvada juo labiau taikytina tada, kai tam tikriems vieno kartelio
susitarimams gali būti taikoma išimtis.
177   Iš to išplaukia, kad Komisija gali atsižvelgti į galimą bendrą visų apskritojo stalo susitikimų poveikį, norėdama išsiaiškinti,
ar visas kartelis galėjo neigiamai paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą (šio sprendimo 168 punkte minėto sprendimo
VGB ir kt. prieš Komisiją
140 punktas). Tačiau šiuo klausimu nėra svarbu, ar kiekvienas apskritojo stalo susitikimas, vertinamas atskirai, galėjo neigiamai
paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą (pagal analogiją žr. šio sprendimo 176 punkte minėto sprendimo
Windsurfing International prieš Komisiją
96 punktą). Todėl tam, kad būtų nustatyta, ar vienas kartelis gali neigiamai paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą,
nebūtina įrodyti, kad vienas ar kitas atskiras apskritojo stalo susitikimas gali turėti tokį poveikį.
178   Taigi galimas apskritojo stalo susitikimų poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai nereiškia, kad atskirų susitarimų dalykas
buvo tarptautinės paslaugos. Tad argumentas, kad Komisija, atlikusi bendrą vertinimą, iš kai kurių, palyginti su susitarimų
visuma mažiau reikšmingų, apskritojo stalo susitikimų tarptautinio poveikio negalėjo prieiti prie išvados dėl tarptautinio
kartelio poveikio, nėra pagrįstas.
Dėl visą tam tikros valstybės narės teritoriją apimančio kartelio galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai
179   Neginčijama, kad Komisijos šiuo atveju nustatytas bendras kartelis apėmė visą Austrijos teritoriją.
180   Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktika, visoje vienos valstybės teritorijoje
taikomas kartelinis susitarimas vien dėl savo pobūdžio sustiprina nacionalinės rinkos atskyrimą, sudarydamas kliūčių Sutartimi
siekiamai ekonominei skvarbai (1972 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vereeniging van Cementhandelaren prieš Komisiją
, 8/72, Rink. p. 977, 29 punktas; šio sprendimo 163 punkte minėto sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
22 punktas; 1998 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Italiją
C‑35/96, Rink. p. I‑3851, 48 punktas ir 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Wouters ir kt.
, C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 95 punktas; taip žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 179 punktą). Taip pat buvo nuspręsta, kad valstybės priemonė, kuria buvo patvirtintas advokatų užmokesčio
tarifas, EB 81 straipsnio 1 dalies prasme galėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario
19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Arduino
, C‑35/99, Rink. p. I‑1529, 33 punktą).
181   Remiantis šia teismų praktika, egzistuoja bent jau rimta prielaida, kad ribojantys konkurenciją veiksmai, taikomi visoje vienos
valstybės narės teritorijoje, gali prisidėti prie rinkų atskyrimo ir paveikti Bendrijos vidaus prekybą. Ši prielaida išnyksta
tik tada, kai nagrinėjant susitarimo požymius ir bendrą ekonominį  jo priėmimo kontekstą prieinama prie priešingos išvados.
182   Dėl bankų sektoriaus iš šio sprendimo 159 punkte minėto sprendimo
Bagnasco ir kt.
(51–53 punktai) išplaukia, kad gali būti susitarimų, kurie apima visą tam tikros valstybės narės teritoriją, tačiau neturi
reikšmingo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai. Panašaus požiūrio Komisija laikėsi sprendimo
Nyderlandų bankai
II
(nurodyto 159 punkte) 61 punkte.
183   Tačiau kompleksinis pažeidimas, kuris nagrinėjamas šioje byloje, skiriasi nuo susitarimų, nagrinėtų ankstesniame punkte minėtame
teismo sprendime; jie atitinkamai buvo susiję su atskira banko operacija (pirma, generaliniu laidavimu užtikrinant einamosios
sąskaitos kredito suteikimą ir, antra, tiesioginiu debetu). „Lombardo tinklo“ susitarimai apėmė ne tik beveik visas Austrijos
kredito įstaigas, bet ir platų bankininkystės produktų ir paslaugų, visų pirma indėlių ir kreditų, spektrą, todėl jie galėjo
visoje šioje valstybėje narėje pakeisti konkurencijos sąlygas.
184   Esant tokioms aplinkybėms, argumentas, kad kartelio nariai nesiėmė jokių priemonių iš rinkos eliminuoti užsienio konkurentų,
neleidžia daryti išvados, jog nebuvo tarptautinio poveikio.
185   „Lombardo tinklas“ galėjo prisidėti prie ieškovų aprašytų patekimo į rinką kliūčių taikymo (žr. 160 punktą), sudarydamas sąlygas
išlaikyti Austrijos bankų rinkos struktūras, kurių neveiksmingumą buvo pripažinęs pats
BA-CA
, ir atitinkamus vartotojų įpročius.
186   Tad ieškovai nepaneigė prielaidos, kad kartelis, kuris apėmė visą Austriją, vertinamas bendrai, galėjo turėti rinkų atskyrimo
poveikį ir paveikti valstybių tarpusavio prekybą.
c)     Išvada
187   Kadangi Komisija šiuo atveju teisingai suponavo bendro kartelio galimą poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, remdamasi
tuo, kad kartelis apėmė visą vienos valstybės narės teritoriją, ieškovų prieštaravimai dėl ginčijamame sprendime pateiktų
pavyzdžių yra nepagrįsti.
3.     Specialus
RLB
atvejis (byla T‑262/02)
a)     Šalių argumentai
188
RLB
tvirtina, kad
RBW
, kurios veiksmai jam priskiriami, nedalyvavo daugelyje apskritojo stalo susitikimų, o tuose susitikimuose, kuriuose jis dalyvavo,
nebuvo aptariamos tarptautinės operacijos. Jo teigimu,
RBW
negalima kaltinti dalyvavus kartelyje, kuris be jokių išimčių apėmė visą bankininkystės produktų spektrą, todėl turi būti
atskirai nagrinėjamas kiekvieno apskritojo stalo susitikimo, kuriame dalyvavo
RBW
, galimas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
189   Siekdama parodyti įmonę dalyvavus vieningame susitarime, Komisija turi įrodyti, kad įmonė savo veiksmais norėjo padėti pasiekti
bendrus visų dalyvių užsibrėžtus tikslus, kad jai buvo žinomi kitų įmonių siekiant šių tikslų planuoti arba faktiškai atlikti
veiksmai arba kad ji galėjo tai numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti su tuo susijusią riziką (šio sprendimo 111 punkte minėto
Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
83 punktas; 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš
Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 87 punktas ir 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 145 punktas).
190
RLB
pripažįsta, kad
RBW
dalyvavo federalinio lygio ir Vienos apskritojo stalo susitikimuose dėl aktyvių ir pasyvių operacijų, t. y. svarbiausiuose
apskritojo stalo susitikimuose dėl kreditų suteikimo ir indėlių sąlygų (žr. 140 ir 144 punktus). Komisija ginčijamo sprendimo
51 konstatuojamosios dalies b punkte nustatė, kad tarp šių apskritojo stalo susitikimų ir „Lombardo klubo“ buvo ypač glaudus
ryšys, o to
RLB
neginčijo.
191   Todėl
RBW
negalėjo būti nežinoma, kad apskritojo stalo susitikimai, kuriuose jis dalyvavo, buvo didelio susitarimų komplekso dalis
ir kad dalyvaudamas apskritojo stalo susitikimų dėl aktyvių ir pasyvių operacijų susitarimuose jis padėjo siekti bendro kartelio
tikslų. Kadangi apskritojo stalo susitikimai dėl aktyvių ir pasyvių operacijų karteliui, kaip visumai, buvo nepaprastai svarbūs,
RBW
, dalyvaudamas juose, žinojo apie reikšmingus veiksmus, kuriuos kiti bankai planavo atlikti arba atliko siekdami kartelio
tikslų, t. y. koordinuoti indėlių ir kreditų suteikimo sąlygas.
192
RLB
ypač pabrėžia, kad
RBW
nedalyvavo apskritojo stalo susitikimuose dėl tarptautinių operacijų. Tačiau aplinkybė, kad įmonės dalyvavimas siejamas ne
su visais kartelį sudarančiais veiksniais arba kad jos dalyvavimas buvo mažareikšmis, yra nesvarbi norint įrodyti šios įmonės
padaryto pažeidimo faktą. Į šias aplinkybes turi būti atsižvelgiama tik vertinant pažeidimo sunkumą ir prireikus nustatant
baudos dydį (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 189 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
90 punktą ir 111 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
86 punktą).
193   Nei aplinkybė, kad
RBW
nebuvo žinomos įvairių apskritojo stalo susitikimų, kuriuose jis nedalyvavo, susitarimų detalės, nei tai, kad jis nežinojo
buvus tam tikrus apskritojo stalo susitikimus, pavyzdžiui, apskritojo stalo susitikimą dėl tarptautinių operacijų, buvimą
– preziumuojant šių faktų buvimą – taip pat nepaneigė Komisijos teiginio, kad
RBW
dalyvavo bendrame kartelyje. Dalyvaudamas federaliniuose apskritojo stalo susitikimuose dėl aktyvių ir pasyvių operacijų,
RBW
negalėjo nežinoti apie bendro kartelio mastą ir esminius požymius.
194   Todėl Komisija teisingai priėjo prie išvados, kad
RBW
dalyvavo bendrame kartelyje, o ne kai kuriuose atskiruose susitarimuose. Tad ji teisingai preziumavo, kad
RBW
veiksmai patenka į EB 81 straipsnio taikymo sritį.
195   Be to, kaip išplaukia iš šio sprendimo 178 punkto, aplinkybė, jog bendras kartelis, be kita ko, buvo susijęs su tam tikromis
tarptautinėmis operacijomis, nėra lemiama išvadai, kad jis galėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, nes susitarimai
dėl indėlių ir kreditų suteikimo sąlygų, kurie buvo pagrindinė kartelio tema ir kuriuose dalyvavo
RBW
, šiuo požiūriu buvo kur kas svarbesni.
196   Reikėtų pridurti, kad jei Komisijai pavyko teisiškai įrodyti, jog EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas, kuriame dalyvavo tam
tikra įmonė, galėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, ji neprivalo įrodinėti, kad atskiras šios įmonės dalyvavimas
paveikė valstybių narių tarpusavio prekybą (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ICI prieš Komisiją
, T‑13/89, Rink. p. II‑1021, 305 punktas).
197   Todėl
RLB
prieštaravimas dėl riboto
RBW
dalyvavimo apskritojo stalo susitikimuose turi būti atmestas.
II –
Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį (bylos
T‑259/02
,
T‑264/02
ir
T‑271/02
)
A –
Ieškovų argumentai
198
RZB
,
Erste
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
prašo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje bankams numatytą reikalavimą nutraukti pažeidimą. Jų manymu, toks reikalavimas
yra neteisėtas, nes bankai pažeidimą nutraukė dar 1998 m. birželio mėn. atliekant patikrinimus.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
199   Komisija turi didelę diskreciją spręsdama, ar norint atlikti savo funkciją – tikrinti, kaip laikomasi konkurencijos normų
– būtina imtis priemonių pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalį. Todėl mažiausia abejonė dėl to, ar iš tikrųjų buvo nutrauktas
pažeidimas, suteikia jai teisę įpareigoti įmones nutraukti pažeidimą.
200   Taigi
RZB
,
Erste
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
reikalavimai panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį yra nepagrįsti.
III –
Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį
A –
Kaltės nebuvimas (bylos
T‑261/02
–
T‑263/02
,
T‑264/02
ir
T–271/02
)
1.     Šalių argumentai
201
BAWAG
,
RLB
,
PSK
,
Erste
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
mano, kad Komisija pažeidė Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, paskirdama baudą, nes jiems inkriminuojamas EB 81 straipsnio
pažeidimas, preziumuojant jo faktą, nebuvo padarytas nei tyčia, nei dėl neatsargumo. Visų pirma jiems negali būti inkriminuojama
kaltė dėl galimo susitarimų poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai.
202
BAWAG
,
PSK
,
Erste
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 29–50 konstatuojamosiose dalyse pateikta informacija neįrodo, jog Austrijos bankai žinojo
apie apskritojo stalo susitikimų nesuderinamumą su EB 81 straipsniu.
BAWAG
,
PSK
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
taip pat remiasi reikšmingu laikotarpiu galiojusia Austrijos kartelių teise, pagal kurią Austrijoje iki 2000 m. sausio 1 d.
buvo leidžiami „elgesio karteliai“ (Verhaltenskartelle), t. y. šalims neprivalomi susitarimai, nebent juos uždraudė kompetentingas
teismas.
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad apskritojo stalo susitikimai buvo vieši ir kad juose dalyvavo valstybės institucijos.
203
RLB
tvirtina, kad sprendžiant kaltės klausimą svarbu ne tai, ar žinota apie kartelių draudimą, o tai, ar buvo žinomi faktai,
dėl kurių šis draudimas taikomas konkrečiu atveju; tokių žinių
RBW
(kurio veiksmai jam priskiriami) dėl savo geografiniu požiūriu ribotos veiklos neturėjo. Posėdyje
RLB
teigė, kad
RBW
vardu apskritojo stalo susitikimuose dalyvavo tik vienas asmuo, o pažeidimo momentu
RBW
neturėjo savo teisės skyriaus.
BAWAG
,
ÖVAG
ir
NÖ‑Hypo
taip pat pabrėžia regioninį savo veiklos pobūdį ir šiuo atžvilgiu tarptautinių operacijų mažareikšmiškumą.
204   Komisija nepritaria šiems argumentams.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
205   Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, tam, kad konkurencijos normų pažeidimas būtų vertinamas kaip padarytas tyčia, nėra
būtina, jog įmonė suvoktų pažeidžianti šias normas; pakanka, jog ji negalėjo nežinoti, kad jos elgesiu siekiama apriboti konkurenciją
bendrojoje rinkoje (1992 m. liepos 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dansk Pelsdyravlerforening prieš Komisiją
, T‑61/89, Rink. p. II‑1931, 157 punktas; šio sprendimo 157 punkte minėto sprendimo SPO ir kt. prieš Komisiją 356 punktas ir
1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo Mayr-Melnhof prieš Komisiją, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, toliau – sprendimas Mayr-Melnhof,
375 punktas).
206   Šiuo požiūriu svarbu yra ne tai, ar ieškovams buvo žinomas Komisijos arba teismų taikomas tarptautinio pobūdžio kriterijaus
išaiškinimas, o tai, ar jiems buvo žinomos aplinkybės, kurios konkrečiai lemia kartelio galėjimą paveikti valstybių narių
tarpusavio prekybą, arba ar jie bent jau galėjo apie tai nežinoti.
207   Kadangi ieškovai dalyvavo svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose, visi jie žinojo, kad „Lombardo tinklas“ apėmė visą
Austrijos teritoriją ir labai platų svarbių bankininkystės produktų, ypač indėlių ir kreditų, spektrą. Taigi jiems buvo žinomos
svarbiausios aplinkybės, iš kurių išplaukia kartelio poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai.
208   Tačiau, kaip nurodoma 178 punkte, norint nustatyti bendro kartelio galimą neigiamą poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai,
aplinkybė, kad kai kurie, palyginti su bendru karteliu, mažiau reikšmingi susitarimai buvo susiję su tarptautinėmis operacijoms,
nėra nei būtina, nei savaime pakankama. Taip pat nėra svarbu, ar visi bankai buvo informuoti, jog susitarimai, be kita ko,
buvo susiję su tarptautinėmis operacijomis.
209   Todėl šiame kontekste nėra svarbu, kiek ieškovai suvokė savo veiksmų nesuderinamumą su EB 81 straipsniu. Tai, kad pagal Austrijos
teisę tam tikri karteliai nebuvo draudžiami griežtai pagal teisės aktus ir juos, gavęs prašymą, galėjo uždrausti kompetentingas
teismas (preziumuojant, kad „Lombardo klubo“ susitarimai buvo šių kartelių dalis), taip pat neturi jokios įtakos EB 81 straipsnio
pažeidimo kvalifikavimui kaip tyčinio pažeidimo (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 205 punkte minėto sprendimo
Mayr-Melnhof
373–376 punktus). Galiausiai argumentai, kad apie susitikimus buvo viešai žinoma ir kad juose dalyvavo valstybės institucijos,
neturi įtakos nei ketinimams apriboti konkurenciją, nei aplinkybių, iš kurių išplaukia galimas kartelio poveikis valstybių
narių tarpusavio prekybai, žinojimui.
210   Kalbant apie bylą T‑262/02 pasakytina, jog
RBW
dalyvavimas daugiau kaip 80 % Vienos apskritojo stalo susitikimų ir daugiau kaip 90 % federalinių apskritojo stalo susitikimų
dėl aktyvių ir pasyvių operacijų įrodo, kad jo atstovas negalėjo nežinoti, jog susitarimai dėl šių operacijų neapsiribojo
tik Viena, o apėmė didelę Austrijos dalį arba net visą šalį. Todėl, neatsižvelgiant į tai, ar atsakingi
RBW
asmenys buvo informuoti apie bankų susitarimus „Lombardo tinkle“ dėl kitų operacijų, konstatuotina, kad
RBW
žinojo apie svarbiausias aplinkybes, iš kurių išplaukia kartelio, kuriame jis dalyvavo, galėjimas paveikti valstybių narių
tarpusavio prekybą.
211   Taigi prieštaravimas tam, kad pažeidimas buvo padarytas tyčia, yra atmestinas. Argumentai, kuriais ieškovai siekė įrodyti
neatsargumo nebuvimą, yra nepagrįsti.
B –
Galimybė susitarimams taikyti išimtį (bylos
T‑262/02
,
T‑271/02
)
1.     Šalių argumentai
212
RLB
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
teigia, kad Komisija paprastai neskiria baudų, jei nagrinėjamiems susitarimams pagal EB 81 straipsnio 3 dalį gali būti taikomos
išimtys. Jie mano, kad būtent taip yra aptariamų susitarimų atveju.
RLB
nurodo Reglamento Nr. 17 4 straipsnio 2 dalies 1 punktą, kuriame įtvirtinta teisėtumo prezumpcija ir kuris būtų galėjęs leisti
Komisijai šiuo atveju atgaline data taikyti išimtį.
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
, be kita ko, tvirtina, kad ginčijamais susitarimais buvo siekiama Austrijos vartotojams už tinkamą kainą pasiūlyti visą spektrą
geriausios kokybės bankininkystės paslaugų; kai kurie susitarimai buvo susiję su tarpbankinių komisinių mokesčių, kuriems
gali būti taikomos išimtys, nustatymu.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
213   Šis ieškinio pagrindas atmestinas, nes apie nagrinėjamus susitarimus nebuvo pranešta. Pranešimas nėra vien formalumas, kurį
turi atlikti įmonė, bet ir privaloma esminė tam tikrų lengvatų suteikimo sąlyga. Remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
5 dalies a punktu, negali būti skiriama bauda už veiksmus, padarytus po pranešimo, jeigu jie sudaro pranešime apibūdintos
veiklos dalį. Tokią įmonėms, kurios pranešė apie susitarimą arba suderintus veiksmus, suteiktą teisę kompensuoja rizika, su
kuria įmonė susiduria, pati pranešdama apie susitarimą arba suderintus veiksmus. Ši įmonė gali tikėtis ne tik to, jog bus
konstatuotas susitarimo arba suderintų veiksmų nesuderinamumas su EB 81 straipsnio 1 dalimi ir atsisakyta taikyti 3 dalį,
bet ir to, kad jai bus skirta bauda už veiksmus iki pranešimo. Todėl įmonei, kuri nenorėjo prisiimti tokios rizikos, juo labiau
neleidžiama prieštarauti baudos, paskirtos už nepraneštą pažeidimą, nustatymui, remiantis tuo, kad pranešimo atveju galėtų
būti taikoma išimtis (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80-103/80, Rink. p. 1825, toliau ? sprendimas
MDF
, 93 punktas).
214   Ieškovai bet kuriuo atveju neįrodė, kad esamas susitarimų dėl kainų tinklas įvykdė išimties taikymo sąlygas.
C –
Išvada
215   Todėl ieškinio pagrindai, susiję su ginčijamo sprendimo 3 straipsnio panaikinimu, yra nepagrįsti.
IV –
Dėl reikalavimų sumažinti paskirtas baudas
A –
Pirminės pastabos
216   Komisija visiems ieškovams skyrė baudas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį. Iš ginčijamo sprendimo 502–542 konstatuojamųjų
dalių išplaukia, kad Komisija – nors tai ginčijamame sprendime aiškiai nenurodyta, išskyrus 529 konstatuojamojoje dalyje dėl
lengvinančių aplinkybių ir 519 išnašoje išdėstytus bankų argumentus – apskaičiuodama baudas, rėmėsi gairėse aprašytu metodu.
Be to, Komisija šias sumas sumažino, taikydama pranešimą dėl bendradarbiavimo.
1.     Dėl gairių ir pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo
a)     Dėl tariamo galiojimo atgal principo pažeidimo (byla T‑264/02)
217
Erste
prieštarauja baudų apskaičiavimo metodui, argumentuodamas tuo, kad Komisija, vadovaudamasi po pažeidimo nutraukimo priimtomis
gairėmis, 2001 m. rudenį dar kartą sugriežtindama savo praktiką pažeidė 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus
teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 7 straipsnyje ir 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos
pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, 2000, p. 1) 49 straipsnyje įtvirtintą negaliojimo atgal principą.
218   Kaip Teisingumo Teismas nusprendė šio sprendimo 189 punkte minėtame sprendime
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
(202–232 punktuose), šiam ieškinio pagrindui negalima pritarti, nes gaires, ypač jose nustatytą naują baudų apskaičiavimo
metodą, tiek, kiek jos galėjo padidinti baudas, tokios įmonės, kaip antai ieškovai, galėjo protingai numatyti atitinkamų pažeidimų
padarymo momentu.
b)     Dėl gairių ir pranešimo dėl bendradarbiavimo svarbos ginčijamo sprendimo teisminei kontrolei
219   Gairės yra priemonė, skirta atsižvelgiant į viršesnę galią turinčius teisės aktus patikslinti kriterijus, kuriuos Komisija
ketina taikyti įgyvendindama jai pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį suteiktą diskreciją nustatyti baudas.
220   Komisija, savo gairėse paskelbdama, kokį metodą ji ketina taikyti baudoms pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį apskaičiuoti,
neperžengė šia nuostata nustatytų teisės normų ir teisės aktų leidėjo jai suteiktos diskrecijos (šio sprendimo 189 punkte
minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
252 punktas).
221   Nors taisyklės, kuriomis siekiama išorinio poveikio, negali būti kvalifikuojamos kaip teisės normos, kurių administracija
turėtų paisyti bet kuriuo atveju, vis dėlto jos nustato elgesio taisykles, nurodančias taikytiną praktiką, nuo kurios tam
tikru atveju administracija negali nukrypti nenurodydama priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą.
222   Priimdama tokias elgesio taisykles ir pranešdama jas viešai paskelbiant, kad nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems
skirtos šios normos, aptariama institucija apribojo savo diskreciją ir negalėjo nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu
atveju jai gali būti paskirta sankcija už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos,
pažeidimą.
223   Taigi gairės nesudaro ginčijamo sprendimo, kuris veikiau grindžiamas Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir 15 straipsnio 2 dalimi,
teisinio pagrindo, jos bendrai ir abstrakčiai nustato metodiką, kurios Komisija laikosi siekdama nustatyti skiriamų baudų
dydžius, ir užtikrina įmonių teisinį saugumą (šio sprendimo 189 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209–213 punktai).
224   Tačiau iš gairių priėmimo išplaukiantis Komisijos diskrecijos saviapribojimas nėra nesuderinamas su didelės Komisijos diskrecijos
išsaugojimu (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 246, 274 ir 275 punktai). Gairėse yra įvairių lanksčių normų, leidžiančių Komisijai įgyvendinti savo diskrecinius
įgaliojimus laikantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio nuostatų, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas (šio sprendimo 189 punkte
minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
267 punktas).
225   Pranešimas dėl bendradarbiavimo, kaip ir gairės, sukėlė teisėtų įmonių lūkesčių, todėl Komisija įpareigota jų laikytis per
baudos dydžio nustatymo procedūrą, vertindama jų bendradarbiavimą (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 360 punktas).
226   Todėl Pirmosios instancijos teismas, vykdydamas ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolę, turi patikrinti, ar Komisija savo
diskreciją įgyvendino laikydamasi gairėse ir pranešime dėl bendradarbiavimo aprašyto metodo, o jei būtų nustatyta, kad ji
nuo jo nukrypo, ar šis nukrypimas yra leistinas ir teisiškai pakankamai pagrįstas.
227   Vis dėlto Komisijos diskrecija ir jos apimtis neužkerta kelio Bendrijos teismams įgyvendinti savo kompetencijos atlikti diskrecijos
įvertinimą.
2.     Dėl ieškovų prieštaravimų sugrupavimo
228   Visi ieškovai, išskyrus
RLB
(byla T‑262/02), nesutinka su nustatytų baudų dydžiu. Pirmiausia jie teigia, kad pažeidimas neteisingai buvo kvalifikuotas kaip „labai sunkus“
(žr. toliau B skyrių). Antra, daugelis ieškovų nepritaria ginčijamo sprendimo adresatų suskirstymui į kategorijas ir pradinių
sumų nustatymui pagal jų rinkų dalis (žr. toliau C skyrių). Trečia,
RZB
(byla T‑259/02),
BAWAG
(byla T‑261/02) ir
PSK
(byla T‑263/02) nesutinka su pažeidimo trukmės įvertinimu (žr. toliau D skyrių). Ketvirta, ieškovai nurodo įvairias lengvinančias aplinkybes
(žr. toliau E skyrių). Penkta, jie tvirtina, kad Komisija pažeidė pranešimą dėl bendradarbiavimo (žr. toliau F skyrių). Galiausiai,
šešta,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
(byla T‑271/02) prašo dėl tam tikrų procedūros taisyklių pažeidimo sumažinti jiems skirtas baudas (žr. toliau G skyrių).
229   Argumentas, kuriuo remdamiesi ieškovai ginčija pažeidimo sunkumo įvertinimą, ir grindžiamos lengvinančios aplinkybės tam tikra
dalimi sutampa, o teisinis šio argumento kvalifikavimas ir ieškinio pagrindų išdėstymas bylose skiriasi.
230   Siekiant tinkamai įvertinti šiuos argumentus, reikia pasitelkti gairių struktūrą.
231   Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje minimi tik abu pažeidimo sunkumo laipsnio ir trukmės kriterijai, o gairės atskirai
numato, pirma, pažeidimo sunkumo laipsnio nustatymą, kurio pagrindu galima nustatyti „bendrą pradinę baudą“. Antra, sunkumo
laipsnis nustatomas įvertinus atitinkamos įmonės požymius, visų pirma jos dydį ir padėtį atitinkamoje rinkoje, dėl kurių gali
būti koreguojama pradinė bauda, įmonės skirstomos į kategorijas ir nustatoma „specialioji pradinė bauda“ (šiuo klausimu žr.
2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland
ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, toliau ? sprendimas
ADM
, 45?47 punktus). Trečia, nustatant pradinę baudą, atsižvelgiama į pažeidimo trukmę, ir, ketvirta, gairės numato galimybę
atsižvelgti į sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes, be kita ko, įvertinti kiekvienos atitinkamos įmonės dalyvavimo pažeidime
santykinį sunkumo laipsnį (minėto sprendimo
ADM
260 punktas).
232   Taigi pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimas, be kita ko, priklauso nuo inkriminuojamo elgesio galimybių pažeisti sutarčių
tikslus (213 punkte minėto sprendimo
MDF
107 punktas), neatsižvelgiant į kiekvienos atskiros įmonės indėlį ir jos individualią kaltę, o kaip rodo gairėse pateikti
pavyzdžiai, sunkinančios ar lengvinančios aplinkybės yra susijusios su baudžiamu atitinkamos įmonės individualiu elgesiu.
233   Todėl reikia atskirti veiksnius, nagrinėtinus vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį, kurie gali turėti įtakos galimam pažeidimo
poveikiui neiškreiptai konkurencijai ir kitiems sutarties tikslams, ir veiksnius, nagrinėtinus vertinant lengvinančias aplinkybes,
kurie yra susiję su individualiu ginčijamo sprendimo adresatų elgesiu. Bet kuriuo atveju kai kuriuos ieškovų nurodytus veiksnius
reikia įvertinti atsižvelgiant į šiuos du aspektus.
B –
Dėl pažeidimo kvalifikavimo kaip „labai sunkaus“
1.     Bendri argumentai dėl sunkumo įvertinimo
234   Dėl pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo gairėse nurodoma:
„Vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės
rinkos dydį.
Pažeidimai skirstomi į tris kategorijas: lengvi pažeidimai, sunkūs pažeidimai ir labai sunkūs pažeidimai.“
235   Ieškovai pirmiausia teigia, kad pažeidimas pagal savo pobūdį negali būti kvalifikuojamas kaip labai sunkus, ir kaltina Komisiją
neatsižvelgus į istorinį kartelio kontekstą. Antra, jie tvirtina, kad susitarimai neturėjo jokios konkrečios įtakos rinkai.
Trečia, jie remiasi nedideliu atitinkamos geografinės rinkos dydžiu. Ketvirta,
RZB
mano, kad Komisija selektyviai pasirinko persekiojimo priemones, o tai neleidžia pažeidimo kvalifikuoti kaip „labai sunkaus“.
236   Prieš pradedant nagrinėti ieškovų prieštaravimus, iš pradžių reikia išnagrinėti, koks tarpusavio santykis susiklosto tarp
trijų aspektų, į kuriuos reikia atsižvelgti pagal gaires vertinant pažeidimo sunkumą.
237   Pirmiausia tai, kad Komisija gairėse patikslino pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo metodą, nekliudo jai išsamiai įvertinti
sunkumo laipsnį remiantis visomis svarbiomis konkretaus atvejo aplinkybėmis, įskaitant tuos aspektus, kurie gairėse nebuvo
konkrečiai minimi.
238   Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, nustatant baudų dydį reikia atsižvelgti į pažeidimo trukmę ir visus veiksnius,
svarbius įvertinant pažeidimų sunkumo laipsnį (žr. šio sprendimo 213 punkte minėto sprendimo
MDF
129 punktą). Pažeidimų sunkumo laipsnis nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis,
kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia būtinai atsižvelgti, sąrašo
nėra (šio sprendimo 189 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
240 ir 241 punktai).
239   Visų pirma pažeidimo įvertinimas leidžia atsižvelgti į įvairius reikšmingus veiksnius, kurių baigtinis išvardijimas gairėse
neįmanomas ir tarp kurių yra potencialus pažeidimo poveikis (kuris skiriasi nuo konkrečios ir įvertinamos įtakos) rinkai.
240   Taip pat reikia konstatuoti, kad trys minėti pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo aspektai atliekant bendrą vertinimą turi
nevienodą svorį. Pažeidimo pobūdžiui tenka lemiama reikšmė, visų pirma kvalifikuojant pažeidimus kaip „labai sunkius“. Šiuo
požiūriu iš gairėse pateikto labai sunkių pažeidimų aprašymo išplaukia, kad susitarimai arba suderinti veiksmai, kurie, kaip
šiuo atveju, visų pirma orientuoti į kainų nustatymą, vien dėl savo pobūdžio gali būti kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“
ir tokiems veiksmams nebūtinai turi būti būdingas ypatingas poveikis arba ypatingas teritorinis mastas. Tai patvirtina aplinkybė,
jog aprašant sunkius pažeidimus aiškiai nurodoma, kad jie turi poveikio rinkai ir pasireiškia didesnėje bendrosios rinkos
dalyje, o labai sunkių pažeidimų atveju neminimas konkretaus poveikio rinkai arba poveikio tam tikroje specialioje teritorijoje
reikalavimas (2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale
ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02?T‑51/02, Rink. p. II‑0000, 178 punktas).
241   Be to, šie trys kriterijai yra tarpusavyje susiję ta prasme, kad vieno ar kito kriterijaus didesnis sunkumo laipsnis gali
kompensuoti mažesnį pažeidimo sunkumo laipsnį kitų aspektų atžvilgiu.
2.     Dėl pažeidimo pobūdžio ir konteksto
a)     Šalių argumentai
242   Dėl pažeidimo pobūdžio
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
(bylos T‑261/02, T‑263/02, T‑264/02) tvirtina, kad pagal Komisijos sprendimų priėmimo praktiką horizontalūs kainų karteliai paprastai kvalifikuojami kaip „labai
sunkūs“ tada, kai papildomai atsiranda kitų apribojimų, pavyzdžiui, rinkos atskyrimas.
BAWAG
ir
PSK
teigia, kad vertinant kartelio sunkumo laipsnį nesvarbi aplinkybė, jog kartelis apėmė įvairius banko produktus, nes sunkumo
laipsnis priklauso nuo kartelio padarytos žalos, o ne nuo jo masto. Vien to, kad kartelyje dalyvavo visi dideli Austrijos
bankai, taip pat nepakanka, kad būtų galima pateisinti kartelio kvalifikavimą kaip labai sunkaus, nes tam būtina, kad pažeidime
dalyvautų įmonės, kurios atstovautų praktiškai visai Europos rinkai.
243   Bankai toliau nurodo, kad jiems inkriminuojamas pažeidimas nebuvo klasikinis antikonkurenciniams tikslams sukurtas slaptas
kartelis, siekiant gauti iš monopolio pelno ir pakenkti vartotojams. Pasak
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
, tikroji apskritojo stalo susitikimų esmė veikiau buvo (galbūt neteisėtas) pasikeitimas informacija, o ne tipinis kartelis.
244   Dėl pažeidimo konteksto ieškovai kaltina Komisiją tuo, kad, pirma, ji neatsižvelgė į aplinkybę, jog susitarimai turėjo įstatyminį
pagrindą, nes juos valstybė sukūrė kaip ekonomikos reguliavimo priemonę ir jie,
RZB
,
ÖVAG
bei
NÖ-Hypo
teigimu, atitiko Austrijos tradiciją, pagal kurią valstybė, siekdama įgyvendinti visuomenės gerovės tikslus, skatina įmonių
tarpusavio ir bendradarbiavimą su socialiniais partneriais. Ieškovai nurodo, kad reikia skirti įmonių, kurios sukuria slaptą
ir antikonkurencinių tikslų siekiantį kartelį, atvejį ir jų atvejį, kuriam būdinga tai, kad jie tik laiku nenutraukė veiksmų,
kurie anksčiau buvo teisėti.
RZB
ir
Erste
atkreipia dėmesį į bankų rinkos ypatumus, ypač į valstybės suinteresuotumą šio sektoriaus stabilumu, kurie lemia reikšmingas
valstybės valdžios institucijų intervencijas ir sušvelnina pažeidimo sunkumo laipsnį.
BAWAG
ir
PSK
priduria, kad susitarimai buvo unikalus istorinis fenomenas, kuris nebegali pasikartoti, todėl šiuo atveju nėra reikalo skirti
didelių baudų siekiant atgrasomojo poveikio.
245   Antra,
BA-CA
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
teigia, kad ir Austrijai įstojus į Bendriją jos konkurencijos teisė, kuri palankiai vertino neįpareigojančius „elgesio kartelius“,
nedraudė tokių kartelių, kokie yra apskritojo stalo susitikimai.
246   Trečia, ieškovai atkreipia dėmesį į valstybės institucijų, ypač
OeNB
, Ekonomikos rūmų (
Wirtschaftskammer
) ir Finansų ministerijos, įtaką apskritojo stalo susitikimams. Jie pabrėžia, kad valstybės institucijos aktyviai dalyvavo
apskritojo stalo susitikimuose ir buvo prieš didelę bankų konkurenciją.
BA-CA
tvirtina, kad
OeNB
vaidmuo buvo kur kas svarbesnis, nei nurodoma ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamojoje dalyje; jis darė spaudimą bankams,
kad šie pakeistų savo verslo sąlygas.
247   Ketvirta, ieškovai mano, kad kartelio organizuotą pobūdį pagrindžia teisėtos susitikimų ištakos ir todėl jis niekaip negali
padidinti pažeidimo sunkumo laipsnio.
BAWAG
ir
PSK
priduria, kad susitikimai didžiąja dalimi buvo skirti konkurencijos teisės požiūriu neutralioms temoms.
248   Penkta,
Erste
remiasi aplinkybe, kad Austrija neseniai įstojo į Europos Sąjungą.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
249   Kalbant apie pažeidimo pobūdį pasakytina, kad Komisija ginčijamo sprendimo 506 konstatuojamojoje dalyje ir 514 išnašoje teisingai
pabrėžė, jog horizontalūs kainų karteliai, net ir nesukeldami kitų konkurencijos apribojimų, pavyzdžiui, rinkos atskyrimo,
priskiriami labai sunkiems pažeidimams (šio sprendimo 231 punkte minėto sprendimo
ADM
117?126 punktai; taip pat žr. šio sprendimo 175 punkte minėto sprendimo
SPO
ir kt. prieš Komisiją
377 punktą).
250   Šiuo atveju pažeidimo kaip „labai sunkaus“ pobūdį, kaip teisingai nurodoma ginčijamo sprendimo 506 konstatuojamojoje dalyje,
ypač sustiprina bankų sektoriaus svarba visai ekonomikai ir susitarimų, kurie apėmė platų svarbių bankininkystės produktų
spektrą ir kuriuose dalyvavo vyraujanti dauguma atitinkamos rinkos ūkio subjektų, įskaitant svarbiausias įmones, mastas. Pažeidimo
pobūdžiu grindžiamas sunkumo laipsnis ypač priklauso nuo grėsmės, kurią jis kelia neiškreiptai konkurencijai. Tad kainų kartelių
mastui tenka lemiamas vaidmuo tiek atitinkamų produktų, tiek dalyvavusių įmonių atžvilgiu. Ieškovų teiginys, kad kaip labai
sunkūs gali būti kvalifikuojami tik tie pažeidimai, kuriuose dalyvavo beveik visos Europos rinkos įmonės, bet kuriuo atveju
yra nepagrįstas (taip pat dėl atitinkamos geografinės rinkos dydžio įtakos žr. šio sprendimo 307 ir 313 punktus).
251   Bankų argumentas, kad kartelis nesiekė antikonkurencinių tikslų, prieštarauja susitarimų, skirtų apriboti arba netgi panaikinti
kainų konkurenciją, esmei. Tas pats pasakytina ir apie
ÖVAG
bei
NÖ-Hypo
teiginį, kad pažeidimas veikiau kvalifikuotinas kaip pasikeitimas informacija, o ne kaip kainų kartelis.
252   Dėl argumento, kad kartelis nebuvo slaptas, konstatuotina, jog ginčijamame sprendime pažeidimo kvalifikavimas kaip labai sunkaus
nėra grindžiamas jo slaptu pobūdžiu (žr. 505?514 konstatuojamąsias dalis). Tiesa, vienoje savo atsiliepimo į ieškinį dalyje
Komisija nurodo pranešimą dėl bendradarbiavimo, pagal kurio A skyriaus 1 punktą „slapti įmonių susitarimai dėl kainų <…> priskiriami
labai sunkiems konkurencijos apribojimams“. Tačiau ši nuoroda yra susijusi su argumentais, įrodančiais „labai sunkų“ horizontalių
kainų kartelių pobūdį; tai aiškiai išplaukia iš tolesnės nuorodos į gaires, kuriose nurodoma, kad labai sunkių pažeidimų kategorijai
iš esmės priskiriami „horizontalūs apribojimai, pavyzdžiui, kainų karteliai“, nesvarbu, ar jie buvo slapti. Taigi argumentai
dėl to, kad susitarimai nebuvo slapti, yra nepagrįsti, kiek jie susiję su Komisijos atliktu pažeidimo sunkumo įvertinimu.
Bet kuriuo atveju, net jei slaptas kartelio pobūdis yra aplinkybė, padidinanti sunkumo laipsnį, tai nėra būtina sąlyga norint
kvalifikuoti pažeidimą kaip „labai sunkų“.
253   Todėl ieškovų prieštaravimai dėl to, kad kartelis dėl savo pobūdžio buvo kvalifikuotas kaip labai sunkus pažeidimas, yra atmestini.
254   Taip pat reikėtų konstatuoti, kad Komisijos nustatyto masto horizontalus kainų kartelis, susijęs su nepaprastai svarbiu ekonomikos
sektoriumi, paprastai neatsižvelgiant į kontekstą kvalifikuojamas kaip labai sunkus pažeidimas. Ieškovų šiuo atveju nurodytos
aplinkybės bet kuriuo atveju neleidžia suabejoti Komisijos atlikto pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo pagrįstumu.
255   Dėl istorinio kartelio konteksto Komisija pirmiausia teisingai pažymi, kad teisiniai pagrindai, kuriais iš pradžių rėmėsi
apskritojo stalo susitikimai, neteko galios vėliausiai nuo Austrijos įstojimo į EEE momento. Ginčijamame sprendime nagrinėtu
laikotarpiu nebuvo jokios nacionalinės teisės nuostatos, kuri įpareigojo bankus derinti veiksmus arba apriboti savo veiksmų
laisvę rinkoje. Dėl „Austrijos tradicijų“, kurias nurodo kai kurie ieškovai, konstatuotina, kad valstybių narių politikos
tradicijos arba prioritetai kartais gali prieštarauti EB 3 straipsnio g punkte įtvirtintam pagrindiniam nei�kreiptos konkurencijos tikslui. Todėl aplinkybė, kad kartelis buvo sukurtas ir veikė palaikant valstybei, neturi įtakos jo galimybei pažeisti Sutarties tikslus.
256   Argumentas, kad dėl vienkartinio susitarimų pobūdžio nebūtina skirti didelės baudos, šiame kontekste yra nesvarbus. Atgrasomasis
baudų poveikis priskiriamas vienam iš daugelio veiksnių, į kuriuos turi būti atsižvelgiama įvertinant pažeidimo sunkumo laipsnį
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio prasme (šio sprendimo 213 punkte minėto sprendimo
MDF
120 punktas). Tačiau, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 231 punkte, gairėse išskiriami skirtingi sunkumo laipsnio aspektai
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies prasme ir numatyta greta „tikrojo“ pažeidimo sunkumo laipsnio atsižvelgti į atgrasomąjį
poveikį. Toks diferencijavimas yra pateisinamas, nes jis padeda užtikrinti skaidresnę Komisijos atliekamos baudos nustatymo
procedūrą. Todėl teiginiais, susijusiais su baudos atgrasomuoju poveikiu, negali būti remiamasi prieštaraujant tikrojo pažeidimo
sunkumo laipsnio įvertinimui.
257   Antra, Komisija teisingai nepritaria argumentui, grindžiamam tuo, kad Austrijos teisė, šiai šaliai įstojus į Bendrijas, viso
pažeidimo trukmės laikotarpiu toliau toleravo „elgesio kartelius“, nurodydama, kad tai neturi jokios įtakos EB 81 straipsnio
pažeidimo faktui ir negali paveikti šio pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo. Remiantis visų pirma
BA-CA
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
pateiktu Austrijos teisės aprašymu, iki 2000 m. buvusi „elgesio kartelių“ privilegija buvo susijusi su neprivalomuoju pastarųjų
pobūdžiu. O EB 81 straipsnis draudžia tiek suderintus veiksmus, tiek susitarimus, gairės savo ruožtu vertinant sunkumo laipsnį
neskiria privalomųjų susitarimų ir džentelmeniškų susitarimų („gentlemen’s agreements“).
258   Trečia, dėl ieškovų nurodyto valstybės institucijų dalyvavimo apskritojo stalo susitikimuose pirmiausia reikėtų priminti,
kad valstybės narės negali imtis jokių priemonių, leidžiančių privačioms įmonėms išvengti EB 81–89 straipsnių numatytų įpareigojimų
(1977 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
INNO
, 13/77, Rink. p. 2115, 33 punktas). Nors įmonėms negali būti skiriama sankcija už antikonkurencinius veiksmus, kurių jos
buvo priverstos imtis dėl su šiomis nuostatomis nesuderinamo nacionalinės teisės akto arba labai didelio nacionalinių valdžios
institucijų spaudimo, tai netaikytina tuomet, kai toks teisės aktas arba elgesys tik skatina arba padeda įmonėms imtis savarankiškų
antikonkurencinių veiksmų (pagal analogiją žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CIF
, C‑198/01, Rink. p. I‑8055, 52?56 punktus ir 1996 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Asia Motor France
ir kt. prieš Komisiją
, T‑387/94, Rink. p. II‑961, 65 punktą).
259   Šiuo klausimu neginčijama, kad šiuo atveju nagrinėjamas nacionalinių valdžios institucijų elgesys nevertė bankų imtis antikonkurencinių
veiksmų. Tiesa,
BAWAG
ir
PSK
pateiktose pastabose kalbama apie „
OeNB
raginimą bankams sumažinti neprotingą kainų konkurenciją tarp jų indėlių ir kreditų srityje“. Tačiau veikiausiai bankai neprivalėjo
laikytis šio reikalavimo.
BA-CA
pateikti tariamo
OeNB
spaudimo bankams pavyzdžiai parodo, kad jis ragino bankus sumažinti palūkanų normas, tačiau neįrodo, kad jis ragino susitarti
arba netgi kad bankams šiuo klausimu buvo daromas labai didelis spaudimas. Todėl
OeNB
dalyvavimas neturi jokios įtakos ieškovų atsakomybei už savo neteisėtus veiksmus.
260   Jis taip pat neturi jokios įtakos tikrajam pažeidimo sunkumo laipsniui. Ieškovų aprašytas valstybės institucijų dalyvavimas
apskritojo stalo susitikimuose negali sumažinti šioje byloje nagrinėjamų kainų kartelių galimybės pažeisti sutarties tikslus.
Atvirkščiai, tai, kad viešosios valdžios institucijos pritarė neteisėtam elgesiui arba jį toleravo, galėjo sustiprinti neteisėtų
susitarimų poveikį.
261   Reikėtų pridurti, kad klausimas, ar nacionalinių valdžios institucijų elgesys gali būti laikomas lengvinančia aplinkybe (šiuo
klausimu žr. šio sprendimo 258 punkte minėto sprendimo
CIF
57 punktą), bus nagrinėjamas šio sprendimo 504 ir 505 punktuose.
262   Ketvirta, dėl organizuoto kartelio pobūdžio pasakytina, kad Komisija gali atsižvelgti į tai, jog kartelis veikė kaip reguliarių
organizuotų posėdžių sistema (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, T‑308/94, Rink. p. II‑925, 104 ir 194 punktai). Kai buvo sukurtas „Lombardo tinklas“, susitarimai nebuvo neteisėti. Tačiau tai nekeičia
aplinkybės, kad bankai esamą struktūrą panaudojo neleistiniems susitarimams ir tai galėjo reikšmingai paskatinti bendro kartelio
veikimą ir veiksmingumą. Tai, kad susitikimuose buvo aptariamos ir kitos, konkurencijos teisės požiūriu neutralios, temos,
nesumažina pavojaus neiškreiptai konkurencijai, kuris išplaukia iš taip gerai organizuotos suderintų veiksmų sistemos.
263   Galiausiai tai, kad Austrijos Respublika į Europos Sąjungą įstojo sprendimui reikšmingu laikotarpiu, neturi jokios įtakos
tikrajam pažeidimo sunkumo laipsniui.
264   Taigi ieškovų nurodytos aplinkybės neleidžia suabejoti ginčijamo sprendimo 506 konstatuojamosios dalies teiginio, kad „Lombardo
tinklo“ susitarimai pagal savo pobūdį yra labai sunkus pažeidimas, pagrįstumu.
3.     Dėl konkretaus pažeidimo poveikio rinkai
265   Ieškovai prieštarauja pažeidimo kvalifikavimui kaip labai sunkaus pažeidimo dėl to, kad Komisija neįrodė jokio reikšmingo
kartelio poveikio rinkai. Jie teigia, pirma, kad toks įrodymas būtinas norint pateisinti pažeidimo kvalifikavimą kaip labai
sunkaus, antra, kad ginčijamame sprendime pateikti teiginiai dėl kartelio poveikio yra nepakankami, ir, trečia, kad administracinėje
procedūroje jų pateikta profesoriaus von Weizsäcker ekonominė išvada patvirtina tokio poveikio nebuvimą.
a)     Ginčijamas sprendimas
266   Analizuodama pažeidimo sunkumo laipsnį, Komisija ginčijamo sprendimo 508 konstatuojamojoje dalyje nurodo:
„Dėl kartelinių susitarimų įgyvendinimo ir poveikio pasakytina, kad į šiuos aspektus galima atsižvelgti kaip į keletą iš daugelio
veiksnių tada, kai nagrinėjami veiksmai, kuriais tiesiogiai nesiekiama apriboti konkurencijos ir kurie tik dėl savo konkretaus
poveikio gali patekti į EB 81 straipsnio <…> taikymo sritį“.
267   Ji taip pat pažymi, kad atitinkami bankai reguliariai ir dažnai susitikdavo daugelyje apskritojo stalo susitikimų ir kad paimti
reikšmingu laikotarpiu priimti dokumentai aiškiai rodo, jog bankai įgyvendino apskritojo stalo susitikimuose priimtus susitarimus
arba priimdami sprendimus atsižvelgdavo į per šiuos susitikimus iš konkurentų gautą informaciją. Daugiau detalių nurodoma
Komisijos ginčijamo sprendimo 430?437 konstatuojamosiose dalyse, kur konstatuojant pažeidimą aprašomas kartelio sprendimų
įgyvendinimas.
268   Iš to Komisija ginčijamo sprendimo 510 konstatuojamojoje dalyje daro išvadą, kad daugelį metų priiminėti išsamūs susitarimai
turėjo poveikio rinkai. Ji priduria, kad aplinkybė, jog kartelio dalyviams teko patirti nesėkmių arba kartais pripažinti,
kad žlugo jų pastangos, neatmeta jų susitarimo poveikio rinkai galimybės. Galiausiai ji patvirtina, kad bankų užsakymu parengta
išvada negalėjo įrodyti, jog kartelis neturėjo poveikio.
b)     Dėl
BA-CA
argumentų kvalifikavimo
269
BA-CA
, kuris pateikia tik du paskutinius 265 punkte nurodytus prieštaravimus, teigia, kad savo ieškinio pagrindu jis prieštarauja
ne pažeidimo kvalifikavimui kaip labai sukaus pažeidimo, o nurodo pareigos motyvuoti pažeidimą. Jo nuomone, nustatant baudą
į ekonominį poveikį buvo galima atsižvelgti tik tada, kai jis įrodomos faktinėmis aplinkybėmis, turint omenyje, kad įrodinėjimo
našta šiuo požiūriu tenka Komisijai.
270   Remdamasis šiais argumentais
BA-CA
iš esmės kaltina Komisiją neįrodžius pažeidimo poveikio rinkai. Kaltinimas yra susijęs ne su ginčijamo sprendimo motyvavimu,
o su pažeidimo kvalifikavimu kaip labai sunkaus pažeidimo. Pareiga motyvuoti yra esminis formos reikalavimas, kurį reikia
skirti nuo motyvacijos pagrįstumo klausimo, priskiriamo ginčijamo teisės akto materialiniam teisėtumui (1998 m. balandžio
2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval
ir
Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 67 punktas ir 2001 m. kovo 22 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑17/99, Rink. p. I‑2481, 35 punktas). Todėl
BA-CA
prieštaravimus reikia vertinti kartu su kitų ieškovų prieštaravimais dėl pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo ginčijamame
sprendime pagrįstumo.
c)     Šalių argumentai
271   Bankai pirmiausia tvirtina, kad, remiantis gairėmis ir teismų praktika, nustatant pažeidimo sunkumo laipsnį reikia atsižvelgti
į jo konkretų poveikį rinkai.
BAWAG
priduria, kad, vadovaujantis proporcingumo principu, už labai žalingus susitarimus reikia skirti griežtesnes sankcijas nei
už pažeidimus, sukeliančius mažesnį poveikį arba nesukeliančius jokio poveikio.
272   Ieškovai pažymi, kad konkretaus kartelio poveikio rinkai įrodinėjimo našta tenka Komisijai. Jie mano, kad ginčijamo sprendimo
nuostatos dėl susitarimų įgyvendinimo buvo nepakankamos, jog būtų įrodytas toks poveikis.
RZB
,
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
teigia, kad, norint šią aplinkybę įrodyti, ekonominis tyrimas turi parodyti, jog ginčijamu laikotarpiu Austrijoje taikytos
palūkanų normos ir komisiniai banko mokesčiai gerokai skyrėsi nuo tų, kurie būtų taikyti nesant pažeidimo.
273   Antra, ieškovai nesutinka su ginčijamo sprendimo motyvavimu. Neginčydami Komisijos dėl susitarimų įgyvendinimo konstatuotų
aplinkybių,
BA-CA
,
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
teigia, kad pateikti pavyzdžiai nėra reprezentatyvūs, kad dokumentuose yra daugybė pavyzdžių dėl susitarimų nesilaikymo ir
kad tarp bankų vyravo aktyvi slapta konkurencija.
BA‑CA
ir
BAWAG
tvirtina, kad tai pasakytina būtent apie jų elgesį.
BAWAG
ir
PSK
tvirtina, kad dokumentuose, kur bankai išreiškia savo nuomones apie susitarimų įgyvendinimą ir laikymąsi, pateikti tik subjektyvūs
pavienių bankų darbuotojų vertinimai, kurie dėl šios priežasties nėra patikimas faktinio ekonominio poveikio įvertinimo pagrindas.
274
BA-CA
ir
Erste
teigia, kad susitarimų rinkoje bet kuriuo atveju negalėjo būti laikomasi, nes jie buvo susiję tik su „oficialiomis“ prie
langelių iškabintomis palūkanų normomis, o klientams faktiškai pasiūlytos palūkanų normos priklausė nuo kitų veiksnių, ypač
? nuo operacijos dydžio, kliento mokumo ir darbuotojų įgaliojimų nukrypti nuo oficialios normos.
275
BA-CA
ir
Erste
pabrėžia orientacinių palūkanų normų svarbą vertinant bankų palūkanų normas. Jie teigia, kad ekonominė būtinybė reaguoti
į šių palūkanų normų pokyčius atmeta priežastinio ryšio tarp apskritojo stalo susitikimų rezultatų ir bankų nustatytų normų
galimybę.
276
RZB
,
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
galiausiai mano, kad Komisija iš apskritojo stalo susitikimų dažnumo negali daryti išvados dėl poveikio buvimo. Jie priduria,
kad per šiuos susitikimus buvo aptariama daugybė konkurencijos požiūriu neutralių temų; be to, jie atliko socialinę funkciją.
277   Trečia, ieškovai kaltina Komisiją neatsižvelgus į jų pateiktos profesoriaus von Weizsäcker ekonominės išvados teiginius. Jie
teigia, kad šioje išvadoje statistiniais metodais buvo įrodyta, jog nei bankų nustatyta kaina, nei jų pelnas vidutiniškai
nebuvo didesnis už tuos, kurie būtų buvę nesudarius susitarimų. Jų nuomone, ginčijamame sprendime išdėstyti prieštaravimai
dėl šios išvados yra nepagrįsti.
RZB
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
mano, kad išvados rezultatus gali paneigti tik kita pagrįsta mokslinė studija. Ieškovai primena, kad Komisija ginčijamame
sprendime dėl techninių trūkumų nepateikė priešingos jos užsakymu atliktos išvados.
278   Komisija mano, kad dėl antikonkurencinių tikslų kartelis gali būti priskiriamas labai sunkiems pažeidimams net tada, kai jis
neturi poveikio rinkai. Tačiau šiuo atveju buvo įrodytas kartelio poveikis.
279   Ji teigia, kad kartelis turėjo poveikį ne tada, kai buvo įrodyta, jog laisvos konkurencijos sąlygomis būtų susiformavusios
kitokios kainos, o jau tada, kai susitarimai buvo įgyvendinti. Jos paimti reikšmingu laikotarpiu priimti dokumentai aiškiai
parodė, kaip bankai įgyvendino apskritojo stalo susitikimuose priimtus susitarimus ir kaip priimdami sprendimus atsižvelgė
į per šiuos susitikimus iš konkurentų gautą informaciją.  Jos nuomone, neginčijama, kad kartelis turėjo poveikį šiuo lygmeniu,
net jei kai kuriais atvejais bankams nepavykdavo susitarti arba jie nesilaikydavo susitarimų.
280   Todėl, Komisijos manymu, bankų pateikta išvada nėra lemiama pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimui. Be to, ji nepateikia patikimo
įrodymo, kad kartelis neturėjo poveikio kainų raidai.
d)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
281   Iš pradžių reikėtų konstatuoti, kad ginčijamame sprendime įvertinant pažeidimo sunkumo laipsnį buvo atsižvelgta į konkretų
kartelio poveikį rinkai. Nors Komisija 429 ir 508 konstatuojamosiose dalyse teigia, kad nebūtina atsižvelgti į konkretų poveikį,
kai įrodytas kartelio antikonkurencinis tikslas, 509 ir 510 konstatuojamosiose dalyse ir 430?436 konstatuojamosiose dalyse
konstatuoja, kad šiuo atveju poveikį turėjo visų pirma susitarimų įgyvendinimas, nors 436 konstatuojamojoje dalyje sakoma,
kad nebuvo galima jo tiksliai nustatyti.
282   Todėl šiuo atveju nėra svarbu, ar, remiantis gairėmis, kartelio kvalifikavimas kaip „labai sunkaus“ pažeidimo priklauso nuo
konkretaus poveikio rinkai įrodymo. Kadangi Komisija turi diskreciją vertinti pažeidimo sunkumo laipsnį, šio įvertinimo teisėtumas
priklauso nuo teiginių, kuriais jis grindžiamas, pagrįstumo, o ne nuo to, ar tam buvo būtini visi Komisijos pasitelkti veiksniai.
283   Todėl pirmiausia reikia patikrinti, ar Komisija turėjo teisę, remdamasi kartelinių susitarimų įgyvendinimu, daryti išvadą
dėl konkretaus jų poveikio rinkai buvimo, antra, ar šiuo atveju buvo pagrįstai konstatuotas toks įgyvendinimas, ir, trečia,
ar ji šiame kontekste nepaisė bankų pateiktos išvados reikšmės bei įrodomosios galios.
284   Pirmiausia primintina, kad norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai Komisija turi įvertinti įprastą konkurenciją,
kuri būtų buvusi, jei nebūtų buvę pažeidimo (šiuo klausimu žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie
ir kt. prieš Komisiją
, 40/73?48/73, 50/73, 54/73?56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 619 ir 620 punktus; šio sprendimo 205 punkte minėto
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr-Melnhof
235 punktą; 1999 m. kovo 11 d. Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 645 punktą ir šio sprendimo 231 punkte minėto sprendimo
ADM
150 punktą).
285   Pirmiausia kainų kartelio atveju Komisija gali preziumuoti, kad pažeidimas turėjo poveikį, jei kartelio dalyviai ėmėsi priemonių
sutartoms kainoms taikyti, pavyzdžiui, pranešdami jas klientams, nurodydami darbuotojams vadovautis jomis kaip derybų pagrindu
ir stebėdami, ar priemones taiko konkurentai bei jų pardavimo skyriai. Kad būtų galima konstatuoti poveikį rinkai, pakanka,
jog sutartos kainos būtų naudojamos kaip pagrindas atskirų operacijų kainoms nustatyti, taip apribojant klientų galimybes
derėtis (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 340 ir 341 punktai bei 1999 m. balandžio 20 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij
ir kt. prieš Komisiją
, T‑305/94?T‑307/94, T‑313/94‑T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 743?745 punktai).
286   Atvirkščiai, tuo atveju, kai kartelinių susitarimų įgyvendinimas įrodytas, negalima iš Komisijos reikalauti sistemiškai įrodinėti,
kad susitarimai atitinkamoms įmonėms iš tikrųjų leido pasiekti aukštesnį operacijų kainos lygį nei tuo atveju, jei kartelinių
susitarimų nebūtų. Todėl negalima pritarti teiginiui, kad nustatant pažeidimo sunkumo laipsnį galima atsižvelgti tik į tai,
jog nesudarius susitarimų būtų susiformavęs kitoks operacijų kainų lygis (2000 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 53 ir 62 punktai). Be to, būtų neproporcinga prašyti tokio įrodymo, kuris pareikalautų didelių išteklių,
nes tam reikėtų pasiremti hipotetiniais skaičiavimais taikant ekonominius modelius, kurių tikslumą sunku įvertinti teisme
ir kurių teisingumas nėra įrodytas (generalinio advokato J. Mischo išvados 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimui
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, C‑283/98 P, Rink. p. I‑9855, I‑9858, 109 punktas).
287   Vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį lemiamos reikšmės turi tai, ar kartelio dalyviai padarė viską, ką galėjo, kad jų planai
turėtų konkretų poveikį. Tam, kas vėliau vyko faktiškai pasiektų rinkos kainų lygiu, įtakos galėjo turėti kiti nuo kartelio
narių nepriklausantys veiksniai. Kartelio nariai negali pasitelkti išorinių veiksnių, kurie sužlugdė jų pastangas, savo naudai
ir juos interpretuoti kaip aplinkybes, pateisinančias baudos sumažinimą (generalinio advokato J. Mischo išvados šio sprendimo
286 punkte minėtoje byloje
Mo och Domsjö prieš Komisiją
102?109 punktai).
288   Taigi Komisija turėjo teisę, remdamasi kartelinių susitarimų įgyvendinimu, prieiti prie išvados, kad rinkai buvo padarytas
poveikis.
289   Antra, dėl teiginių, kurių pagrindu Komisija šioje byloje priėjo prie minėtos išvados, pagrįstumo iš pradžių reikėtų pasakyti,
kad ieškovai neginčija ginčijamame sprendime nurodytų „Lombardo tinklo“ susitarimų įgyvendinimo pavyzdžių.
290   Dėl teiginio, kad pavyzdžiai nėra reprezentatyvūs, nes dokumentuose taip pat yra daugybė susitarimų nesilaikymo bei bankų
tarpusavio konkurencijos pavyzdžių, reikėtų pažymėti, jog to, kad kartelio nariai ne visada laikėsi susitarimų, nepakanka
norint atmesti poveikio rinkai galimybę.
291   Šiuo požiūriu
BA-CA
,
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
pateikti pavyzdžiai neįrodo, kad išvada dėl kartelinių susitarimų įgyvendinimo yra neteisinga.
292
BA-CA
nurodo įvairias ginčijamo sprendimo nuostatas (149, 172, 199, 229, 264, 283 ir 299 bei paskesnės konstatuojamosios dalys),
kuriose minimi atvejai, kai keletas bankų nesilaikė kai kurių susitarimų. Šie pavyzdžiai pirmiausia įrodo, kad Komisija atsižvelgė
į tai, jog susitarimai nebuvo visiškai įgyvendinti. Tačiau jie jokiu būdu nepatvirtina
BA-CA
teiginio, kad buvo tik „pavieniai bandymai įgyvendinti“ susitarimus. Pavyzdžiui, 149 konstatuojamojoje dalyje sakoma, kad
PSK
kritikuotas kitų bankų dėl to, jog nesilaikė susitarimo dėl palūkanų normų tam tikram taupomajam produktui, 172 konstatuojamojoje
dalyje aprašoma kitų bankų reakcija į
BAWAG
„nepranešus“ apie įgyvendintą kredito palūkanų sumažinimą, o 199 konstatuojamojoje dalyje kalbama apie drausmės stoką, dėl
ko kiti bankai „kaltino“
Erste
. Iš šių pavyzdžių matyti, kad bankai, individualiai nukrypdavę nuo susitarimų, sulaukdavo priekaištų iš kitų kartelio narių,
kurie veikiausiai laikėsi susitarimų. Viename iš 229 konstatuojamojoje dalyje aprašytų apskritojo stalo susitikimų buvo aptariamos
nusižengiant susitarimui „kai kurių bankų pradėtos specialios akcijos“, tačiau dalyviai taip pat konstatavo, kad visi bankai
„iš esmės laikėsi susitarimų“, priimtų prieš mėnesį. 264 konstatuojamojoje dalyje taip pat aprašomos diskusijos, per kurias
Erste
skundėsi dėl to, kad daugelis konkurentų taiko susitarimus pažeidžiančias palūkanų normas, o šie savo ruožtu pripažino, kad
jų bankuose „priemonės pradeda veikti lėčiau“, tačiau tvirtino, kad viskas iš esmės vyksta pagal planą. Galiausiai 283 konstatuojamojoje
dalyje sakoma, kad „Lombardo klubas“ dėl drausmės stokos palūkanų normų klausimu apsvarstė galimybę imtis drausmės priemonių,
o 299–301 konstatuojamojoje dalyje aprašomi tam tikrų susitarimų nesilaikymo atvejai ir atsakomosios bankų priemonės. Šios
sprendimo nuostatos kartu jokiu būdu nepatvirtina
BA-CA
teiginio, kad bankų susitarimų nesilaikymas buvo taisyklė, o jų įgyvendinimas ? išimtis.
293
BAWAG
ir
PSK
nurodo 28 dokumentus iš Komisijos bylos, kur kalbama apie susitarimų nesilaikymą ir bankų tarpusavio konkurenciją, o
Erste
savo ruožtu pateikia 85 nuorodas dėl 74 dokumentų, iš kurių 22 yra identiški
BAWAG
bei
PSK
nurodytiems dokumentams.
294   Tačiau šie dokumentai nėra nesuderinami su Komisijos išvada. Trys bankai remiasi 1995 m. rugsėjo 27 d. apskritojo stalo susitikimo
dėl pasyvių operacijų protokolu, iš kurio
BAWAG
ir
PSK
pateikia tokią citatą: „
RBW
atstovas pažymėjo, kad nesilaikoma apskritojo stalo susitikime aptartų sąlygų ir terminų <…>“. Tačiau ankstesnėje pastraipoje
sakoma: „Šiame kontekste kai kurių kredito įstaigų atstovai skundėsi, kad pasibaigus apskritojo stalo susitikime dėl pasyvių
operacijų sutartų palūkanų normų mažinimo terminui automatiškai nemažinamos tam tikrų taupymo sutarčių palūkanų normos.
Volksbank
,
CA-BV
, (
RBW
),
NÖ-Hypo
,
PSK
ir
Erste
pritaikė savo sąlygas šiuo klausimu. (
BA
) ir
BAWAG
tai padarys tik rugsėjo pabaigoje“. Be to, tame pačiame
BAWAG
generaliniam direktoriui skirtame dokumente nurodoma, kad kitas bankas skundėsi, jog
BAWAG
ir
PSK
bankuose naujiems indėliams galima gauti didesnes palūkanas nei sutartas. Dokumente priduriama: „Šiuo atveju kalbama apie
šiuos padalinius (nurodomi adresai). Atitinkamų veiksmų ėmėmės per savo filialus“. Taigi šiame dokumente randama tiek susitarimų
nesilaikymo tam tikrais klausimais, tiek, kita vertus, jų įgyvendinimo pavyzdžių, taip pat pavyzdžių, rodančių, kad tam tikras
bankas ėmėsi priemonių prieš savo padalinį, kuris nesilaikė susitarimų.
295   Atsižvelgiant į tai, kad ginčijamame sprendime yra daugybė neginčijamų susitarimų įgyvendinimo pavyzdžių, nepakanka to, kad
kai kuriais atvejais vienas ar keli bankai nesilaikė susitarimų, kad bankams nepavyko išlaikyti sutarto palūkanų normų lygio
arba padidinti savo pelno ir kad tam tikrų produktų atveju jie tarpusavyje konkuravo, norint paneigti teiginį, jog susitarimai
buvo įgyvendinti ir turėjo poveikį rinkai.
296   Šiame kontekste negalima pritarti
BA-CA
ir
BAWAG
argumentui dėl jų veiksmų. Tam tikros įmonės nurodomas elgesys nėra reikšmingas vertinant kartelio poveikį rinkai; reikia
atsižvelgti tik į visą pažeidimo poveikį (šio sprendimo 189 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
150 ir 152 punktai bei šio sprendimo 285 punkte minėto sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
342 punktas).
297   Bankų argumentas, kad klientams faktiškai galiojusios palūkanų normos dažnai skyrėsi nuo sutartų apskritojo stalo susitikimuose
ir prie langelių iškabintų „oficialių“ normų, nes pavienės operacijos pasižymėdavo tam tikrais ypatumais, o bankų tarnautojai
iki tam tikrų ribų galėjo nukrypti nuo šių normų, yra nereikšmingas. Iš tikrųjų iškabintos „oficialios“ bankų normos būdavo
derybų su pavieniais klientais pagrindas ir taip turėdavo įtakos jų rezultatui.
298   Dėl
BAWAG
ir
PSK
argumento, kad dokumentai, kuriuose patys bankai vertino konkretų savo susitarimų taikymą, neturi įrodomosios galios, nes
tai yra tik subjektyvūs banko darbuotojų vertinimai, konstatuotina, jog dokumentų, kur kartelio nariai reiškė savo nuomonę
dėl kartelio „sėkmės“, patikimumas turi būti vertinamas kiekvienu konkrečiu atveju (šio sprendimo 262 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
186 punktas ir šio sprendimo 285 punkte ,minėto sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij
ir kt. prieš Komisiją
746 ir 747 punktai). Abejonės dėl tokių pareiškimų įrodomosios galios gali būti pateisinamos visų pirma tada, kai perteikiamos
nuomonės, nepagrįstos konkrečiais įrodymais, ir kai yra priešingų kitų kartelio narių nuomonių tuo pačiu laikotarpiu. Tačiau
pastarosios nuomonės savaime nėra patikimesnės nei anksčiau minėtos. Šiuo atveju Komisija nurodo, kad bankai susitarimų įgyvendinimą
vertino remdamiesi reguliariomis kitų bankų apklausomis  (ginčijamo sprendimo 433 konstatuojamoji dalis), ir tai nebuvo ginčijama.
Esant tokioms aplinkybėms, Komisija turėjo teisę remtis, be kita ko, dokumentais, kuriuose kartelio nariai reikšmingu laikotarpiu
pareiškė  nuomonę dėl kartelinių susitarimų įgyvendinimo, ir jų pagrindu prieiti prie išvados, kad kartelis turėjo poveikį
rinkai.
299   Taip pat reikėtų konstatuoti, kad Komisija neginčijo orientacinių palūkanų normų reikšmės bankų taikomoms palūkanų normoms;
ji kaip tik kaltina bankus tuo, kad šie koordinavo savo veiksmus atsakydami į orientacinių palūkanų normų kaitą. Tačiau susitarimų
poveikis, kuris šiuo atveju atsirado įgyvendinus susitarimus, ir aplinkybės, kad bankų taikytinos palūkanų normos buvo grindžiamos
orientacinėmis palūkanų normomis, dėl ko sunku įvertinti konkretų susitarimų poveikį, savaime nepakanka, jog būtų galima suabejoti
Komisijos argumentų pagrįstumu.
300   Galiausiai, nors Komisija, remdamasi tik apskritojo stalo susitikimų skaičiumi ir dažnumu, negali prieiti prie išvados, kad
jie turėjo poveikį rinkai (šio sprendimo 231 punkte minėto sprendimo
ADM
159 punktas), nuoroda į jų dažnumą ginčijamame sprendime tėra antraeilis Komisijos argumentas, nuo kurio negali priklausyti
pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo teisėtumas.
301   Iš pirmiau išdėstytų samprotavimų išplaukia, kad šalių argumentai nepaneigė teiginio, jog karteliniai susitarimai buvo įgyvendinti.
302   Trečia, bankų pateikta išvada neįrodo, jog Komisija padarė klaidą, kai, remdamasi susitarimų įgyvendinimu, priėjo prie išvados,
kad jie turėjo konkretų poveikį rinkai. Ekspertas, lygindamas Austrijos ir Vokietijos bankų rinką, konstatavo, kad Austrijoje
bankų klientams siūlomos sąlygos nebuvo nepalankesnės nei sąlygos Vokietijos rinkoje ir kad Austrijos bankų pelningumas buvo
mažesnis nei Vokietijos bankų. Be to, ekspertas, remdamasis dviem reprezentatyvių bankininkystės produktų tyrimais, nustatė,
kad negalima konstatuoti įvertinamos susitarimuose nustatytų tikslinių palūkanų normų įtakos bankų faktiškai taikytoms vidutinėms
palūkanų normoms.
303   Taigi ekspertas savo studijos dalyką apribojo tik tam tikrų produktų įvertinimu, o jo analizė neapima potencialaus susitarimų
poveikio rinkai. Dėl šios priežasties išvada negali įrodyti, kad nebuvo konkretaus poveikio rinkai.
304   Todėl, viena vertus, Komisija nepadarė klaidos manydama, kad palyginimas su kitos valstybės narės rinka negali įrodyti, kokios
sąlygos būtų galiojusios Austrijos rinkoje, jei nebūtų sudaryti susitarimai, ir kad, remiantis duomenimis apie bankų pelningumą,
negalima prieiti prie išvados, jog kartelis neturėjo poveikio.
305   Kita vertus, aplinkybė, kad išvadoje nurodant statistinius duomenis nebuvo galima įvertinti reikšmingo kartelio poveikio vidutinėms
kainoms, neįrodo, jog susitarimai neturėjo jokios įtakos klientams taikytų operacijų kainų nustatymui, į kurį turėjo būti
atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį.
306   Todėl visi prieštaravimai dėl pažeidimo poveikio rinkai yra atmestini.
4.     Dėl atitinkamos geografinės rinkos dydžio
a)     Šalių argumentai
307   Visi ieškovai, išskyrus
BA-CA
(byla T‑260/02) ir
RLB
(byla T‑262/02), mano, kad su gairėmis, Komisijos sprendimų priėmimo praktika bei proporcingumo principu nesuderinama tai, kad, nepaisant
nedidelio atitinkamos geografinės rinkos dydžio, pažeidimas buvo kvalifikuotas kaip „labai sunkus“. Be to,
RZB
,
BAWAG
ir
PSK
(bylos T‑259/02, T‑261/02 ir T‑263/02) laikosi nuomonės, kad ginčijamame sprendime šiuo klausimu pateikiamas motyvavimas yra nepakankamas. Vis dėlto
RZB
pareiškia nenorintis remtis motyvacijos stoka ir prašo teismo iš esmės įvertinti ginčijamą sprendimą.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
308   Ginčijamo sprendimo 511 konstatuojamoji dalis numato:
„Atsižvelgiant į ypatingas šio atvejo aplinkybes ir pažeidimo kontekstą sąlygiškai mažas Austrijos teritorijos dydis nekeičia
labai sunkaus pažeidimo pobūdžio“.
309   Kartu su ginčijamo sprendimo 506?510 konstatuojamosiomis dalimis, kuriose nagrinėjamas pažeidimo pobūdis ir kartelinių susitarimų
įgyvendinimas bei jo pasekmės, šis glaustas motyvavimas yra pakankamai aiškus, kad bankai galėtų suprasti priežastis, dėl
kurių Komisija laikėsi nuomonės, jog, nepaisant riboto rinkos dydžio, pažeidimas turi būti kvalifikuojamas kaip „labai sunkus“.
310   Kalbant apie šio įvertinimo pagrįstumą, pirmiausia pasakytina, kad 511 punktas įrodo, jog Komisija ir tinkamai įvertino, ir
atsižvelgė į ribotą atitinkamos geografinės rinkos dydį.
311   Antra, remiantis gairėmis, geografinės rinkos dydis yra tik vienas iš trijų bendro pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo kriterijų.
Šių tarpusavyje susijusių kriterijų atveju svarbiausias vaidmuo tenka pažeidimo pobūdžiui (žr. šio sprendimo 240 ir 241 punktus).
O geografinės rinkos dydis nėra savarankiškas kriterijus ta prasme, kad tik tie pažeidimai, kurie susiję su daugeliu valstybių
narių, gali būti kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“. Nei Sutartis, nei Reglamentas Nr. 17, nei gairės ar teismų praktika neleidžia
manyti, kad taip gali būti kvalifikuojami tik geografiniu požiūriu labai paplitę apribojimai (2005 m. liepos 18 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
, T‑241/01, Rink. p. II‑0000, 87 punktas). Todėl
BAWAG
ir
PSK
argumentas, kad kaip labai sunkūs pažeidimai gali būti kvalifikuojami tik tie, kuriuose dalyvavo beveik visos Europos rinkos
įmonės, yra atmestinas (žr. 242 ir 250 punktus).
312   Trečia, visa tam tikros valstybės narės teritorija, net jeigu ji, palyginti su kitomis valstybėmis narėmis, yra sąlygiškai
„maža“, bet kuriuo atveju sudaro esminę bendrosios rinkos dalį (dėl Nyderlandų rinkos žr. šio sprendimo 173 punkte minėto
sprendimo
Michelin prieš Komisiją
28 punktą, dėl Liuksemburgo rinkos  ? šio sprendimo 240 punkte minėto sprendimo
Brasserie nationale
ir kt. prieš Komisiją
177 punktą). Šiame kontekste negalima pritarti
BAWAG
argumentui, kad susitarimai, kuriuose jis dalyvavo, apėmė tik Vieną ir rytinę Austrijos dalį, nes turi būti įvertinamas viso
pažeidimo sunkumo laipsnis, kuris nepriklauso nuo faktinio tam tikros įmonės elgesio (šiuo klausimu žr. 285 punkte minėto
sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
342 punktą). Tačiau neginčijama, kad bendras kartelis apėmė visą Austriją.
313   Taigi ribotas atitinkamos geografinės rinkos dydis neprieštarauja tam, kad konstatuotas pažeidimas būtų kvalifikuojamas kaip
„labai sunkus“.
5.     Dėl atrankinio persekiojimo priemonių pobūdžio (byla T‑259/02)
314
RZB
taip pat tvirtina, kad pažeidimo kvalifikavimas kaip „labai sunkaus“ prieštarauja Komisijos sprendimui persekioti tik kai
kurias jį darant dalyvavusias įmones.
315   Šiam argumentui negalima pritarti. Kadangi kaip sprendimo adresatų atrankos kriterijų Komisija teisėtai pasirinko jų dažną
dalyvavimą svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose (žr. šio sprendimo 134–145 punktus), aplinkybė, jog ji persekiojo
ne visus kartelio narius, neprieštarauja tam, kad byloje nagrinėjamą pažeidimą kainų kartelio forma ji kvalifikavo kaip „labai
sunkų“.
6.     Išvada dėl pažeidimo sunkumo
316   Dėl anksčiau išdėstytų priežasčių reikia atmesti visus ieškovų prieštaravimus dėl to, kad ginčijamame sprendime pažeidimas
buvo kvalifikuotas kaip „labai sunkus“.
C –
Dėl ginčijamo sprendimo adresatų suskirstymo į kategorijas ir pradinių sumų nustatymo
317   Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 519 ir 520 konstatuojamųjų dalių, Komisija suskirstė ginčijamo sprendimo adresatus pagal
duomenis apie jų rinkos dalis į penkias kategorijas, kurioms nustatė 25, 12,5, 6,25, 3,13 ir 1,25 milijono eurų pradines sumas.
Atsiliepimuose į ieškinius Komisija paaiškino, kad pirmų keturių kategorijų orientaciniai rinkos dalių dydžiai buvo apie 22 %,
11 %, 5,5 % ir 2,75 %, o į penktą kategoriją (kurią ji apibūdino kaip „pasivijimo kategoriją“) buvo įtraukti bankai, kurių
rinkos dalis mažesnė kaip 1 %.
318   Ieškovai pateikia daugelį prieštaravimų dėl įvairių jų rinkos dalių nustatymo, suskirstymo į kategorijas ir pradinių sumų
nustatymo aspektų. Visų pirma
Erste
(byla T‑264/02) tvirtina, kad Komisija neteisėtai apkaltino pažeidimu, kurį padarė bankas (
GiroCredit
), su kuriuo jis susijungė, tačiau kuris prieš tai priklausė
BA‑CA
grupei (žr. šio sprendimo 319 ir paskesnius punktus). Antra,
RZB
(byla T‑259/02),
Erste
ir
ÖVAG
(byla T‑271/02) prieštarauja tam, kad jiems, kaip vadovaujančioms decentralizuotų sektorių, atitinkamai –
Raiffeisen
bankų, taupomųjų kasų ir kredito unijų, centrinėms įmonėms, Komisija, suskirstydama į kategorijas, priskyrė jų atitinkamų
sektorių rinkos dalis (žr. šio sprendimo 337 ir paskesnius punktus). Trečia, keli ieškovai kaltina Komisiją pažeidus pareigą
motyvuoti suskirstymo į kategorijas ir pradinių sumų nustatymo atžvilgiu (žr. šio sprendimo 410 ir paskesnius punktus). Ketvirta,
BAWAG
,
PSK
et
NÖ-Hypo
(bylos T‑261/02, T‑263/02 ir T‑271/02) teigia, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas (žr. šio sprendimo 418‑431 punktus), ir, penkta,
PSK
,
Erste
ir
ÖVAG
tvirtina, kad Komisijos konstatuoti faktai dėl jų rinkos dalių yra klaidingi (žr. šio sprendimo 432 ir paskesnius punktus).
1.     Dėl
GiroCredit
padaryto pažeidimo inkriminavimo
Erste
(byla T‑264/02)
a)     Šį ieškinio pagrindą pagrindžiančios aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
319   1997 m. gegužės mėnesį
Erste
(veikdama ankstesniu pavadinimu
EÖ
) įsigijo 53 %
GiroCredit
akcijų, kuris buvo centrinė taupomųjų kasų įmonė. Nuo 1994 m. iki
EÖ
įsigijo akcijas didžiausia
GiroCredit
akcijų dalis priklausė
Bank Austria
grupei (žr. šio sprendimo 7–11 punktus). 1997 m. spalio mėnesį
GiroCredit
ir
EÖ
susijungė, ir
EÖ
buvo pervadintas
Erste
.
320   Ginčijamo sprendimo 475–481 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo, ar
GiroCredit
padarytas pažeidimas turėtų būti inkriminuotas
Erste
, ar
BA
. Ji nusprendė negalinti manyti, jog iki akcijas įsigijo
Erste
banko
GiroCredit
komercinei politikai įtaką darė
BA
. Taigi ji priėjo prie išvados, kad už pažeidimą atsako pats
GiroCredit
ir kad po susijungimo ši atsakomybė perėjo
Erste
.
b)     Šalių argumentai
321
Erste
mano, kad
GiroCredit
neteisėtas elgesys iki akcijų įgijimo turėtų būti inkriminuotas
BA
, o ne jam. Pateikdamas tam tikrų įrodymų, jis tvirtina, kad
BA
ir
GiroCredit
santykiuose tenkinamos sąlygos, kurioms esant atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali būti perkelta jos patronuojančiai
bendrovei.
322   Komisija teigia, kad nėra įrodyta, jog yra tenkinamos
GiroCredit
pažeidimo inkriminavimo bankui
BA
sąlygos. Ji mano bet kuriuo atveju galinti pasirinkti skirti sankciją patronuojančiai bendrovei arba antrinei bendrovei, net
jei tenkinamos antrinės bendrovės elgesio inkriminavimo patronuojančiai bendrovei sąlygos.
c)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
323   Nagrinėjant šį ieškinio pagrindą pirmiausia reikia įvertinti, ar šioje byloje yra tenkinamos sąlygos, kuriomis įmonės įgijėjas
yra atsakingas už prieš tai padarytus pažeidimus, ir, antra, nustatyti, kokią įtaką įgijėjo atsakomybei turi tai, kad įgytą
įmonę prieš tai kontroliavo kita patronuojanti bendrovė.
324   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, iš principo už įmonės padarytą pažeidimą turi atsakyti tas fizinis ar juridinis
asmuo, kuris vadovavo įmonei pažeidimo padarymo metu, net jei sprendimo, kuriuo nustatytas šis pažeidimas, priėmimo momentu
įmonės valdymas buvo perduotas kito asmens atsakomybei (286 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
78 punktas). Kol egzistuoja juridinis asmuo, vadovavęs įmonei pažeidimo padarymo metu, atsakomybė už įmonės neteisėtą elgesį
tenka šiam juridiniam asmeniui, net jei materialūs ir asmeniniai veiksniai, prisidėję prie pažeidimo padarymo, po pažeidimo
buvo perleisti tretiesiems asmenims (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 63 punktas ir jį patvirtinančio 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, C‑297/98 P, Rink. p. I‑10101, 25 punktas).
325   Tačiau, jeigu nuo pažeidimo padarymo momento iki momento, kai atitinkama įmonė turi už jį atsakyti, už šios įmonės veiklą
atsakingas asmuo nustojo teisiškai egzistuoti, pirmiausia reikia apibrėžti visus materialius ir asmeninius veiksnius, prisidėjusius
prie padarant pažeidimą, kad vėliau būtų nustatytas asmuo, tapęs atsakingas už jų veiklą, siekiant išvengti, jog, išnykus
už šią veiklą pažeidimo padarymo metu atsakingam asmeniui, įmonė galėtų neatsakyti už pažeidimą (285 punkte minėto sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
953 punktas).
326   Jeigu atitinkama įmonė nustojo egzistavusi dėl to, kad susijungė su įgijėju, pastarasis perima jos aktyvus ir pasyvus, įskaitant
ir atsakomybę už Bendrijos teisės pažeidimą (generalinio advokato J. Mischo išvados 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo
sprendimui
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, I‑9928, 75 punktas). Tokiu atveju atsakomybė už prijungtos įmonės padarytą pažeidimą gali būti perkelta
įgijėjui (pagal analogiją žr. 189 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
145 punktą).
327   Nagrinėjamu atveju juridinis asmuo, atsakingas už
GiroCredit
banko veiklą, iki susijungimo su
EÖ
buvo
GiroCredit Bank der österreichischen Sparkassen AG
. 1997 m. gegužės mėnesį jį įgijo
EÖ
ir jis nustojo egzistuoti 1997 m. spalio mėnesį, kai susijungė su
EÖ
, vėliau tapusiu
Erste
.
328   Taigi, remiantis anksčiau išdėstytais principais,
Erste
turi atsakyti už
GiroCredit
pažeidimus, padarytus prieš tai, kai jį įgijo
EÖ
.
329   Toliau reikia išnagrinėti, ar ši įgijėjo atsakomybė neatsiranda tuomet, kai atsakomybę už pažeidimą, kurį prijungta įmonė
padarė prieš jos įgijimą, gali būti perkelta jos ankstesnei patronuojančiai bendrovei.
330   Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką atskirą teisinį subjektiškumą turinčios dukterinės bendrovės
veiksmai gali būti inkriminuoti patronuojančiai bendrovei, ypač jei antrinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo veiksmų
rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus (1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ICI prieš Komisiją
, 48/69, Rink. p. 619, 132 ir 133 punktai; 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją
, C‑294/98 P, Rink. p. I‑10065, 27 punktas; 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 96 punktas ir šio sprendimo 285 punkte minėto sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
960 punktas) arba jei patronuojanti bendrovė, galinti daryti esminę įtaką savo dukterinės bendrovės komercinei politikai,
žino apie pastarosios dalyvavimą kartelyje ir pritaria jam (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
, T‑309/94, Rink. p. II‑1007, 41, 42, 45, 47 ir 48 punktai ir jį patvirtinančio 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
, C‑248/98 P, Rink. p. I‑9641, 73 punktas).
331   Vis dėlto ši galimybė patronuojančiai bendrovei skirti sankciją už dukterinės bendrovės neteisėtą elgesį savaime netrukdo
nubausti pačios dukterinės bendrovės. Įmonei, t. y. ūkio subjektui, kurį sudaro asmeniniai, materialūs ir nematerialūs veiksniai
(1962 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Mannesmann prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją
, 19/61, Rink. p. 675, 705 ir 706 punktai), vadovauja jos įstatuose numatyti organai ir bet koks sprendimas, kuriuo jai skiriama
bauda, gali būti adresuotas įmonės įstatuose numatytai vadovybei (administracijos tarybai, valdybai, prezidentui, direktoriui
ir t. t.), net jei finansines pasekmes galiausiai patiria savininkai. Ši taisyklė būtų pažeista, jei iš Komisijos, nagrinėjančios
įmonės neteisėtą elgesį, būtų reikalaujama visuomet patikrinti, kas yra lemiamą įtaką įmonei darantis savininkas, kad galėtų
skirti sankciją tik jam (2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt.
prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, toliau – sprendimas
Tokai I
, 279–281 punktai). Taigi galimybė už dukterinės bendrovės elgesį nubausti patronuojančią bendrovę neturi įtakos sprendimo,
adresuoto tik pažeidime dalyvavusiai dukterinei bendrovei arba tik patronuojančiai bendrovei, kuri ją kontroliavo darant pažeidimą,
teisėtumui.
332   Tokį pasirinkimą Komisija turi ir dukterinės bendrovės ekonominio kontrolės perėmimo atveju. Nors tokiu atveju Komisija gali
inkriminuoti dukterinės bendrovės elgesį laikotarpiu iki jos perėmimo ankstesnei patronuojančiai bendrovei, o laikotarpiu
po perėmimo – naujai patronuojančiai bendrovei (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 330 punkte minėto 2000 m. lapkričio 16 d.
Sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
73 punktą), ji neprivalo to daryti ir gali nuspręsti už jos elgesį nubausti tik dukterinę bendrovę.
333   Teisinga, kad atitinkamo pažeidimo ir už jį skiriamų sankcijų sunkumo atžvilgiu atsakomybė už konkurencijos teisės pažeidimo
padarymą yra individuali (189 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
78 punktas), o fizinis ar juridinis asmuo turi būti baudžiamas tik už jam asmeniškai inkriminuojamus veiksmus (2001 m. gruodžio
13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, toliau – sprendimas
KTS
, 63 punktas ir 231 punkte minėto sprendimo
ADM
261 punktas). Remiantis šiuo principu, Komisija negali nustatyti kurios nors bendrovės įgijėjo atsakomybę už šios bendrovės
elgesį iki įgijimo, nes ši atsakomybė turi tekti pačiai bendrovei, jeigu ji vis dar egzistuoja (šiuo klausimu žr. šio sprendimo
330 punkte minėto 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
72 punktą ir 286 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
77–80 punktus).
334   Tačiau šiam principui neprieštarauja tai, kad dukterinei bendrovei tenka atsakomybė už jos pačios elgesį, net jei dėl to tuomet,
kai po pažeidimo padarymo dukterinė bendrovė prarado savo teisinį subjektiškumą, sankcija būtų skirta įgijėjui, neturinčiam
jokio ryšio su pažeidimu.
335   Jeigu Komisija įrodė įmonės dalyvavimą kartelyje, ji turi teisę skirti baudą jai vadovaujančiam fiziniam ar juridiniam asmeniui
arba, jei toks nebeegzistuoja, jo teisių perėmėjui, neprivalėdama patikrinti, ar įmonė veikė autonomiškai, ar pagal patronuojančios
bendrovės nurodymus. Kitaip Komisijos tyrimus labai apsunkintų būtinybė kiekvienu įmonės kontrolės perėmimo atveju patikrinti,
kiek jos veiksmai gali būti inkriminuojami ankstesnei patronuojančiai bendrovei.
336   Iš to, kas išdėstyta, nesant reikalo nagrinėti, ar
GirCredit
elgesys galėjo būti inkriminuotas
BA
, išplaukia, kad inkriminavusi šį elgesį
Erste
, kaip
GiroCredit
teisių perėmėjui, Komisija nepadarė jokio pažeidimo.
2.     Dėl „decentralizuotų sektorių“ bankų rinkos dalių priskyrimo centrinėms įmonėms (bylos T‑259/02, T‑264/02 ir T‑271/02)
337
RZB
,
Erste
ir
ÖVAG
mano, kad jų priskyrimas tam tikrai kategorijai neteisėtas, nes Komisija jiems, kaip vadovaujančioms decentralizuotų
Raiffeisen
, taupomųjų kasų ir kredito unijų įmonėms, priskyrė visas atitinkamo sektoriaus rinkos dalis.
a)     Ginčijamas sprendimas
338   Ginčijamame sprendime atitinkamų sektorių rinkos dalių priskyrimas centrinėms įmonėms pateisinamas tokiais argumentais:
„515) Šioje byloje pažeidimų, kvalifikuotinų kaip labai sunkūs, atveju skirtinų baudų skalė leidžia atsižvelgti į faktinį atitinkamų
įmonių ekonominį pajėgumą smarkiai iškraipyti konkurenciją. Ši skalė taip pat leidžia nustatyti tokio dydžio baudą, kuri užtikrina
pakankamą atgrasomąjį poveikį. Toks diferencijuotas vertinimas šioje byloje ypač tinka, nes pažeidime dalyvavusių įmonių ir
grupių dydis labai skiriasi.
516)               Šioje byloje reikia atsižvelgti į Austrijos bankininkystės rinkos ypatumus. Iš tikrųjų būtų neteisinga sumažinti
Erste
,
RZB
ir
ÖVAG
reikšmę tinkle ir jų faktinį pajėgumą iškraipyti konkurenciją vartotojų nenaudai, atsižvelgus tik į jų, kaip komercinių bankų,
atitinkamą veiklą.
517)               Bylos medžiaga, atvirkščiai, akivaizdžiai parodo, kad šios įmonės, kaip vadovaujančios atitinkamoms grupėms, intensyviais
pasikeitimais informacija grupės viduje iš esmės prisidėjo prie tinklo veiksmingumo visoje Austrijoje. Šios įmonės atstovavo
ne tik savo, bet ir savo grupių interesams, o kiti kartelio dalyviai jas šiuo atžvilgiu vertino kaip atitinkamų grupių atstovus.
Taigi susitarimai buvo sudaryti ne tik tarp skirtingų bankų, bet ir tarp grupių.
518)               Todėl už šių vadovaujančių įmonių slypinčių grupių – taupomųjų kasų grupės, (
Raiffeisen
bankų) grupės ir kredito unijų grupės – ignoravimas lemtų tai, kad būtų nustatytos neadekvačios ir ekonominės realybės neatitinkančios
baudos, kurios neturėtų jokio atgrasomojo poveikio. Baudos iš tikrųjų turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį tik tada, jei vadovaujančios
įmonės ateityje nedalyvautų suderintuose veiksmuose kaip atitinkamų grupių atstovės.“
b)     Šalių argumentai
Ieškovų argumentai
339   Pirmiausia ieškovai teigia, kad Komisija pažeidė jų teisę į gynybą ir pareigą motyvuoti. Antra, jie tvirtina, kad Komisija
teisiniu požiūriu neteisingai įvertino sąlygas, kurioms esant baudos apskaičiavimo tikslais leidžiama vienos įmonės rinkos
dalis priskirti kitai įmonei. Trečia, ieškovai ginčija konstatuotas faktines aplinkybes, kuriomis Komisija rėmėsi pagrįsdama
rinkos dalių priskyrimą, ir šių faktinių aplinkybių įvertinimą.
–       Dėl teisės į gynybą ir motyvavimo
340
Erste
kaltina Komisiją pažeidus jo teisę į gynybą, nes pranešime apie kaltinimus nebuvo nurodyta, kad Komisija ketina centinėms
įmonėms priskirti jų grupių rinkos dalis. Be to,
Erste
ir
ÖVAG
tvirtina, kad pranešime apie kaltinimus nebuvo paminėtas nei tariamas informacijos perdavimas decentralizuotiems bankams,
nei tariamas vadovaujančių įmonių atstovavimas jiems.
341
Erste
taip pat mano, kad Komisija pažeidė pareigą motyvuoti dėl rinkos dalių priskyrimo.
–       Dėl rinkos dalių priskyrimo sąlygų
342
RZB
ir
Erste
teigia, kad visų atitinkamam sektoriui priklausančių bankų rinkos dalių priskyrimas centrinėms įmonėms reiškia šių bankų
elgesio inkriminavimą šioms įmonėms. Jie tvirtina, kad toks priskyrimas neturi teisinio pagrindo ir prieštarauja individualiam
atsakomybės už konkurencijos teisės pažeidimą pobūdžiui, nes sektoriai negali būti laikomi ūkio subjektais.
RZB
ir
Erste
mano, kad taip Komisija siekia grįžti prie savo sprendimo selektyviai persekioti tik dalį pažeidime dalyvavusių įmonių ir
skirti sankcijas trims minėtiems sektoriams priklausantiems bankams, nesuteikusi jiems galimybės gintis.
343
RZB
priduria, kad Komisijos veiksmai nenuoseklūs, nes ji skyrė baudą
RLB
, kuris taip pat priklauso
Raiffeisen
grupei. Be to, pareikšdamas ieškinio pagrindą dėl neteisingo taupomųjų kasų grupės rinkos dalies nustatymo (žr. šio sprendimo
440 punktą),
Erste
teigia, kad į
EÖ
rinkos dalį buvo atsižvelgta du kartus, nes jam buvo skirta individuali bauda, nors iki susijungimo su centrine įmone
GiroCredit
, iš ko susiformavo
Erste
(žr. šio sprendimo 319 punktą), jis priklausė decentralizuotiems taupomųjų kasų grupės bankams.
Erste
priduria, kad taupomųjų kasų veiksmų inkriminavimas centrinei įmonei lemia neteisingus rezultatus, nes jis nei teisiškai,
nei faktiškai neturi galimybės padalyti baudos teisiškai nepriklausomoms taupomosioms kasoms.
344   Ieškovų nuomone, nei „faktinis įmonių pajėgumas“ padaryti žalos vartotojams, nei pakankamo baudos atgrasomojo poveikio reikalavimas
negali pateisinti tokio priskyrimo. Šiame kontekste
ÖVAG
ir
Erste
kaltina Komisiją vienodo požiūrio į didelius centralizuotus bankus ir decentralizuotus sektorius principo nepaisymu.
ÖVAG
priduria, kad, priskyrusi sektorių rinkos dalis vadovaujančioms įmonėms, Komisija neteisingai prilygino pastaruosius dideliems
komerciniams bankams, turintiems centrinės būstinės kontrolei priskirtinų padalinių tinklą. Be to, jis kaltina Komisiją neteisingai
neatsižvelgus į decentralizuotiems sektoriams inkriminuotą pasikeitimą informacija, panašų į informacijos pasikeitimą tarp
BA‑CA
ir tam tikrų bankų, kur jis turi didelę kapitalo dalį.
345
RZB
ir
Erste
taip pat remiasi įmonių asociacijoms taikomomis taisyklėmis, kurios, jų nuomone, prieštarauja sektorių rinkos dalių priskyrimui
vadovaujančioms įmonėms. Visų pirma jie nurodo 1997 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
SCK ir FNK prieš Komisiją
(T‑213/95 ir T‑18/96, Rink. p. II‑1739, 254 punktas), kuris, anot jų, neleidžia vadovaujančioms įmonėms priskirti sektorių ekonominio pajėgumo,
nes jie yra ne įmonių asociacijos, o įmonės. Antra, jie tvirtina, kad decentralizuotų bankų rinkos dalių priskyrimas vadovaujančioms
įmonėms negalimas, nes pastarosios neturi jokios galimybės įpareigoti šio sektoriaus bankų, o remiantis teismų praktika, asociacijos
galimybė įpareigoti savo narius yra viena iš sąlygų, siekiant priskirti pastarųjų rinkos dalis. Trečia, jie teigia, kad rinkos
dalių priskyrimas vadovaujančioms įmonėms prieštarauja įmonių asociacijų subsidiariai atsakomybei, numatytai gairių 5 punkto
c papunktyje. Ieškovų nuomone, nagrinėjamu atveju buvo visiškai įmanoma pradėti pažeidimo procedūrą prieš decentralizuotus
bankus ir skirti jiems tinkamas sankcijas.
–       Dėl faktinių aplinkybių ir jų įvertinimo
346   Pirmiausia ieškovai kaltina Komisiją neatsižvelgus į teisinę ir ekonominę decentralizuotų bankų nepriklausomybę, pabrėždami,
jog jie negali duoti nurodymų savo sektoriaus įmonėms. Savo atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo klausimus jie visų
pirma primygtinai nurodo neturintys jokių „realių“ galių daryti įtaką decentralizuotų bankų veiksmams konkurencijos atžvilgiu.
347
RZB
šiuo klausimu paaiškina, kad
Raiffeisen
sektoriui būdinga „bottom up“ struktūra, pagal kurią vietiniai (arba „pirminiai“)
Raiffeisen
bankai yra regioninių (arba „antrinių“, vadinamų „Raiffeisen‑Landesbanken“) bankų kooperaciniai nariai, o pastarieji savo
ruožtu turi daugiau kaip 80 %
RZB
akcijų.
RZB
teigimu, jis ir
Raiffeisen‑Landesbanken
pirminiame arba antriniame lygmenyse esančių bankų atžvilgiu teikia tik tam tikras „paslaugas“. Jis pažymi, kad neturi pastarųjų
bankų kapitalo dalių, ir ši aplinkybė skiria jį nuo kitų vadovaujančių decentralizuotų sektorių įmonių.
RZB
tvirtina, kad jis yra tik pirminių bankų ir
Raiffeisen‑Landesbanken
instrumentas, o šiems savo ruožtu netaikomi
RZB
nurodymai. Jo teigimu, kooperatyvo formos sektoriaus struktūra neleidžia inkriminuoti pirminių bankų veiksmų
RZB
, ir aplinkybė, kad tam tikrose į dalis suskirstytose srityse jie figūruoja kaip vienas subjektas, negali pakeisti tokios
išvados.
RZB
nurodo, kad hierarchinės struktūros nebuvimas lėmė visuotinai žinomą
Raiffeisen
sektoriaus „drausmės stoką“ įgyvendinant bankų susitikimų rekomendacijas, dėl kurios kiti bankai nuolat skundžiasi. Anot šio
banko,
Raiffeisen
struktūros prigimtis lėmė, kad atskiri
Raiffeisen
bankai, ypač saugodami savo autonomiją, suteikė
RZB
tik neišsamios informacijos apie numatomas sąlygas arba net iš anksto paskelbė, kad „patys“ nustatys savo sąlygas.
348
Erste
pirmiausia aprašo savo dalį tam tiktų taupomųjų kasų kapitale. Jis mano, kad atsižvelgiant į nedidelį dalies dydį taupomųjų
kasų grupė negali sudaryti ūkio subjekto, o tai galėtų pateisinti taupomųjų kasų veiksmų inkriminavimą centrinei įmonei. Jis
taip pat teigia, kad teisės normos dėl taupomųjų kasų ir centrinės įmonės įstatai skirti suteikti galimybę ar palengvinti
banko operacijų vykdymą mažoms decentralizuoto sektoriaus kredito įstaigoms ir jie susiję su funkcijomis, kurių šios įmonės
negali įgyvendinti pačios dėl to, kad yra nedidelės ir neturi pakankamai išteklių. Jis detaliai išanalizuoja šias nuostatas,
kurių pagrindu daro išvadą, kad jos nesuteikia centrinei įmonei jokios įtakos taupomųjų kasų komerciniai veiklai.
Erste
kaltina Komisiją taikius „dvigubus standartus“, nes teisės ir pareigos, kuriomis ji pagrindė regioninių taupomųjų kasų veiksmų
inkriminavimą
GiroCredit
, 1997 m. daug didesne dalimi buvo pasiskirstytos tarp
GiroCredit
ir
BA
, kuris, be to, turėjo didžiausią
GiroCredit
kapitalo dalį.
Erste
pabrėžia, kad, nepaisydama to, Komisija neinkriminavo
GiroCredit
veiksmų
BA
.
Erste
tvirtina, kad komercinė taupomųjų kasų veikla buvo vykdoma neatsižvelgiant į vadovaujančią įmonę. Šiuo atžvilgiu jis visų
pirma pastebi, kad pareiga įrodyti, jog
Erste
/
GiroCredit
iš tikrųjų kontroliavo komercinę taupomųjų kasų veiklą tenka Komisijai, kuri sprendime tokių įrodymų nepateikė. Vis dėlto,
siekdamas įrodyti nepriklausomą taupomųjų kasų komercinę veiklą,
Erste
pateikia tokius argumentus:
–       taupomųjų kasų nepriklausomumas nuo vadovaujančios įmonės užtikrinamas Austrijos įstatymu dėl taupomųjų kasų ir Akcinių bendrovių
įstatymu,
–       jeigu vadovaujanti įmonė būtų turėjusi teisę daryti lemiamą įtaką taupomųjų kasų veiklai, turėtų būti taikomos specialios
Bankwesengesetz
30 straipsnio nuostatos, o to nebuvo,
–       taupomosios kasos geriau nei vadovaujanti įmonė turėjo galimybę, nustatydamos savo banko operacijų sąlygas, orientuotis į
situaciją regione ir vietoje,
–       kiekviena taupomoji kasa vykdė savo komercinę politiką, o taupomųjų kasų nustatytos banko operacijų sąlygos jų komerciniuose
santykiuose su savo klientais buvo skirtingos,
–       ir svarbiausia – nagrinėjamu laikotarpiu daugelyje vietinių rinkų regioninės taupomosios kasos konkuravo tarpusavyje ir su
vadovaujančios įmonės filialais.
349   Antra, dėl pasikeitimo informacija tarp vadovaujančių įmonių ir decentralizuotų bankų
RZB
pripažįsta, kad toks pasikeitimas jo sektoriuje iš tikrųjų vyko, tačiau neigia, kad vidiniai informacijos ir atstovavimo
mechanizmai buvo specialiai sukurti siekiant įgyvendinti susitarimus. Jis tvirtina, kad
Raiffeisen
sektoriaus struktūra buvo dar iki pažeidimų ir paprasčiausia atitiko trijų lygių sektoriaus struktūrą.
RZB
mano, kad jo vykdytas informacijos perdavimas, skirtas susitarimams įgyvendinti vietos lygmenyje, neturėjo lemiamos reikšmės,
nes buvo tiesioginiai „horizontalūs“ kontaktai šiuo lygmeniu, o
Raiffeisen-Landesbanken
galėjo patys gauti informacijos apie susitarimus. Tačiau
Erste
ir
ÖVAG
teigia, kad informacijos perdavimas tarp centrinės ir decentralizuotų įmonių nebuvo įrodytas nei taupomųjų kasų, nei kredito
unijų atveju.
350   Trečia,
RZB
ir
Erste
ginčija teiginius, be kita ko, išdėstytus ginčijamo sprendimo 61 ir 517 konstatuojamosiose dalyse, kad jie buvo savo sektorių
„atstovai“ ir (arba) kiti bankai juos tokiais laikė.
351
RZB
pabrėžia neturėjęs jokios galios įpareigoti visą sektorių per atitinkamų bankų susitikimus, ir tai buvo visiškai akivaizdu
kitiems susitikimų dalyviams. Jis priduria buvęs visiškai nesuinteresuotas, kad visas
Raiffeisen
sektorius taikytų susitarimus, nes dėl sektoriaus struktūros jis nebūtų gavęs jokio tariamo papildomo pelno iš draudžiamų
kartelinių susitarimų.
352
Erste
, remdamasis detalia ginčijamame sprendime, visų pirma jo 62 konstatuojamojoje dalyje, cituotų dokumentų analize, teigia,
kad jie neįrodo teiginio, jog jis (arba
GiroCredit
prieš susijungimą) per apskritojo stalo susitikimus veikė kaip viso taupomųjų kasų sektoriaus atstovas. Dublike jis priduria,
kad iš 1999 m. pranešimo apie susitarimo taupomųjų kasų sektoriuje projektą, kuriame buvo nurodyta, jog vadovaujanti įmonė
turi „ginti taupomųjų kasų interesus“, Komisija negalėjo daryti išvados, kad jis per apskritojo stalo susitikimus gynė pastarųjų
interesus. Teismo posėdyje jis pabrėžė, kad 1997–1999 m. taupomųjų kasų sektorius buvo iš esmės reorganizuotas nustatant glaudesnius
santykius tarp įmonių ir jų išsidėstymą rinkoje. Be to, jis ginčija teiginį, nurodytą ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamojoje
dalyje, kad susitarimai dėl komercinių sąlygų buvo sudaryti ir grupės viduje.
353   Ketvirta,
Erste
tvirtina, kad, siekdama pateisinti ginčijamą priskyrimą, Komisija negali remtis tariama Vienos apskritojo stalo susitikimų
įtaka susitikimams regioniniu lygmeniu. Jis teigia, kad ginčijamame sprendime neatsižvelgiama į aplinkybę, jog nors
Erste
/
GiroCredit
vykdė veiklą federalinėse žemėse, jis tai darė per savo filialus, o ne tarpininkaujant savarankiškoms taupomosioms kasoms.
Erste
neneigia, kad jis pats arba
GiroCredit
dalyvavo tų regionų apskritojo stalo susitikimuose, kuriuose turėjo filialų. Jis pabrėžia, kad tai nereiškia, jog jis bandė
daryti įtaką regioninėms taupomosioms kasoms, kurios dalyvavo tuose pačiuose apskritojo stalo susitikimuose, neatsižvelgiant
į jų vadovaujančią įmonę, ir kad per apskritojo stalo susitikimus regionines taupomąsias kasas jis vertino lygiai taip pat,
kaip ir kitus dalyvaujančius bankus.
Komisijos argumentai
354   Komisija visų pirma tvirtina, kad reikia skirti vienos įmonės neteisėtų veiksmų inkriminavimą kitai įmonei ir įmonių suskirstymą
į kategorijas, siekiant nustatyti pradinę baudos sumą; ji taip pat teigia kiekvieną vadovaujančią įmonę nubaudusi tik už jos
paties veiksmus, t. y. už jos prisidėjimą prie kartelio veiklos visoje Austrijos teritorijoje perduodant savo sektoriaus įmonėms
skirtą arba iš jų gautą informaciją. Jos teigimu, dėl to argumentai, paremti ūkio subjekto nebuvimu arba įmonių asociacijoms
taikomomis taisyklėmis, yra nereikšmingi. Ji mano, kad gairių požiūriu atsižvelgimą į rinkos dalis pateisina būtinybė įvertinti
tikrą vadovaujančių įmonių pajėgumą daryti žalą konkurencijai. Galiausiai ji tvirtina, kad vadovaujančios įmonės su savo grupe
sudaro bendrą ekonominę veiklą vykdančius subjektus, prilygstančius ūkio subjektams.
c)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirminės pastabos
355   Pirmiausia primintina, kad centrinėms įmonėms jų sektorių bankų rinkos dalys buvo priskirtos skirstant ginčijamo sprendimo
adresatus į kategorijas. Pasinaudodama šia galimybe, numatyta gairių 1 punkto A dalies šeštojoje pastraipoje, Komisija siekė
atsižvelgti į tikrąjį šių įmonių pajėgumą iškraipyti konkurenciją ir dydį bei kartu tikrąjį jų neteisėto elgesio poveikį konkurencijai.
356   Šiuo atžvilgiu reikia atmesti ieškovų argumentą, kad ginčijamame sprendime priskiriant vadovaujančioms įmonėms jų sektorių
bankų rinkos dalis joms buvo inkriminuoti pastarųjų neteisėti veiksmai. Ginčijamame sprendime rinkos dalių priskyrimas negrindžiamas
konkrečiais įrodymais dėl tikrojo decentralizuotų bankų dalyvavimo darant pažeidimą. Kaip išplaukia iš 516–518 konstatuojamųjų
dalių, Komisija visų pirma rėmėsi Austrijos bankininkystės rinkos ypatumais, kuriai, anot jos, būdinga tai, jog centrinių
įstaigų reikšmė jų tinkluose ir pajėgumas iškraipyti konkurenciją yra reikšmingesni nei jų, kaip komercinių bankų, pajėgumas
vykdyti atitinkamą veiklą. Antra, Komisija, viena vertus, pasirėmė vadovaujančių įmonių vaidmeniu jų tinkluose siekiant įgyvendinti
susitarimus, visų pirma keičiantis informacija, ir, antra vertus, jų, kaip savo sektorių atstovų, vaidmeniu kartelyje. Taip
Komisija patraukė vadovaujančias įmones atsakomybėn už jų pačių veiksmus, kurių sunkumo laipsnis buvo nustatytas pagal padaryto
pažeidimo pobūdį, t. y. horizontalus susitarimas dėl kainų, taip pat atsižvelgiant į aplinkybę, kad bankininkystės sektorius
siūlo ypatingos svarbos paslaugas ir vartotojams, ir įmonėms, t. y. visam ūkiui (ginčijamo sprendimo 506 ir 507 konstatuojamosios
dalys).
357   Todėl reikia atmesti visus ieškovų ieškinių pagrindus, paremtus klaidinga prielaida, kad Komisija jiems inkriminavo neteisėtus
jų sektorių bankų veiksmus.
358   Be to, neginčijama, kad Komisijos vadovaujančioms įmonėms skirtos baudos neviršija 10 % jų apyvartos ribos, nustatytos Reglamento
Nr. 17 15 straipsnio 1 dalyje. Taip pat neabejotina, kad Komisija vadovaujančių įmonių nekvalifikavo kaip įmonių asociacijų.
Todėl šioje byloje nėra taikomos taisyklės, kurias teismų praktika nustatė, siekiant įmonių asociacijos narių apyvartą priskirti
asociacijai, kad būtų galima nustatyti minėtą ribą. Taip pat reikia atmesti visus kitus prieštaravimus, susijusius su sąlygų,
kurios taikomos atsižvelgiant į įmonių asociacijų narių apyvartą nustatant šiai asociacijai skiriamą baudą, nepaisymu.
359   Be to, pažymėtina, kad, kaip visos šalys patvirtino savo atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo klausimus, siekiant suskirstyti
į kategorijas pagal gairių 1  punkto A dalies šeštąją pastraipą, reikia atsižvelgti į įmonės objektyvias ar struktūros savybes
bei į situaciją nagrinėjamoje rinkoje.
360   Šioms objektyvioms savybėms priskiriamas ne tik įmonės dydis ir galia rinkoje, kaip jas atspindi jos pačios rinkos dalys ar
jos pačios apyvarta, bet ir ryšiai su kitomis įmonėmis, jeigu jie gali turėti įtakos rinkos struktūrai. Kaip Komisija teisingai
pažymėjo ginčijamo sprendimo 516–518 konstatuojamosiose dalyse, faktinis įmonės pajėgumas padaryti didelės žalos ir realus
jos padaryto pažeidimo poveikis turi būti vertinami atsižvelgiant į ekonominę realybę. Taigi teisinga, jei atsižvelgdama į
gaires Komisija įvertina tokius ryšius, siekdama nustatyti tikrąjį kartelio narių ekonominį pajėgumą padaryti žalą ir jų pažeidimo
sunkumą.
361   Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, kad rinkos struktūra gali būti paveikiama, ne tik kai ryšiai tarp įmonių vienai iš jų suteikia
galią vadovauti ar visiškai kontroliuoti kitų ūkio subjektų konkurencinį elgesį, kaip yra ūkio subjektų atveju. Tam tikros
įmonės galia rinkoje taip pat gali viršyti jos turimą rinkos dalį, jeigu ji palaiko tvirtus ryšius su kitomis įmonėmis, per
kuriuos neformaliai gali daryti įtaką jų veiksmams. Taip pat yra, kai tarp įmonių egzistuojantys ryšiai sumažina ar panaikina
konkurenciją tarp jų (pagal analogiją žr. 1978 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
United Brands prieš Komisiją
, 27/76, Rink. p. 207, 99–103 punktus). Aplinkybė, kad tokie ryšiai neleidžia konstatuoti, jog atitinkamos įmonės sudaro ūkio
subjektą, nereiškia, kad Komisija turi jų nepaisyti ir įvertinti situaciją rinkoje, tarsi tokių ryšių nebūtų.
362   Atvirkščiai, konkretūs įvairių kartelio narių veiksmai arba jų individualios kaltės laipsnis savaime nėra lemiami suskirstant
juos į kategorijas. Teisinga, kad tam tikros įmonės veiksmai gali parodyti santykių, kuriuos ji palaiko su kitomis įmonėmis,
pobūdį. Tačiau konkretūs veiksmai, pavyzdžiui, pasikeitimo informacija su kitomis įmonėmis organizavimas arba aiškių pozicijų
užėmimas per kartelio susitikimus, siekiant apginti jų interesus arba užtikrinti antikonkurencinių susitarimų paisymą, nėra
nei būtini, nei savaime pakankami, kad būtų galima pateisinti atsižvelgimą į pastarųjų įmonių apyvartą vertinant pirmosios
įmonės galią rinkoje. Nesant tvirtų ryšių su įmonėmis, su kuriomis keičiamasi informacija arba kurių interesams atstovaujama,
toks elgesys nėra lemiamas suskirstant į kategorijas, nors prireikus į jį galima atsižvelgti vertinant sunkinančias ar lengvinančias
aplinkybes pagal gairių 2 ir 3 punktus.
363   Argumentai, kuriais Komisija grindė rinkos dalių priskyrimą (žr. šio sprendimo 356 punktą), turi būti aiškinami atsižvelgiant
į anksčiau pateiktą analizę.
364   Šiuo požiūriu ginčijamo sprendimo 516 ir 517 konstatuojamosiose dalyse esančią nuorodą į vadovaujančių įmonių vaidmenį, kaip
savo sektorių atstovų, ir teiginį, kad buvo susitarimai tarp grupių, iš esmės reikia suprasti kaip nuorodą į vadovaujančioms
įmonėms būdingus požymius, pavyzdžiui, įtaka, kurią jos gali daryti grupės nariams dėl savo vaidmens, o ne į konkrečius ieškovų
veiksmus. Tai patvirtina ginčijamo sprendimo 58 konstatuojamoji dalis, numatanti:
„Čia reikia aptarti ypatingą vadovaujančių įmonių –
Erste
(anksčiau‑
GiroCredit
),
RZB
ir
ÖVAG
– vaidmenį „Lombardo tinkle“. Šis (istoriškai susiklostęs ir nuo seno perimtas) koordinavimo ir atstovavimo savo grupėms
vaidmuo buvo tiesiogiai naudingas geram šio tinklo funkcionavimui. Viena vertus, vadovaujančios įmonės organizavo abipusį
pasikeitimą informaciją tarp Vienos ir federalinių žemių atitinkamų grupių viduje; kita vertus, jos gynė savo grupės interesus
santykiuose su kitomis kartelio grupėmis.“
365   Be to, Komisija, teigdama, kad egzistuoja „ypatingi ryšiai“, suteikiantys taupomųjų kasų tinklui „koncernui prilygstančią
struktūrą“ (21 išnaša) ir kad vietiniai
Raiffeisen
bankai, nors jie ir nepaklūsta
RZB
ar regioninių bankų nurodymams, palaiko „ribotus konkurencinius santykius“ (23 išnaša), rėmėsi objektyviomis, su rinkos struktūra
susijusiomis aplinkybėmis.
366   Šiame kontekste nuoroda į tam tikrus elgesio požymius yra vadovaujančių įmonių vaidmens aprašymo dalis. Ginčijamame sprendime
minimi pasikeitimai informacija parodo vadovaujančių įmonių vaidmenį ir jų poziciją grupėse, o sąvoka „atstovavimas“ susijusi
ne tik su konkrečiais veiksmais, bet ir gali būti suprasta struktūrine prasme.
367   Nagrinėdamas centrinių įmonių ieškinių pagrindus, kuriais keliamas klausimas dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo, nes jiems
buvo priskirtos jų sektorių bankų rinkos dalys, Pirmosios instancijos teismas privalo atsižvelgti į pirmiau išdėstytus argumentus
bei diskreciją, kurią turi Komisija nustatydama baudas (1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Martinelli prieš Komisiją
, T‑150/89, Rink. p. II‑1165, 59 punktas), bei apriboti savo teisminę kontrolę tik įvertinimu dėl procedūros ir pagrindimo taisyklių
paisymo bei faktinių aplinkybių teisingumo, teisinių klaidų, akivaizdžių vertinimo klaidų ir piktnaudžiavimo įgaliojimais
nebuvimo. Greta šios teisėtumo kontrolės Pirmosios instancijos teismas turi įvertinti, ar reikia pasinaudoti neribota jurisdikcija
centrinėms įmonėms skirtų baudų atžvilgiu.
368   Taigi visų pirma reikia išnagrinėti, ar ginčijamame sprendime buvo paisoma teisės į gynybą, kuri yra procedūrinė norma, ir
ar sprendimas yra pakankamai pagrįstas, kiek tai susiję su decentralizuotų bankų rinkos dalių priskyrimu centrinėms įmonėms.
Toliau bus nagrinėjamas argumentų, pagrindžiančių Komisijos atliktą priskyrimą, teisėtumas, atsižvelgiant į individualų atsakomybės
už konkurencijos teisės pažeidimus pobūdį. Trečia, reikės išnagrinėti ieškovų kaltinimus, susijusius su gairių nepaisymu,
vienodo požiūrio principo pažeidimu ir Komisijos veiksmų nesuderinamumu su 345 punkte minėtu sprendimu
SCK ir FNK prieš Komisiją
. Galiausiai bus įvertinti ieškovų kaltinimai dėl konstatuotų faktinių aplinkybių, kuriomis rėmėsi Komisija, teisingumo ir
dėl klausimo, ar, atsižvelgiant į centrinių įmonių vaidmenį, Komisijos sprendimas dėl rinkos dalių priskyrimo buvo pagrįstas.
Dėl teisės į gynybą ir motyvavimo
369   Pirmiausia reikia atmesti kaltinimą, kad pranešime apie kaltinimus nenurodžiusi, jog ketina priskirti decentralizuotų sektorių
rinkos dalis centrinėms įmonėms, Komisija pažeidė ieškovų teisę į gynybą. Kalbant apie baudų dydžio apskaičiavimą, pasakytina,
kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, pakanka, jog pranešime apie kaltinimus Komisija aiškiai nurodytų, kad išnagrinės,
ar atitinkamoms įmonėms reikia skirti baudas, ir nurodys baudos skyrimą lemiančias pagrindines teisines ir faktines aplinkybes,
pavyzdžiui, įtariamo pažeidimo sunkumo laipsnį ir trukmę bei aplinkybę, ar jis buvo padarytas „tyčia ar dėl neatsargumo“ (šio
sprendimo 213 punkte minėto sprendimo
MDF
21 punktas). Jeigu Komisija nurodė faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis ketina pagrįsti baudos apskaičiavimą, ji neprivalo
patikslinti būdo, kaip pasinaudos kiekviena iš šių aplinkybių nustatydama baudos dydį. Be to, dėl baudos dydžio nustatymo
įmonės turi papildomą garantiją, nes Pirmosios instancijos teismas turi neribotą jurisdikciją ir pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį
gali panaikinti ar sumažinti baudą (šio sprendimo 225 punkte minėto sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
199, 200 ir 206 punktai). Nagrinėjamu atveju pranešime apie kaltinimus Komisija nurodė, kad
RZB
,
Erste
ir
ÖVAG
yra atitinkamų sektorių vadovaujančios įmonės. Šios nuorodos pakako, kad šiuo klausimu būtų užtikrinta ieškovų teisė į gynybą.
370   Iš to išplaukia, kad
Erste
ir
ÖVAG
nurodyti kaltinimai, jog pranešime apie kaltinimus nebuvo pakankamų nuorodų dėl informacijos perdavimo jų sektoriuose ir dėl
šių vadovaujančių įmonių atstovavimo decentralizuotiems bankams, taip pat atmestini. Nuoroda į šias aplinkybes ginčijamame
sprendime buvo padaryta analizuojant faktinį vadovaujančių įmonių pajėgumą iškraipyti konkurenciją, kad bankus būtų galima
suskirstyti į kategorijas. Šiame kontekste nuorodos pavaizduoja vadovaujančių įmonių vaidmenį, kuris savo ruožtu buvo minėtas
pranešime apie kaltinimus. Tačiau šios aplinkybės neturi jokios savarankiškos įtakos vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį,
kuris, kaip jau pažymėta, buvo nustatytas remiantis pažeidimo pobūdžiu, atsižvelgiant į bankininkystės sektoriaus svarbą visam
ūkiui (šio sprendimo 311 punkte minėto sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
158 ir 159 punktai). Todėl Komisija neprivalėjo jų paminėti pranešime apie kaltinimus.
371   Kalbant apie kaltinimą dėl nepakankamo pagrindimo, konstatuotina, kad nuorodų apie decentralizuotų grupių rinkos dalių priskyrimo
priežastis, esančių ginčijamo sprendimo 515–518 konstatuojamosiose dalyse, pakanka, jog ieškovai galėtų ginti savo teises,
o Pirmosios instancijos teismas – atlikti kontrolę. Iš 516 ir 518 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad, siekdama įvertinti
faktinį centrinių įmonių pajėgumą iškraipyti konkurenciją, Komisija ketino atsižvelgti į ekonominę realybę, susiklosčiusią
dėl šių įmonių padėties decentralizuotuose bankininkystės tinkluose ir įtakos, kurią jos galėjo daryti savo sektorių bankams.
Siekiant paaiškinti, kodėl faktinis šių įmonių pajėgumas padaryti žalos konkurencijai atitiko decentralizuotų sektorių pajėgumą,
517 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda į centrinių įmonių indėlį į „Lombardo tinklo“ veiksmingumą, į šių įmonių atstovavimą
sektorių interesams ir į kitų apskritojo stalo susitikimų dalyvių požiūrį, kurie, remiantis ginčijamu sprendimu, centrines
įmones vertino kaip sektorių atstovus. Neatsižvelgiant į tai, ar šie argumentai pateisina Komisijos požiūrį, jie pakankamai
aiškiai parodo priežastis, dėl kurių ji nusprendė galinti jį taikyti.
Dėl Komisijos požiūrio teisėtumo, atsižvelgiant į individualų atsakomybės už konkurencijos teisės pažeidimus pobūdį
372   Remiantis principu, kad atsakomybė už konkurencijos teisės pažeidimų padarymą yra individuali, fizinis ar juridinis asmuo
gali būti baudžiamas tik už aplinkybes, kurias galima inkriminuoti jam individualiai (žr. šio sprendimo 333 punktą).
373   Pirmiausia reikia priminti, kad ginčijamame sprendime vadovaujančioms įmonėms nebuvo inkriminuoti jų sektorių bankų veiksmai;
jie buvo nubausti už savo veiksmus, kurie nustatyti pagal pajėgumą padaryti žalą konkurencijai ir konkretų jų pažeidimo poveikį,
o tai išplaukia iš jų padėties decentralizuotuose bankininkystės sektoriuose (žr. šio sprendimo 355–366 punktus).
374   Kadangi Komisija vadovaujančioms įmonėms neinkriminavo decentralizuotų bankų neteisėtų veiksmų, nagrinėjamu atveju nėra reikšminga,
ar ryšiai, egzistuojantys tarp tokios bankų grupės narių, leidžia ją kvalifikuoti kaip ūkio subjektą. Iš to išplaukia, kad
kaltinimas, jog Komisijos požiūris prieštarauja individualiam atsakomybės už konkurencijos teisės pažeidimus pobūdžiui, yra
nepagrįstas.
375   Šiame kontekste ieškovai kaltina Komisiją, kad ši pasielgė nenuosekliai ir skyrė dvigubą bausmę, nes taikė individualias sankcijas
dviem decentralizuotų sektorių, kuriuose nustatė pažeidimą, įmonėms. Tai yra
RLB
, įeinantis į
Raiffeisen
sektorių, ir
EÖ
, kuris prieš susijungimą su vadovaujančia įmone
GiroCredit
, iš kurios susikūrė
Erste
, buvo vienas iš taupomųjų kasų grupės decentralizuotų bankų (žr. šio sprendimo 319 punktą).
376   Pateikdamos šį kaltinimą, vadovaujančios įmonės iš esmės tvirtina, kad, nusprendusi suskirstyti kartelio narius į kategorijas
pagal jų rinkos dalis Komisija privalėjo iš anksto nustatyti bendrą maksimalų baudos dydį, 100 % atitinkantį kartelio narių
rinkos dalį, paskui padalyti šią sumą tarp nubaustų įmonių, atsižvelgiant į jų individualias rinkos dalis. Teisinga, kad Teisingumo
Teismas ir Pirmosios instancijos teismas tokį požiūrį pripažino suderinamą su individualiu sankcijos skyrimu (1970 m. liepos
15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Boehringer prieš Komisiją
, 45/69, Rink. p. 769, 55 ir 56 punktai ir 1983 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
IAZ ir kt. prieš Komisiją
, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 52 ir 53 punktai; 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98 ir T‑212/98‑T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 1572 punktas). Tačiau jis neturi būti laikomas vieninteliu leistinu požiūriu. Vienintelė privaloma maksimali
riba, kurios turi paisyti Komisija nustatydama baudas, išplaukia iš Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies ir yra individualiai
susijusi su kiekviena pažeidime dalyvavusia įmone. Taigi Komisija, be kita ko, kaip ji padarė gairėse, gali teikti pirmenybę
požiūriui, kai kaip atspirties taškas imamas individualaus kiekvienos įmonės pažeidimo sunkumo laipsnis, įvertintas pagal
jos turimą galią rinkoje.
377   Kaip nurodyta šio sprendimo 361 punkte, tam tikros įmonės galia rinkoje ir pajėgumas pakenkti konkurencijai dėl neformalių
ryšių, kuriuos ji palaiko su kitais ūkio subjektais, net jei šie ryšiai nesuteikia jai visiškos pastarųjų veiksmų rinkoje
kontrolės, gali būti didesni nei tie, kurie tiesiogiai išplaukia iš jos individualių rinkos dalių. Esant tokiems ryšiams,
kitų ūkio subjektų atsakomybei neturi poveikio tai, kad atsižvelgiama į neformalią įtaką, kurią pirmoji įmonė gali daryti
jų veiksmams. Iš to išplaukia, kad nėra neteisėta nubausti ir vadovaujančią įmonę, atsižvelgiant į jos pažeidimo poveikį,
išplaukiantį iš įtakos, kurią ji gali daryti decentralizuotiems bankams, ir pastaruosius už jų pačių padarytus pažeidimus.
378   Kadangi Komisijos taikyto požiūrio esmė buvo nubausti kiekvieną ginčijamo sprendimo adresatą už jo veiksmus, šis požiūris
negali būti laikomas nenuosekliu, o bankams nebuvo skirta dviguba bausmė. Iš to išplaukia, kad taip pat atmestinas
RZB
kaltinimas, jog Komisija skyrė jam baudą už decentralizuotų bankų veiksmus, nesuteikusi galimybės gintis.
379   Kadangi vadovaujančios įmonės irgi nebuvo nubaustos už decentralizuotų bankų veiksmus, Komisijos pasirinkto požiūrio teisėtumas
taip pat nepriklauso nuo to, ar kiekviena vadovaujanti įmonė turi galimybę išieškoti jai skirtą baudą iš decentralizuotų bankų.
380   Iš to taip pat išplaukia, kad kaltinimas, jog Komisija bandė panaikinti savo sprendimo nepersekioti visų apskritojo stalo
susitikimuose dalyvavusių bankų pasekmes, yra nepagrįstas. Aplinkybė, kad Komisija nepradeda procedūros prieš tam tikras kartelyje
dalyvavusias įmones arba kad ji neskiria joms sankcijos, savaime negali uždrausti jai priskirti šių įmonių rinkos dalių kitiems
kartelio nariams, jei toks priskyrimas reikalingas siekiant visiškai įvertinti pastarųjų galią rinkoje, atsižvelgiant į ekonominę
realybę.
Dėl kitų kaltinimų, susijusių su Komisijos požiūrio teisėtumu
–       Dėl Komisijos požiūrio suderinamumo su gairėmis
381   Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, pažeidimo sunkumo laipsnio vertinimo kriterijams gali
būti priskiriamas pažeidimo objektu esančių produktų kiekis ir vertė bei įmonės dydis ir ekonominė galia (šio sprendimo 213 punkte
minėto sprendimo
MDF
120 punktas ir 376 punkte minėto sprendimo
IAZ
ir kt. prieš Komisiją
52 punktas). Tačiau tai tikrai nereiškia, kad nustatydama pažeidimo sunkumą Komisija neturi teisės pažeidimo pobūdžiui teikti
didesnę reikšmę nei įmonės dydžiui (šio sprendimo 167 punkte minėto sprendimo
FETTCSA
411 punktas). Nagrinėjamu atveju, kaip jau buvo pabrėžta šio sprendimo 356–370 punktuose, pažeidimo sunkumo laipsnio kriterijus
buvo jo pobūdis, o remiantis ginčijamo sprendimo 519 konstatuojamąja dalimi, ieškovų rinkos dalių kriterijus buvo pasitelktas
tik kitoje stadijoje, skirstant juos į kategorijas pagal gairių 1 punkto A dalies šeštąją pastraipą. Iš šio sprendimo 360
ir 361 punktuose išdėstytų argumentų išplaukia, kad pastarojoje stadijoje Komisija turi teisę atsižvelgti į santykius, kuriuos
pažeidėjai palaiko su kitomis įmonėmis. Todėl kaltinimui, kad ginčijamas priskyrimas negali būti pateisinamas nuoroda į faktinį
vadovaujančių įmonių pajėgumą padaryti žalos vartotojams, negalima pritarti.
382   Taip pat konstatuotina, kad
RZB
kaltinimas, jog ginčijamas sprendimas pažeidžia gaires, nes reikalavimas užtikrinti pakankamą atgrasomąjį baudų poveikį buvo
panaudotas kaip savarankiška priežastis rinkos dalims priskirti, nėra pagrįstas. Kaip išdėstyta šio sprendimo 364–366 punktuose,
Komisija šį priskyrimą iš esmės grindė vadovaujančių įmonių vaidmeniu. Esant tokioms aplinkybėms, nei bendra nuoroda į atgrasomąjį
baudų poveikį ginčijamo sprendimo 515 konstatuojamojoje dalyje, nei nuoroda 518 konstatuojamojoje dalyje, kuri buvo padaryta
atsižvelgiant į ekonominę realybę, kad būtų galima įvertinti faktinį bankų pajėgumą padaryti žalos konkurencijai ir specifinę
pažeidimo reikšmę, neviršija gairių 1  punkto A dalies ketvirtojoje pastraipoje numatytų atsižvelgimo į atgrasomąjį baudų
poveikį ribų. Kadangi bauda siekiama atgrasomojo poveikio, reikalavimas jį užtikrinti yra bendras reikalavimas, kuriuo Komisija
turi vadovautis apskaičiuodama baudą.
383   Kalbant apie
RZB
kaltinimą, kad jo atveju pakankamam atgrasomajam baudos poveikiui užtikrinti nebuvo būtina atsižvelgti į grupės rinkos dalis,
pažymėtina, kad reikalavimas užtikrinti pakankamą atgrasomąjį baudų poveikį nepriklauso nuo pakartotino pažeidimo padarymo
tikimybės. Net jei ginčijamo sprendimo adresatai neketina vėl atlikti veiksmų, kurie būtų analogiški ginčijamame sprendime
aprašytiesiems, sankcijų, nustatytų atsižvelgiant tik į vadovaujančių įmonių, veikiančių kaip komerciniai bankai, rinkos dalis,
atgrasomasis poveikis galėtų pasirodyti esantis nepakankamas, palyginti su žala, kurią gali sukelti pažeidimai. Be to, Komisija
visiškai teisėtai gali atsižvelgti į savo sprendimo atgrasomąjį poveikį kitų įmonių, esančių padėtyje, panašioje į vadovaujančių
įmonių padėtį, atžvilgiu. Galiausiai
RZB
kaltinimas, kad Komisija pažeidė pareigą motyvuoti, nes ginčijamame sprendime ji nepaaiškino argumentų dėl tokio atgrasomojo
poveikio apskritai, yra nepagrįstas. Šio atgrasomojo poveikio aspekto reikšmė akivaizdi ir specialūs paaiškinimai šiuo klausimu
nėra būtini, kad
RZB
galėtų ginčyti ginčijamą sprendimą šiuo klausimu arba kad Pirmosios instancijos teismas galėtų atlikti su tuo susijusią kontrolę.
384   Atsižvelgiant į šį kontekstą taip pat reikia atmesti
ÖVAG
teiginį, kad suskirstoma į kategorijas turi būti tik pagal įmonių dydį, o atgrasomasis poveikis šiuo atveju nėra svarbus.
Atsižvelgimas į įmonių dydį ir suskirstymas į kategorijas būtent numatyti tam, kad būtų užtikrintas pakankamas atgrasomasis
baudų poveikis.
385   Iš to išplaukia, kad ieškovų kaltinimus, pateiktus siekiant įrodyti, jog Komisijos požiūris prieštarauja gairėms, reikia atmesti.
–       Dėl tariamo lygybės principo pažeidimo
386   Kalbant apie kaltinimą, jog neteisingai prilyginusi decentralizuotus sektorius dideliems centralizuotiems bankams Komisija
pažeidė lygybės principą, reikia pažymėti, kad jeigu buvo paisoma individualios atsakomybės už konkurencijos teisės pažeidimus,
remdamasi gairėmis Komisija privalėjo įvertinti, ar atsižvelgimas į ekonominę realybę pateisina tai, jog vadovaujančioms įmonėms
būtų priskirta jų sektorių ekonominė galia. Nepažeisdamas galimybės pasinaudoti neribota jurisdikcija, Pirmosios instancijos
teismas gali paneigti tokį vertinimą tik esant akivaizdžiai klaidai. Tačiau tokia klaida nenustatyta.
387   Dėl
ÖVAG
pateikto kaltinimo, jog nebuvo atsižvelgta į pasikeitimą informacija tarp
BA-CA
ir tam tikrų bankų, kuriuose pastarasis turi dalį kapitalo, Komisija teisingai pažymi, kad
BA-CA
nebūtų priskirtas kitai kategorijai net tuomet, jeigu jam būtų priskirtos atitinkamų bankų rinkos dalys.
–       Dėl sprendimo SCK ir FNK prieš Komisiją
388   Kalbant apie argumentą, kad rinkos dalių priskyrimas centrinėms įmonėms prieštarauja 345 punkte minėtam sprendimui
SCK ir FNK prieš Komisiją
, reikia pažymėti, jog toje byloje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad (paisant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje
nustatytų ribų) įmonei skirtos baudos proporcingumo vertinimas turi būti atliekamas atsižvelgiant į jos apyvartą, nekreipiant
dėmesio į kitų įmonių, turinčių su ja komercinių ryšių, apyvartą, jei visos jos negali būti kvalifikuotos kaip įmonių asociacija.
Kadangi ieškovai neginčija baudos, kuri jiems buvo paskirta atsižvelgiant į jų apyvartą, proporcingumo, jų kaltinimas, pagrįstas
sprendimu
SCK ir FNK prieš Komisiją
, turi būti atmestas kaip netinkamas.
Dėl kaltinimų, susijusių su faktinėmis aplinkybėmis ir centrinių įmonių vaidmens įvertinimu
389   Dėl faktinių aplinkybių, kuriomis grindžiamas ginčijamas sprendimas, teisingumo ieškovai iš esmės kaltina Komisiją neįrodžius
tam tikrų ginčijamo sprendimo 517 konstatuojamoje dalyje minimų veiksmų, t. y. pasikeitimo informacija (
Erste
ir
ÖVAG
) bei atstovavimo decentralizuotiems bankams apskritojo stalo susitikimuose (
RZB
ir
Erste
).
390   Tačiau savo argumentais dėl decentralizuotų bankų nepriklausomumo, sektorių struktūros ir centrinių įmonių užduočių ieškovai
ginčija ne ginčijamame sprendime konstatuotas konkrečias faktines aplinkybes dėl šių įmonių vaidmens sektoriuose, o iš esmės
– Komisijos šio vaidmens ir jo įtakos rinkoje įvertinimą.
391   Nagrinėdamas šiuos kaltinimus, Pirmosios instancijos teismas, viena vertus, vertindamas ginčijamo sprendimo teisėtumą, turi
patikrinti, ar Komisija padarė faktinių arba akivaizdžių vertinimo klaidų šiuo klausimu. Kita vertus, Pirmosios instancijos
teismas, vadovaudamasis EB 229 straipsniu ir Reglamento Nr. 17 17 straipsniu jam suteikta neribota jurisdikcija, yra kompetentingas
vertinti piniginių baudų dydį. Pastarasis vertinimas gali pareikalauti papildomos informacijos, kurią nurodyti ginčijamame
sprendime pagal EB 253 straipsnyje įtvirtintą pareigą motyvuoti nėra privaloma, bei ją išnagrinėti (šio sprendimo 330 punkte
minėto 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
38–40 punktai ir 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 215 punktas).
392   Šiuo atžvilgiu ryšiai tarp trijų sektorių centrinių įmonių ir decentralizuotų bankų, be kita ko, yra aprašyti 1993 m. birželio
23 d. Austrijos Konstitucinio teismo sprendime, kurį, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimus, pateikė Komisija.
393   Nagrinėdamas vietinio (arba pirminio)
Raiffeisen
banko ieškinį dėl tuo metu galiojusios Kredito įstaigų įstatymo nuostatos, įpareigojusios prie centrinių įmonių „sektoriniame
tinkle“ („sektoraler Verbund“) esančius decentralizuotus bankus centrinėje įmonėje laikyti tam tikro dydžio likvidumo rezervus,
Konstitucinis teismas pirmiausia pažymėjo, kad bankų priklausomybė tokiam tinklui yra savanoriška ir kad tarp tinklo narių
ir centrinių įmonių egzistuoja įvairių teisinių ryšių, pagrįstų įmonių, kooperatinių bendrovių ir asociacijų teisės aktais
bei jų įstatais. Jis pareiškė, kad šis glaudus teisių ir pareigų tinklas tiek
Raiffeisen
sektoriaus, dėl kurio priimamas sprendimas, atveju, tiek kredito unijų ir taupomųjų kasų atveju susiformavo per ilgus dešimtmečius.
Konstitucinis teismas tvirtina, kad įstatymų leidėjas turi teisę atsižvelgti į susiklosčiusią situaciją ir remtis principu,
jog prie tokio tinklo prisijungę partneriai siekia, remdamiesi bendra kooperacine idėja, optimaliausiu kiekvienam dalyviui
būdu įgyvendinti savo lygiagrečius interesus. Jis pabrėžė, kad jo nagrinėjama nuostata konkrečiai siekiama išsaugoti „pirminių
bankų“ teisinę ir ekonominę autonomiją, mažinant neigiamas pasekmes, susijusias su mažų ar labai mažų ūkio subjektų ekonominės
veiklos valdymu. Konstitucinis teismas taip pat pažymėjo, kad minėta nuostata siekiama ne tik užtikrinti pakankamus likvidumo
rezervus; greta to egzistuoja „įstatyminė centrinės įstaigos garantija sektoriaus grupei“. Teismas taip pat teigė, kad šie
du tikslai akivaizdžiai yra bendrojo intereso tikslai ir pateisina ginčijamą įstatyminę nuostatą, juo labiau kad daugeliu
požiūrių grupė garantuoja daugelio mažesnių finansinių įstaigų veiklą, o tai atitinka modernaus ekonominio gyvenimo reikalavimus
ir iš to kildinamą įstatymų leidėjo požiūrį.
394   Ieškovai neįrodė, kad šis centrinių įmonių vaidmens ir jų santykių su decentralizuotais bankais aprašymas būtų netikslus arba
kad per pažeidimą susiklosčiusi situacija labai skirtųsi nuo situacijos, apie kurią kalbama Konstitucinio teismo sprendime.
Teisinga, kad atsakydami į Pirmosios instancijos teismo klausimus ieškovai pareiškė, jog 1994 m., t. y. jau priėmus Konstitucinio
teismo sprendimą ir dar nepradėjus pažeidimo procedūros, buvo priimtas naujas Bankininkystės įstatymas. Vis dėlto jie nepateikė
jokių konkrečių argumentų dėl galimų šio naujo įstatymo skirtumų, palyginti su ankstesne teisine situacija, kurie galėtų būti
svarbūs vertinant centrinių įmonių vaidmenį nagrinėjant šias bylas.
395   Atsižvelgiant į centrinių įmonių vaidmenį ir jų santykius su decentralizuotais bankais, kaip juos aprašė aukščiausioji atitinkamos
valstybės narės teisminė institucija remdamasi šios valstybės vyriausybės pateikta informacija, reikia daryti prielaidą, kad
trijų grupių bankai buvo tarpusavyje susiję taip, jog jų nebuvo įmanoma laikyti konkurentais rinkoje, ir kad jie turėjo bendrų
interesų, prie kurių įgyvendinimo prisidėjo vadovaujančios įmonės.
396
RZB
ir
Erste
tvirtina, jog tarp decentralizuotų bankų egzistuoja konkurencija, kai jie veikia tose pačiose rinkose.
397   Vis dėlto
RZB
pripažįsta, kad decentralizuoti
Raiffeisen
sektoriaus bankai veikia skirtingose rinkose ir skirtingose vietovėse. Dėl
Raiffeisen
sektoriaus Konstitucinis teismas taip pat pažymėjo, kad reikėjo „atsižvelgti į <...> visoje Austrijoje ir už jos ribų atsirandančias
ypatingas galimybes rinkoje, kuriomis į grupę susijungę nariai galėjo pasinaudoti tik kartu veikdami ekonominiame Austrijos
gyvenime ir už jos ribų ir kurios dėl to leido sudėti ir vien regioninės veiklos, ir regioninio bei tarpregioninio atstovavimo
pranašumus“. Be to, Komisija pateikė
RZB
veiklos ataskaitos už 2000 m. ištrauką, kur pats
RZB
„
Raiffeisen
bankininkystės grupę“ aprašo taip, tarsi ji sudarytų vieną vienintelę įmonę.
398   Tačiau
Erste
patikslina, kad yra 17 ar net 29 vietovės, kur
GiroCredit
arba jis pats per savo padalinius tiesiogiai konkuravo su taupomųjų kasų grupės nariais, ir kad daugelyje vietovių yra tarpusavyje
konkuruojančių taupomųjų kasų.
399   Tačiau šis tvirtinimas neprieštarauja tam, kad yra struktūrinio pobūdžio ryšių tarp decentralizuoto sektoriaus ir centrinių
įmonių, kuriais pagrįsta Komisijos prielaida, jog Austrijos bankininkystės rinkoje konkuravo komerciniai bankai (Aktienbanken)
ir trys taupomųjų kasų,
Raiffeisen
bankų ir kredito unijų „sektoriai“. Šis teiginys sudaro ne tik ginčijamo sprendimo, bet ir sprendimų, kuriuose Komisija pareiškė
nuomonę dėl koncentracijos šioje rinkoje, pagrindą (be kita ko, žr. 2000 m. lapkričio 7 d. Komisijos sprendimą, kuriuo koncentracija
paskelbiama suderinama su bendrąja rinka (byla COMP/M.2140 –
BAWAG
/
PSK
), ir 2000 m. lapkričio 14 d. Komisijos sprendimą, kuriuo koncentracija paskelbiama suderinama su bendrąja rinka (byla COMP/M.2125
–
Hypovereinsbank/Bank Austria
) (OL C 362, p. 7). Iš tikrųjų net komercinio banko, per savo padalinius veikiančio vietos rinkose, atveju negalima atmesti
galimybės, kad tarp toje pačioje vietovėje įsteigtų tokio banko padalinių yra tam tikra konkurencija.
400   Iš Konstitucinio teismo sprendimo taip pat išplaukia, kad viena iš centrinių įmonių funkcijų yra teikti savo sektoriaus bankams
paslaugas, susijusias su funkcijomis, kurių šios įmonės negali įgyvendinti pačios dėl to, kad yra nedidelės ir neturi pakankamai
išteklių, ir ši funkcija nėra nesuderinama su sektoriaus įmonių nepriklausomumu, o veikiau priešingai – skirta jų autonomijai
užtikrinti. Atsakydami į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus,
Erste
ir
ÖVAG
patvirtino, kad vykdo tokią funkciją. Tačiau
RZB
, nors ir pripažino, kad anksčiau tokią funkciją vykdė, neigė ją vykdąs šiuo metu, be kita ko, teigdamas, jog regioniniams
bankams tokių paslaugų nebereikia nuo devintojo dešimtmečio. Vis dėlto šis teiginys prieštarauja centrinių įmonių veiklos
aprašymui Konstitucinio teismo sprendime, kuris buvo priimtas 1993 m. ir kuris konkrečiai susijęs su
Raiffeisen
sektoriumi. Šiuo atžvilgiu Konstitucinis teismas, be kita ko, paminėjo tam tikras paslaugas, numatytas atitinkamo regioninio
Raiffeisen
banko įstatuose, pavyzdžiui, pagalba ir narių konsultacijos ekonominiais klausimais, dalyvavimas garantinėse įstaigose, skirtose
apsaugoti tinklo narius ir jų klientus, ir atstovavimas narių interesams. Be to, minėtoje
RZB
veiklos ataskaitoje už 2000 m. buvo nurodyta, kad grupėje jis vykdo „centrines paslaugų teikimo funkcijas“. Šiomis sąlygomis
darytina prielaida, kad centrinių įmonių vaidmuo, be kita ko, buvo teikti paslaugas, siekiant suteikti decentralizuotų tinklų
nariams galimybę vykdyti bankininkystės veiklą, nepaisant to, kad jie yra nedideli.
401   Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, konstatuotina, kad ryšiai tarp bankų grupių galėjo paveikti rinkos struktūrą. Šios
aplinkybės, be to, parodo, kad viena iš vadovaujančių įmonių užduočių buvo atstovauti savo sektoriams per svarbiausius apskritojo
stalo susitikimus, kuriuose nedalyvavo daug sektorių narių, išskyrus
RBW
ir
NÖ-Hypo
.
402   Šiuo klausimu pažymėtina, kad „atstovavimo“ sąvoką šiame kontekste reikia suprasti ekonomine, o ne griežtai civilinės teisės
prasme. Ši sąvoka, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 517 punkte, apima atstovavimą viso sektoriaus ekonominiams interesams.
Tačiau klausimas, ar centrinės įmonės turėjo galių teisiškai įpareigoti decentralizuotus bankus, šiame kontekste neturi jokios
reikšmės, nes teisiškai galiojančio šių bankų „įpareigojimo“ kartelio narių atžvilgiu negali būti remiantis EB 81 straipsnio
2 dalimi.
403   Šiuo atžvilgiu taip pat nesvarbus klausimas, ar atstovavimas grupių interesams pateko į užduotis, kurias centrinėms įmonėms
numatė įstatymas ar jų įstatai, arba ar ši užduotis teko asociacijoms, kurių narės yra įvairių grupių įmonės (
Österreichischer Raiffeisenverband
,
Sparkassenverband
ir
Österreichischer Genossenschaftsverband
). Atsižvelgiant į svarbų ir centrinį vadovaujančių įmonių vaidmenį jų atitinkamose grupėse, jų dalyvavimas pagrindiniuose
apskritojo stalo susitikimuose kitų bankų neišvengiamai buvo suvokiamas ne kaip dalyvavimas komercinių bankų statusu, o kaip
pačių sektorių dalyvavimas. Taip yra juo labiau dėl to, kad daugelis pagrindinių apskritojo stalo susitikimų sprendimų buvo
susiję su bankininkystės paslaugomis, kurios vaidino nereikšmingą vaidmenį pačių vadovaujančių įmonių komercinėje veikloje,
tačiau sudarė esminę decentralizuotų bankų veiklos dalį. Be to, šie apskritojo stalo susitikimai duodavo „signalus“, į kuriuos
turėjo orientuotis regioninių ir vietinių apskritojo stalo susitikimų sprendimai. Šiomis aplinkybėmis nėra reikšminga, ar
vadovaujančių įmonių atstovai apskritojo stalo susitikimuose atliko konkrečius „atstovavimo“ decentralizuotiems bankams veiksmus,
pavyzdžiui, darė pareiškimus ar prisiėmė įsipareigojimus šių bankų vardu. Todėl reikia atmesti ieškovų kaltinimus, susijusius
su tuo, kad nėra rašytinių tokių veiksmų įrodymų.
404   Pirmosios instancijos teismas mano, kad dėl pirmiau aprašytų ryšių, siekiant teisingai įvertinti faktinį vadovaujančių įmonių
pajėgumą padaryti didelės žalos ir specifinę jų neteisėto elgesio reikšmę, reikia atsižvelgti ne tik į jų, kaip komercinių
bankų, rinkos dalis, bet ir į decentralizuotų bankų rinkos dalis.
405   Iš tikrųjų pirmiau aprašytos paslaugų teikimo ir pagalbinės funkcijos suponuoja, kad kompetenciją sudaryti sandorius, kurie
dėl savo sudėtingumo, reikšmės arba išimtinumo nepateko į kasdienių banko paslaugų sritį, turėjo tik vadovaujančios įmonės.
Taigi decentralizuoti bankai, neturėję atitinkamos kompetencijos, priimdami sprendimus dėl klausimų, išeinančių už įprastų
banko operacijų srities, turėjo pasitikėti vadovaujančių įmonių teikiamais nurodymais. Šiomis aplinkybėmis atsakingi decentralizuotų
bankų asmenys galėjo būti nesunkiai paskatinti imituoti neteisėtus savo vadovaujančios įmonės veiksmus pernelyg nesusimąstydami
apie jo teisėtumą, nebent jie turėjo konkrečių ekonominių pagrindų elgtis kitaip. Todėl vadovaujančių įmonių prisijungimas
prie kartelio galėjo sukelti atsakingiems grupėms priklausančių bankų asmenims įspūdį, kad dalyvavimas susitarimuose siekiant
visos grupės interesų buvo pageidautinas elgesys, kuriam pritarė daugiau kompetencijos ir geresnės informacijos turinčios
instancijos ir kurio galima laikytis nesant pernelyg didelės rizikos. Taigi šis prisijungimas iš esmės turėjo įtakos atsakingų
decentralizuotų bankų asmenų sprendimui taip pat dalyvauti kartelyje. Tačiau vadovaujančių įmonių neprisijungimas prie bendrojo
kartelio parodytų decentralizuotiems bankams, kad atsakomybė už bet kokį antikonkurencinį elgesį, kurio jie gali imtis „Lombardo
tinkle“ vietiniu ar regioniniu lygmeniu, tenka tik jiems, o tokiam elgesiui vadovaujančios įmonės nepritaria. Šiuo požiūriu
vargu ar galima manyti, kad decentralizuoti bankai būtų sistemingai dalyvavę derinant veiksmus vietiniu ar regioniniu lygmeniu,
jei vadovaujančios įmonės nebūtų dalyvavusios Vienoje vykusiuose apskritojo stalo susitikimuose.
406   Nors šią vadovaujančių įmonių elgesio įtaką jų grupių narių elgesiui galėjo sustiprinti informacijos srautas tarp centrinės
įmonės ir decentralizuotų įmonių, kaip tai pripažino
RZB
, vis dėlto tokio pasikeitimo buvimas šiuo klausimu nėra lemiamas. Nėra svarbu, kaip decentralizuoti bankai buvo informuojami
apie susitarimus, kuriuose dalyvavo vadovaujančios įmonės, nes būtent šis dalyvavimas kartu su centrinės įmonės padėtimi sektoriuje
galėjo turėti įtakos decentralizuotų bankų konkurenciniam elgesiui, kaip aprašyta ankstesniame punkte. Iš to išplaukia, kad
Erste
ir
ÖVAG
pateikti argumentai, jog tokie pasikeitimai informacija jų atveju nebuvo įrodyti, atmestini kaip netinkami.
407   Iš pirmiau išdėstytų argumentų matyti, kad ryšiai tarp vadovaujančių įmonių ir decentralizuotų jų grupių bankų vadovaujančioms
įmonėms suteikė daug didesnę ekonominę galią, nei išplaukė iš jų, kaip komercinių bankų, rinkos dalių, kuri atitinka visos
atitinkamos grupės rinkos dalį.
408   Šiomis aplinkybėmis kaltinimai, kuriuos pateikė ieškovai dėl ginčijamame sprendime šiuo klausimu atlikto faktinių aplinkybių
vertinimo, nėra pagrįsti.
Išvada
409   Iš to išplaukia, kad visi kaltinimai dėl decentralizuotų sektorių rinkos dalių priskyrimo centriniams institutams atmestini.
3.     Dėl suskirstymo į kategorijas ir pradinių baudos sumų nustatymo pagrindimo (bylos T‑260/02, T‑261/02, T‑263/02 ir T‑264/02)
a)     Šalių argumentai
410
BA-CA
,
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
tvirtina, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas suskirstymo į kategorijas klausimu. Pirma, jie kaltina Komisiją
nenurodžius kriterijų, kuriais ji vadovavosi šiuo klausimu. Antra, jie tvirtina, kad ginčijamas sprendimas nesuteikia galimybės
patikrinti rinkos dalių apskaičiavimo, kuriomis remiantis buvo suskirstyta į kategorijas.
BAWAG
ir
PSK
, be kita ko, pabrėžia, kad iš ginčijamo sprendimo nėra aiškiai matyti nei laikotarpis, kurį Komisija laikė reikšmingu, nei
šaltiniai, kuriais ji rėmėsi nustatydama rinkos dalis skirtingose rinkose, į kurias buvo atsižvelgta, nei bendra rinkos dalis.
Be to,
PSK
tvirtina, kad Komisija nustatė atskiras pradines sumas jai ir
PSK-B
(žr. šio sprendimo12 punktą) nenurodžiusi atitinkamų jų rinkos dalių.
411
BA-CA
,
BAWAG
ir
PSK
taip pat mano, kad pradinių sumų skirtingoms kategorijoms nustatymas nepakankamai pagrįstas visų pirma, kiek tai susiję su
nustatymo metodu ir panaudotais kriterijais.
412   Komisija mano, kad ginčijamas sprendimas pakankamai motyvuotas. Dėl kaltinimo, kad nebuvo atskirai nurodytos
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalys, ji priduria, jog bankai žino savo rinkos dalis ir todėl gali patikrinti ginčijamo sprendimo teisingumą.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
413   Pagal nusistovėjusią teismų praktiką individualaus sprendimo motyvai turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios
institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų žinoti jį priimti paskatinusias priežastis, o kompetentingas
teismas – vykdyti savo kontrolę. Motyvavimo reikalavimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečios bylos aplinkybes.
Nėra reikalaujama motyvuojant nurodyti visų svarbių teisinių ir faktinių aplinkybių, nes klausimas, ar tenkinami EB sutarties
253 straipsnio reikalavimai, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į atitinkamo akto tekstą, bet ir į jo priėmimo aplinkybes
(šio sprendimo 270 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink's France
63 punktas).
414   Kalbant apie baudų nustatymą už konkurencijos teisės pažeidimus, pažymėtina, kad Komisija įvykdo savo pareigą motyvuoti, jei
savo sprendime nurodo vertinimo kriterijus, kurie leido nustatyti padaryto pažeidimo sunkumą ir trukmę, ir ji neprivalo pateikti
jame detalių paaiškinimų arba skaičių, susijusių su baudos nustatymo metodu (šio sprendimo 286 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
38–47 punktai; taip pat žr. šio sprendimo 376 punkte minėto sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
1522 ir 1525 punktus). Skaičiais išreikštų duomenų, susijusių su baudos nustatymo metodu, pateikimas, kad ir kokie reikšmingi
šie duomenys būtų, pareigos motyvuoti paisymui nėra būtinas (2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Salzgitter prieš Komisiją
, C‑182/99 P, Rink. p. I‑10761, 75 punktas).
415   Nagrinėjamoje byloje duomenys ginčijamame sprendime leido ieškovams nurodyti nemažai ieškinio pagrindų dėl baudų nustatymo
kriterijų, susijusių su jų suskirstymų į kategorijas, teisėtumu iš esmės. Komisija nurodė, kad, viena vertus, suskirstymas
buvo atliktas pagal rinkos dalis (519 konstatuojamoji dalis), ir, kita vertus, kokias rinkos dalis, remiantis apskaičiavimu,
užėmė ginčijamo sprendimo adresatai (9 konstatuojamoji dalis). Austrijos bankai žino savo rinkos dalis, kurias gali apskaičiuoti,
remdamiesi kas mėnesį
OeNB
publikuojamomis ataskaitomis ir savo pačių apyvarta. Todėl aplinkybė, kad ginčijamame sprendime tik iš dalies (17 ir 522 išnašose)
buvo nurodyti specialūs šaltiniai, kurių skaičiais Komisija pasirėmė, ir kad ji nepaaiškino nustatymo metodo, taikyto apskaičiuojant
rinkos dalis ir suskirstant bankus į kategorijas, nepažeidė bankų gynybos. Tas pats pasakytina apie
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalių nenurodymą, ir tai nesutrukdė
PSK
detaliai ginčyti šio ginčijamo sprendimo aspekto. Iš to išplaukia, kad Komisija nepažeidė pareigos motyvuoti, kiek tai susiję
su suskirstymu į kategorijas.
416   Kalbant apie pradinių sumų nustatymą, pasakytina, kad jie skaičiais išreiškia suskirstymą į kategorijas ginčijamame sprendime,
o to pakanka jų santykiniam dydžiui pagrįsti (376 punkte minėto sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
1555 punktas). Dėl absoliučių šių dydžių skaičių pagrindimo primintina, kad baudos yra Komisijos konkurencijos politikos
instrumentas, ir ji, nustatydama jų dydžius, turi naudotis tam tikra diskrecija, siekdama nukreipti įmonių elgesį konkurencijos
normų paisymo linkme (367 punkte minėto sprendimo
Martinelli prieš Komisiją
59 punktas). Be to, svarbu išvengti, kad ūkio subjektai galėtų lengvai numatyti baudas. Todėl negalima reikalauti, kad šiuo
atžvilgiu Komisija pateiktų kitus motyvus, išskyrus susijusius su pažeidimo sunkumu.
417   Taigi kaltinimai, susiję su ginčijamo sprendimo pagrindimu dėl suskirstymo į kategorijas ir pradinių sumų nustatymo, nėra
pagrįsti.
4.     Dėl tariamo vienodo požiūrio principo pažeidimo (bylos T‑261/02, T‑263/02 ir T‑271/02)
a)     Šalių argumentai
418
BAWAG
ir
PSK
mano, jog vienodo požiūrio principui prieštarauja tai, kad jie, turėdami po 5 % rinkos, buvo priskirti trečiai kategorijai
kartu su
ÖVAG
ir
Erste
, turinčiais po 7 % rinkos.
BAWAG
pabrėžia, kad šis 40 % santykinis skirtumas yra labai panašus į skirtumą tarp
ÖVAG
ir
CA
(42,9 %), kurie buvo priskirti skirtingoms kategorijoms.
BAWAG
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
nuomone, skirtumas tarp kategorijų negali būti pateisintas atsižvelgiant į skirtumus tarp rinkos dalių, išreikštų absoliučiais
skaičiais, nes lemiamos reikšmės turi santykiniais skaičiais išreikšti skirtumai.
419
BAWAG
ir
PSK
taip pat mano, kad jie buvo įvertinti nepalankiau nei
BA-CA
ir
Erste
, kurių rinkos dalys penkis ar net šešis kartus didesnės, o baudos didesnės tik keturis ar penkiskart.
420
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
tvirtina, kad suskirstant į kategorijas nepakankamai atsižvelgta į įmonių, priskirtų ketvirtai ir penktai kategorijoms, apyvartos
bei rinkos dalių skirtumą, kuris yra daug didesnis nei skirtumai tarp kitų kategorijų, ir į pastarajai kategorijai priskirtų
įmonių dydžių skirtumus. Be to, jie prašo, kad
ÖVAG
(kurio rinkos dalis mažesnė kaip 1 %) ir kredito unijų grupės bankai (kurių rinkos dalis yra apie 4 %) būtų priskirti kategorijoms
atskirai, dėl ko, jų nuomone, grupė turėtų būti priskirta ketvirtai kategorijai, o
ÖVAG
– paskutiniajai. Jie mano, kad Komisija taip pasielgė
Erste
atveju.
421   Komisija pažymi, kad tai pačiai kategorijai priskirtų įmonių rinkos dalys yra artimesnės vienos kitoms nei kitoms kategorijoms
priskirtų įmonių rinkos dalims ir kad skirtumai tarp tai pačiai kategorijai priskirtų įmonių rinkos dalių išplaukia iš sistemos.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
422   Kalbant apie kartelio narių suskirstymą į kelias kategorijas, o tai lėmė pradinių sumų, nustatytų tai pačiai kategorijai priklausančioms
įmonėms, suvienodinimą, pasakytina, kad toks Komisijos metodas, nors dėl jo ignoruojami tai pačiai kategorijai priskirtų įmonių
dydžių skirtumai, iš principo negali būti kritikuojamas. Tuomet, kai baudos skiriamos kelioms darant tą patį pažeidimą dalyvavusioms
įmonėms, Komisija neprivalo užtikrinti, kad galutinių baudų dydžiai atspindėtų visus atitinkamų įmonių dydžio skirtumus (167 punkte
minėto sprendimo
FETTCSA
385 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
423   Tačiau tokio suskirstymo į kategorijas atveju turi būti paisoma vienodo požiūrio principo, o kiekvienos taip sukurtos kategorijos
ribų nustatymas turi būti logiškas ir objektyviai pateisinamas (167 punkte minėto sprendimo
FETTCSA
416 punktas).
424   Nagrinėjamu atveju Komisija nenustatė tikslių penkių savo sudarytų kategorijų ribų, tačiau savo atsiliepimuose į ieškinį ji
įvardijo „orientacinius dydžius“, greta kurių nurodė tai pačiai kategorijai priskirtų įmonių rinkos dalis. Skirtumai tarp
šių orientacinių dydžių, kalbant apie pirmą ir ketvirtą kategorijas, yra logiški ir objektyviai pateisinami. Antros–ketvirtos
kategorijų orientaciniai dydžiai kiekvienu atveju atitinka pusę pirmesnės kategorijos orientacinio dydžio; tas pats pasakytina
apie atitinkamą pradinę sumą.
425   Penktos „pasivijimo kategorijos“ atveju Komisija nukrypo nuo šios sistemos, sugrupavusi įmones, kurių rinkos dalis (mažesnė
kaip 1 %) atitinka ne daugiau kaip trečdalį ketvirtosios kategorijos orientacinio dydžio (2,75 %), tačiau gali būti ir daug
mažesnė. Nors skirtumai tarp šiai kategorijai priklausančių įmonių rinkos dalių procentiniais punktais nėra dideli, santykiniai
skirtumai tarp jų gali būti nemaži. Pradinė 1,25 mln. eurų suma, kurią ji nustatė šiai kategorijai, yra mažiau nei pusė, tačiau
daugiau nei trečdalis 3,13 mln. eurų, kuriuos ji nustatė ketvirtai kategorijai.
426   Nepaisant santykinių dydžio skirtumų, kurie gali egzistuoti tarp įmonių, turinčių mažiau kaip 1 % rinkos, priskyrusi jas vienai
kategorijai, Komisija neviršijo savo diskrecijos. Teisinga, kad pagal teismų praktiką tikrąją sprendimo adresatų specifinę
svarbą atspindi jų santykinis dydžių skirtumas (167 punkte minėto sprendimo
FETTCSA
424 punktas). Tačiau Komisijos teisė skirstyti į kategorijas iš esmės netektų prasmės, jei bet koks skirtumas tarp rinkos
dalių, jeigu jis sąlygiškai didelis, net jei procentiniu požiūriu atrodytų labai nedidelis, neleistų suskirstyti įmonių į
kategorijas pagal joms skiriamas baudas.
427   Be to, vienodo požiūrio principui neprieštarauja tai, kad pradinė suma, nustatyta šiai „pasivijimo kategorijai“, atitinkamų
įmonių dydžio atžvilgiu būtų didesnė nei nustatytoji pirmesnėms kategorijoms. Atgrasomasis baudos poveikis priklauso ne tik
nuo jos sąlyginio dydžio atsižvelgiant į nubaustos įmonės dydį arba į jos padėtį rinkoje, bet ir nuo baudos sumos absoliučiais
skaičiais. Šiuo atžvilgiu būtent Komisijai, naudojantis savo diskrecija baudų srityje ir nepažeidžiant Pirmosios instancijos
teismo neribotos jurisdikcijos, tenka nustatyti tokias pradines sumas visoms sprendime įvardytoms įmonėms, kad jos turėtų
pakankamą atgrasomąjį poveikį.
428   Todėl paskutinei kategorijai priskirtų įmonių atžvilgiu Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo.
429   Pasiliekant galimybę išnagrinėti kaltinimus dėl rinkos dalių nustatymo teisingumo, taip pat pažymėtina, kad
BAWAG
ir
PSK
(turinčių 5 % rinkos) priskyrimas tai pačiai kategorijai kaip ir
ÖVAG
bei
Erste
(turinčių 7 % rinkos) pagal proporcingumo ir vienodo požiūrio principus neperžengia leistinų ribų. Iš tikrųjų 5 % rinkos
dalis yra labai netoli orientacinio 5,5 % dydžio, kuris buvo nustatytas trečiai kategorijai, o 7 % rinkos dalis yra daug arčiau
šio orientacinio dydžio nei nustatyto pirmesnei kategorijai (11 %).
430   Galiausiai nagrinėjamu atveju vienodo požiūrio principas nereikalauja, kad
ÖVAG
ir kredito unijų grupę Komisija atskirai skirstytų į kategorijas.
ÖVAG
teiginys, kad vadovaujančios įmonės
Erste
ir taupomųjų kasų atveju Komisija ėmėsi tokio atskiro skirstymo, grindžiamas faktine klaida, nes atskira bauda
Erste
/
EÖ
buvo susijusi su tuo laikotarpiu, kai jis dar nebuvo vadovaujanti minėtos grupės įmonė, o vadovaujančiai įmonei (
GiroCredit
iki susijungimo, o vėliau
Erste
) pradinė suma buvo nustatyta atsižvelgiant į grupės rinkos dalis.
431   Todėl bylose T‑261/02, T‑263/02 ir T‑271/02 išdėstyti kaltinimai dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo nustatant pradines sumas yra nepagrįsti.
5.     Dėl rinkos dalių nustatymo (bylos T‑263/02, T‑264/02 ir T‑271/02)
a)     Šalių argumentai

PSK
ir
PSK-B
(byla T‑263/02)
432   Pirmiausia,
PSK
kaltina Komisiją veikus neobjektyviai, kai ji, skirstydama į kategorijas, pasirėmė rinkos dalimis aktyvių ir pasyvių operacijų
su privačiais klientais ir įmonėmis srityje, tiksliai neatskyrusi rinkos, nors, remiantis ginčijamu sprendimu, kartelio veikla
apėmė daug didesnę sritį nei vien šias operacijas.
433   Antra,
PSK
tvirtina, kad Komisijos pasirinkto apibendrinimo metodo netinkamumą ir neobjektyvumą įrodo jo situacija. Ieškovas pažymi,
kad jo rinkos dalys aktyvių ir pasyvių operacijų srityje labai skiriasi. Jis teigia, kad atsakovės pasirinktas 5 % skaičius
kalbant apie bendrą
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalį yra neteisingas, ir tvirtina, kad, išskyrus privačių asmenų santaupas, jo rinkos dalis yra daug mažesnė nei 5 %.
Dublike
PSK
pateikia detalių duomenų, kuriuos jis parengė remdamasis mėnesinėmis
OeNB
ataskaitomis, pagal kurias tiksli jo rinkos dalis privačių asmenų indėlių ir kreditavimo rinkose 1999–2001 metais (t. y.
prijungus
PSK-B
) buvo 3,2‑3,6 %. Atsakydamas į Pirmosios instancijos teismo klausimus, jis taip pat pateikė duomenų apie savo rinkos dalis
1995–1998 metais ir apie
PSK-B
rinkos dalis 1996–1998 metais.
434   Trečia,
PSK
kaltina Komisiją neatsižvelgus į visiškai nereikšmingą
PSK-B
padėtį rinkoje. Jis paaiškina, kad
PSK-B
iš esmės buvo
PSK
padalinys, kurio specializacija – kreditai, nes kitose bankininkystės srityse jis neveikė visiškai arba vaidino jose tik
labai nedidelį vaidmenį. Jis nurodo, kad
PSK-B
rinkos dalis tirtu laikotarpiu siekė daugiausia 1,5 % privačių asmenų kreditavimo srityje ir apie 0,7 % įmonių kreditavimo
srityje.
PSK
mano, kad jeigu rinkos dalys būtų paskaičiuotos teisingai,
PSK-B
galėtų būti priskirtas nebent penktai kategorijai. Dublike jis priduria, kad jei būtų taikomas Komisijos atsiliepime į ieškinį
aprašytas metodas ir bendra dviejų įmonių rinkos dalis būtų per pusę padalyta
PSK
ir
PSK-B
, kiekvienam bankui tektų tik vidutiniškai 1,6?1,8 % rinkos dalis.
PSK
teigimu, dėl to ir
PSK
, ir
PSK-B
turėtų būti priskirti penktai kategorijai ir todėl atitinkamai sumažinta bauda.
435   Komisija pirmiausia teigia, kad bankų pajėgumą iškraipyti konkurenciją ji nustatė remdamasi jų rinkos dalimis reprezentatyviojoje
rinkoje, nes aktyvių ir pasyvių operacijų su privačiais ir verslo klientais rinka yra pagrindinė bankininkystės produktų rinka.
Ji mano, kad šiuo pagrindu jos pasirinktas suskirstymas į kategorijas yra objektyvus ir tinkamas, ir laikosi nuomonės, jog
neprivalėjo įvertinti indėlių ir kreditavimo sandorių rinkos dalių, nes abiejose srityse apyvarta buvo panaši.
436   Antra, Komisija tvirtina, jog
PSK
neįrodė, kad jo rinkos dalys buvo mažesnės nei nurodytos ginčijamame sprendime. Remdamasi paties
PSK
pateikta informacija, ji daro išvadą, kad
PSK
ir
PSK-B
kartu turėjo mažiausiai 4 % rinkos. Ji nurodo, viena vertus,
PSK
ieškinį, pagal kurį indėlių srityje
PSK
rinkos dalis kartu su
PSK-B
rinkos dalimi buvo 5 %, ir, kita vertus, pranešimą apie
PSK
ir
BAWAG
koncentraciją, kuriame kalbama apie 3 % bendrą rinkos dalį kreditavimo sektoriuje. Išvedus vidurkį iš šių dviejų skaičių,
Komisijos nuomone, būtų gauta bendra 4 % rinkos dalis, kuri turėtų būti maždaug pusiau padalyta dviem bankams, nes
PSK
, kuris ilgą laiką neturėjo teisės sudaryti kreditavimo sandorių, juos pavedė
PSK-B
, o pats vykdė veiklą daugiausia indėlių srityje. Taip Komisija gavo mažiausiai 2 % vidutinę kiekvieno banko rinkos dalį.
437   Trečia, Komisija mano, kad
PSK
ir
PSK-B
buvo teisingai priskirtos ketvirtai kategorijai, kurios atveju orientacinis dydis siekė 2,75 %. Jos nuomone, šiuo klausimu
nėra svarbu, ar jų rinkos dalis siekė 2,5 %, kaip teigė Komisija, ar 1,6–1,8 % kaip šiandien tvirtina
PSK
. Ji paaiškina, kad ketvirtai kategorijai priskirtos įmonės užima mažesnes rinkos dalis nei trečios kategorijos įmonės (apie
5,5 %), bet didesnes nei penktai kategorijai priskirtos įmonės (mažiau kaip 1 %). Komisijos teigimu, kategorijos, kuriai turėtų
būti priskirti
PSK
ir
PSK-B
, įmonės yra tarp šių dviejų grupių, t. y. tarp aiškiai daugiau kaip 1 % ir aiškiai mažiau kaip 5 % rinkos.

Erste
ir taupomųjų kasų grupė
438
Erste
tvirtina, kad 30 % rinkos dalis, priskirta taupomųjų kasų grupei ginčijamo sprendimo 9 konstatuojamojoje dalyje, apima dviejų
bankų, kuriems buvo skirtos atskiros baudos, t. y.
BA
(be
CA
) ir
EÖ
(ankstesnis
Erste
pavadinimas prieš susijungimą su
GiroCredit
), rinkos dalis.
439   Viena vertus,
Erste
tvirtina, kad
BA
pagal savo teisinę formą yra taupomoji kasa ir todėl
OeNB
statistikoje priskiriama taupomųjų kasų sektoriui. Remiantis
OeNB
skaičiais už 1995–1998 metus, taupomųjų kasų sektorius (įskaitant
BA
) sudarė apie 30 % (nuo 25 iki 35 % atsižvelgiant į rinkas), iš kurių 12–13 % teko
BA
.
Erste
iš to daro išvadą, kad
BA
rinkos dalis buvo neteisingai priskirta taupomųjų kasų grupei, ir tai, jo nuomone, patvirtina duomenys dėl filialų ir darbuotojų
skaičiaus ginčijamo sprendimo 9 konstatuojamojoje dalyje, kurie apima ir
BA
. Jis tvirtina, kad oficialių
OeNB
statistinių duomenų įrodomoji galia yra didesnė nei Komisijos sprendimai koncentracijos kontrolės srityje, ir kaltina Komisiją
neįvertinus atskirų veiklos sričių.
440   Kita vertus,
Erste
tvirtina, kad taupomųjų kasų sektoriaus rinkos dalis apima
EÖ
rinkos dalį, nors už laikotarpį iki susijungimo su
GiroCredit
buvo skirta atskira bauda.
441   Be to,
Erste
pažymi, kad
EÖ
bauda buvo apskaičiuota remiantis 7 % rinkos dalimi, tačiau ši dalis, jo teigimu, atitinka jo rinkos dalį po susijungimo
su
GiroCredit
, o laikotarpiu, už kurį
EÖ
buvo skirta atskira bauda, jo rinkos dalis siekė apie 4 %.
442   Komisija neigia priskaičiavusi
BA
rinkos dalis
Erste
bankui. Papildomai ji tvirtina, kad šis kaltinimas netinkamas, nes
Erste
turėjo būti priskirtas pirmai kategorijai, net jeigu jo rinkos dalis būtų buvusi nuo 12 iki 13 % mažesnė už ginčijamame sprendime
nustatytą rinkos dalį. Tariamas
EÖ
rinkos dalies priskyrimas taupomųjų kasų grupės rinkos daliai taip pat neturi įtakos suskirstymui į kategorijas. Dėl
Erste
/
EÖ
(iki susijungimo) atveju nustatytų rinkos dalių Komisija tvirtina, kad į ją neįtraukta
GiroCredit
rinkos dalis ir kad ji bet kuriuo atveju buvo didesnė kaip 5 %.

ÖVAG
ir kredito unijų grupė
443
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
tvirtina, kad kredito unijų grupės (įskaitant
ÖVAG
) rinkos dalis yra daug mažesnė nei 7 %, t. y.
ÖVAG
paskaičiavimais, apie 5 %, o remiantis oficialiais tyrimais, tik 3–4 %.
444   Komisija mano, kad šis kaltinimas netinkamas, nes turėdamas 5 % rinkos dalį
ÖVAG
bet kuriuo atveju būtų priskirtas trečiai kategorijai. Ji priduria, kad
ÖVAG
rinkos dalis yra aiškiai didesnė kaip 5 %, ir siūlosi tai įrodyti konfidencialiais dokumentais, pateiktais per kontrolės
procedūras, kurių pabaigoje buvo priimti sprendimai dėl koncentracijos, į kuriuos ji darė nuorodas ginčijamame sprendime.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas

PSK
ir
PSK-B
(byla T‑263/02)
445   Kalbant visų pirma apie rinkų pasirinkimą, pažymėtina, jog Komisija nepadarė klaidos manydama, kad aktyvių ir pasyvių sandorių
su privačiais klientais ir įmonėmis rinkos yra reprezentatyvios vertinant ekonominės galios santykius Austrijos bankininkystės
rinkoje, ir pasirinkdama bankų rinkos dalių vidurkį šiose rinkose kaip suskirstymo į kategorijas pagrindą.
446   Antra, dėl Komisijos konstatavimo, jog bendra
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalis bendrose indėlių ir kreditavimo rinkose buvo 5 %, reikia pažymėti, kad šis skaičius nebuvo ginčijamas, kiek
jis susijęs su privačiais indėliais, ir kad, remiantis
PSK
atsakant į Pirmosios instancijos teismo klausimus pateiktais duomenimis, bendra
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalis visiems indėliams, įskaitant įmonių indėlius, vidutiniškai per 1996–1998 metus nebuvo mažesnė kaip 4,89 %.
447   Tačiau dėl kreditavimo ieškovas teigia, kad bendra
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalis buvo mažesnė už 2 %, o Komisija savo ruožtu tvirtina, kad ši dalis buvo 3,5 ar 4 %. Pagrįsdamos savo teiginius,
šalys pateikia tokius dokumentus:
–       koncentracijos kontrolės procedūros dokumentą, kurį Komisija pateikė tripliko priede, pagal kurį „
PSK
grupės“ dalis kreditavimo rinkoje 1998 m. buvo 3 %,
–       1997 m.
PSK
parengtą dokumentą, esantį šios bylos administracinių dokumentų dalimi, Komisijos pateiktą atsakant į Pirmosios instancijos
teismo klausimus, pagal kurį jo „klientų dalis“ kreditavimo rinkoje buvo 3–4 %,
–       dokumentą, parengtą vykdant koncentracijos kontrolės procedūrą COMP/M.873,
BA/CA
, Komisijos pateiktą atsakant į Pirmosios instancijos teismo klausimus, kurio konfidenciali versija, Komisijos teigimu, įrodo,
kad 1995 m.
PSK
turėjo 4 % rinkos dalį kreditavimo srityje, nors nekonfidencialioje šio dokumento versijoje įvairių kreditavimo rinkų atveju
nurodomos 2–6%, 3–7 % ir 1–5 % ribos,
–
PSK
atsakant į Pirmosios instancijos teismo klausimus pateiktą sąrašą, pagal kurį bendra
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalis kreditavimo rinkoje 1996–1998 metais svyravo nuo 1,49 % iki 2,03 %, o vidurkis buvo apie 1,8 %.
448   Dėl pirmojo iš šių dokumentų pirmiausia pažymėtina, kad Komisija savo triplike klaidingai nurodė, jog jis parengtas per procedūrą
COMP/M.2140,
BAWAG
/
PSK
(žr. šio sprendimo 436 punktą). Savo rašytiniuose atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo klausimus ji pranešė, kad iš
tikrųjų šis dokumentas buvo parengtas per procedūrą COMP/M.2125,
HypoVereinsbank/Bank Austria
, kur jis buvo vienas iš pateiktų dokumentų. Konstatuotina, kad ši klaida galėjo paskatinti Komisiją pripažinti šiam dokumentui
didesnę įrodomąją galią, nei jam tenka iš tikrųjų. Priešingai nei juo remdamasi manė Komisija, jį pateikė ne
PSK
, o jo konkurentai, kito susitarimo šalys. Kadangi kiekvienas bankas žino savo rinkos dalis (žr. šio sprendimo 415 punktą),
duomenims, kuriuos pateikia susitarimo Austrijos bankininkystės rinkoje šalys dėl savo pačių rinkos dalių, tenka didesnė įrodomoji
galia. Tačiau duomenys, kuriuos bankai gali pateikti apie savo konkurentų rinkos dalis, paprastai yra apytiksliai, nes jie
sudaro pastarųjų komercinę paslaptį. Tai nagrinėjamu atveju patvirtina aplinkybė, kad šis dokumentas, iš kurio nematyti laikotarpis,
apie kurį jame kalbama, nurodo 4 %
PSK
grupės rinkos dalį indėlių rinkoje, nors,
PSK
ir Komisijos teigimu, ši dalis siekė apie 5 %. Todėl šiame dokumente nurodyti skaičiai negali būti laikomi patikimais, kiek
jie susiję su
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalimis.
449   Kalbant apie antrąjį dokumentą, „klientų dalį“, apie kurią jame kalbama, reikia skirti nuo rinkos dalies, nes pastaroji priklauso
ne tik nuo kredito operacijų skaičiaus, bet ir nuo jų dydžio. Kalbant apie trečiąjį dokumentą, pagal Procedūros reglamento
67 straipsnio 3 dalį Pirmosios instancijos teismas gali atsižvelgti tik į nekonfidencialią šio dokumento versiją. Šioje versijoje
nurodomos pernelyg didelės ribos, kad šiame kontekste būtų galima pakankamai tiksliai įvertinti bendrą rinkos dalį. Galiausiai
konstatuotina, kad, remiantis mėnesinėmis
OeNB
ataskaitomis,
PSK
nustatyti skaičiai yra daug mažesni nei Komisijos pateiktuose dokumentuose.
450   Remiantis šiais skaičiais, bendra
PSK
ir
PSK-B
dalis indėlių rinkoje (4,89 %) ir kreditavimo rinkoje (1,8 %), apskaičiuota pagal Komisijos taikytą metodą, vidutiniškai
sudarė apie 3,35 %. Konstatuotina, kad taikant proceso organizavimo priemones šalių pateikti dokumentai neįrodė, jog bendra
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalis buvo didesnė.
451   Skirtumas tarp šio skaičiaus ir Komisijos konstatavimų dėl bendros
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalies yra pakankamai svarbus, kad galėtų turėti įtakos jų priskyrimui tam tikrai kategorijai.
452   Iš tikrųjų remiantis bendra
PSK
ir
PSK-B
3,35 % rinkos dalimi, taikant Komisijos metodą, kiekvieno banko atveju turėtų būti nustatyta 1,675 % rinkos dalis. Tokiu
atveju jų priskyrimas ketvirtai kategorijai, atsižvelgiant į proporcingumo ir vienodo požiūrio principus, viršytų leistinumo
ribas ir neigiamai paveiktų nagrinėjamu atveju Komisijos atlikto suskirstymo į kategorijas nuoseklumą. Tokia 1,675 % rinkos
dalis sudaro tik apie 60 % orientacinio 2,75 % dydžio, nustatyto ketvirtai kategorijai, ir 25 % nuo 7 % rinkos dalies, kuri,
Komisijos teigimu, pateisino
Erste
bei
ÖVAG
priskyrimą trečiai kategorijai ir dvigubai didesnės baudos skyrimą nei
PSK
ir
PSK-B
. Galiausiai atsižvelgimas į bendrą
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalį (3,35 %) pagal Komisijos taikytą sistemą turėtų lemti priskyrimą ketvirtai kategorijai, kuriai ši institucija
atskirai priskyrė
PSK
ir
PSK-B
. Tačiau su nagrinėjamu atveju pasirinkta suskirstymo sistema nėra suderinama tai, kad – išskyrus „pasivijimo kategoriją“
– įmonės, kurių viena turi dvigubai didesnę rinkos dalį nei kita, būtų priskirtos tai pačiai kategorijai. Teisinga, kad skirtumas
tarp 1,675 % rinkos dalies ir orientacinio penktos kategorijos dydžio (mažiau kaip 1 %), kaip pažymi Komisija, yra pernelyg
didelis, jog
PSK
ir
PSK-B
būtų priskirtos pastarajai kategorijai. Tačiau, reikia pripažinti, kad duomenų, kuriais Komisija rėmėsi suskirstydama į kategorijas,
atžvilgiu ji neatsižvelgė į rinkos dalis nuo 1 iki 2 %, nors būtų privalėjusi tai padaryti, jei
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalys iš tikrųjų patektų į šias ribas.
453   Šiomis sąlygomis Pirmosios instancijos teismas, naudodamasis savo neribota jurisdikcija, turi nustatyti pradinių
PSK
ir
PSK-B
skirtinų baudų sumas.
454   Šiuo atžvilgiu tikslinga
PSK
ir
PSK-B
nustatyti vieną pradinę sumą. Nors teisinga, kad Komisija buvo nustačiusi atskiras pradines sumas, tačiau, atsižvelgusi į
šių dviejų įmonių susijungimą 1998 m., ji
PSK
skyrė tik vieną baudą. Atsižvelgiant į visus byloje esančius duomenis apie
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalis, visų pirma į taikant proceso organizavimo priemones pateiktą informaciją, būtų tinkama nustatyti 3,13 mln.
eurų pradinę sumą, atitinkančią ketvirtąją kategoriją.

Erste
ir taupomųjų kasų grupė
455   Pagal ginčijamo sprendimo 9 konstatuojamąją dalį
Erste
(po susijungimo su
GiroCredit
) ir taupomųjų kasų grupė užėmė 30 % rinkos dalį, o vien
Erste
rinkos dalis sudarė apie 7 %. Iš ginčijamo sprendimo 519 ir 522 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija apskaičiavo dvi
atskiras pradines sumas, viena vertus, vadovaujančiai įmonei (
GiroCredit
prieš susijungimą ir
Erste
po susijungimo), kuriai buvo priskirtos taupomųjų kasų grupės rinkos dalys, ir, kita vertus,
EÖ
už laikotarpį iki susijungimo. Dėl pažeidimo trukmės pradinės sumos buvo padidintos vadovaujančiai įmonei už visą nagrinėjamą
laikotarpį (3,5 metų), o
EÖ
už laikotarpį po susijungimo (3 metai).
–       Vadovaujančiai įmonei skirta bauda
456   Iš šio sprendimo 377 ir 378 punktuose išdėstytų argumentų išplaukia, kad Komisija teisėtai nusprendė, jog taupomųjų kasų grupės
rinkos dalis apėmė
EÖ
rinkos dalį, į kurią dėl to buvo atsižvelgta ir nustatant pradinę sumą taupomųjų kasų atveju, ir apskaičiuojant baudą jam
pačiam.
457   Kalbant apie kaltinimą, kad
BA
rinkos dalis, prilygusi 12–13 %, buvo klaidingai įtraukta į 30 % rinkos dalį, kuri ginčijamame sprendime priskirta vadovaujančios
įmonės ir taupomųjų kasų subjektui, reikia pažymėti, kad, atėmus
BA
rinkos dalį, likusi 17–18 % rinkos dalis vis dar būtų pateisinusi priskyrimą pirmai kategorijai, nes ji aiškiai artimesnė
orientaciniam 22 % nei 11 % dydžiui, nustatytam antrai kategorijai. Todėl, vertinant Komisijos sprendimo teisėtumą, šis kaltinimas
atmestinas, nes net jeigu būtų pagrįstas, jis neturėtų įtakos ginčijamo sprendimo rezoliucinei daliai. Be to, Pirmosios instancijos
teismas, naudodamasis savo neribota jurisdikcija, mano, kad
Erste
priskyrimas pirmajai kategorijai pagrįstas, siekiant skirti tinkamo dydžio baudą.
–       Atskira
EÖ
skirta bauda
458   Kaltinimas, susijęs su netikslia 7 % rinkos dalimi, ginčijamame sprendime priskirta
EÖ
, netinkamas. Remiantis
Erste
ieškinyje ir atsakant į Pirmosios instancijos teismo klausimus pateiktais duomenimis,
EÖ
rinkos dalis sudarė 5,3 % indėlių, 4,8 % įmonių kreditavimo ir 4,1–4,4 % privačių asmenų kreditavimo atvejais. Net jei būtų
manoma, kad šių skaičių teisingumas įrodytas, tai tik reikštų, kad bendrai paėmus
EÖ
rinkos dalis būtų tik kiek mažesnė už 5 %, todėl jo priskyrimas trečiai kategorijai, kuriai buvo pasirinktas 5,5 % orientacinis
dydis, bet kuriuo atveju turėtų būti pripažintas pagrįstu.

ÖVAG
ir kredito unijų grupė (byla T‑271/02)
459   Siekdamas įrodyti Komisijos klaidą dėl ginčijamame sprendime nustatytos rinkos dalies,
ÖVAG
pateikė tris dokumentus, t. y.:
–       su 1994–1998 metais susijusią lentelę, pagal kurią kredito unijų rinkos dalis pagal bendrą balanso sumą svyravo nuo 4,31 iki
4,45 %,
–       tariamai
OeNB
sudarytą lentelę, kuri parodo Austrijos bankų rinkos dalis 1999 ir 2000 metais ir pagal kurią kredito unijų rinkos dalis siekė
2,7 % ar 2,8 %; tačiau joje nepatikslinama, kokios rinkos atžvilgiu šie skaičiai buvo apskaičiuoti,
–       tariamai
OeNB
parengtą grafiką, kuriame parodytos rinkos dalys pagal bendrą balanso sumą, nenurodant laikotarpio, į kurį buvo atsižvelgta,
pagal kurį
ÖVAG
rinkos dalis buvo lygi 4,38 %.
460   Konstatuotina, kad šie dokumentai nesusiję su aktyviomis ir pasyviomis operacijomis su privačiais asmenimis ir įmonėmis, atsižvelgdama
į kurias Komisija vertino ginčijamo sprendimo adresatų rinkos dalis. Be to, antrasis iš minėtų dokumentų nesusijęs su pažeidimo
laikotarpiu, o jame pateikti skaičiai labai skiriasi nuo skaičių pirmajame dokumente tuo pačiu laikotarpiu. Pirmajame ir trečiajame
iš šių dokumentų pateikti absoliutūs ir santykiniai skaičiai yra daug artimesni trečios kategorijos orientaciniam dydžiui
(5,5 %) nei ketvirtos kategorijos orientaciniam dydžiui (2,75 %).
461   Iš to išplaukia, kad
ÖVAG
pateikti kaltinimai negali turėti įtakos jo priskyrimo trečiai kategorijai teisėtumui. Be to, Pirmosios instancijos teismas,
naudodamasis savo neribota jurisdikcija, mano, kad
ÖVAG
priskyrimas pirmai kategorijai pagrįstas, siekiant skirti tinkamo dydžio baudą.
c)     Išvada
462   Iš to išplaukia, kad turi būti nustatyta pradinė 3,13 mln. eurų suma
PSK
ir
PSK-B
atveju (byla T‑263/02), o
Erste
(byla T-264/02) ir
ÖVAG
(byla T‑271/02) pateikti kaltinimai dėl rinkos dalių ir pradinių sumų nustatymo yra atmestini.
6.     Išvada dėl suskirstymo į kategorijas ir pradinių sumų nustatymo
463   Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad – išskyrus
PSK
ir
PSK-B
atvejį (byla T‑263/02) – reikia atmesti visus ieškovų kaltinimus dėl suskirstymo į kategorijas ir pradinių sumų nustatymo.
D –
Dėl ieškinių pagrindų, susijusių su pažeidimo trukme (bylos
T‑259/02
,
T‑261/02
ir
T‑263/02
)
a)     Šalių argumentai
464
RZB
,
BAWAG
ir
PSK
mano, kad pradinės sumos padidinimas 35 % dėl susitarimų trukmės yra neproporcingas. Jie remiasi tuo, kad 1997 ir 1998 m.
apskritojo stalo susitikimų ir susitarimų skaičius sumažėjo, bei pabrėžia, kad, remiantis gairėmis, 10 % per metus yra maksimumas,
kuriuo gali būti padidinta pradinė suma.
BAWAG
ir
PSK
taip pat nurodo, kad už trumpesnius kaip vieneri metai pažeidimus bauda negali būti didinama. Jie mano, kad padidinusi baudas
10 % už metus Komisija neteisėtai nepasinaudojo diskrecija, kuria jai suteikė gairės.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
465   Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies paskutinė pastraipa reikalauja, nustatant baudos dydį, atsižvelgti ne tik į pažeidimo
sunkumą, bet ir į jo trukmę. Iš to išplaukia, kad iš principo pažeidimo trukmės įtaka pradinei baudos sumai turi būti pakankamai
didelė. Tai prieštarauja tam, kad, išskyrus ypatingas aplinkybes, pradinė suma dėl pažeidimo trukmės būtų padidinta tik simboliškai.
Jei antikonkurencinio tikslo susitarimas nebuvo įgyvendintas, vis dėlto reikia atsižvelgti į laikotarpį, kurį šis susitarimas
buvo, t. y. į laikotarpį, praėjusį nuo jo sudarymo iki nutraukimo datos (167 punkte minėto sprendimo
FETTCSA
280 punktas).
466   Ieškovų tvirtinimui, kad, remiantis gairėmis, dėl pažeidimo trukmės pradinės sumos negalima padidinti daugiau kaip 10 % per
metus, negali būti pritarta. Gairės numato tokią ribą tik ilgalaikiams pažeidimams, o vidutinės trukmės pažeidimams (paprastai
nuo vienerių iki penkerių metų) nustatyta 50 % pradinės sumos vienoda maksimali riba, nepašalinant galimybės didinti baudos
daugiau kaip 10 % per metus. Todėl ieškovų teiginys, kad baudos padidinimas 10 % pradinės sumos per metus turėtų būti taikomas
tik išimtiniais atvejais, yra atmestinas. Be to, kaltinimas, kad Komisija nepasinaudojo diskrecija, kuria turi nustatydama
papildomą baudos dydį iki maksimalios ribos, nėra pagrįstas.
467   Kalbant apie tvirtinimą, kad ieškovams inkriminuojamo pažeidimo intensyvumas mažėjo, primintina, jog baudą padidinti dėl trukmės
įmanoma ne tik tuomet, kai yra tiesioginis ryšys tarp trukmės ir padidintos žalos, padarytos Bendrijos tikslams, kurių siekiama
konkurencijos normomis (2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją
, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 106 punktas; taip pat žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 278 punktą).
468   Todėl reikia atmesti ieškinių pagrindus, susijusius su pradinės sumos padidinimu dėl pažeidimo trukmės.
E –
Dėl lengvinančių aplinkybių
1.     Pirminės pastabos
469   Ieškovai kaltina Komisiją neatsižvelgus į lengvinančias aplinkybes, kurias jie nurodė per administracinę procedūrą.
470   Visų pirma,
RZB
(byla T‑259/02),
BAWAG
(byla T‑261/02),
PSK
(byla T‑263/02),
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
(byla T‑271/02) tvirtina, kad pažeidimas buvo padarytas dėl neatsargumo, o ne tyčia. Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 201–211 punktuose,
šis prieštaravimas nepagrįstas. Antra,
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
(byla T‑264/02) tvirtina, kad susitarimai nebuvo įgyvendinti. Kiek jų argumentai susiję su visu pažeidimu, o ne su konkrečiu elgesiu, jie
buvo patikrinti nagrinėjant faktinį pažeidimo sunkumą (žr. šio sprendimo 289–295 punktus). Trečia, tas pats pasakytina apie
kaip lengvinanti aplinkybė bylose T‑259/02, T‑261/02 ir T‑263/02 pateiktą argumentą dėl tariamai antraeilio pažeidimo poveikio, kuris patenka į faktinio pažeidimo sunkumo vertinimą (žr.
šio sprendimo 231–233 punktus).
471   Ketvirta,
RZB
,
BAWAG
,
PSK
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
kaltina Komisiją neatsižvelgus į jų individualų vaidmenį kartelyje. Penkta, daugelis bankų nurodo, kad pažeidimas buvo nutrauktas
nedelsiant po patikrinimų. Šešta,
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
tvirtina, kad Komisija privalėjo atsižvelgti į aplinkybę, jog yra pagrįstų abejonių dėl bankų veiksmų neteisėtumo. Septinta,
Erste
kaltina Komisiją krizės Austrijos bankininkystės sektoriuje nevertinus kaip lengvinančios aplinkybės.
472   Prieš pradedant nagrinėti kaltinimus dėl įvairių anksčiau aprašytų aplinkybių reikia priminti, kad skirdama baudas Komisija
privalo laikytis savo pačios priimtų gairių. Tačiau gairės nenurodo, kad Komisija visada privalo atskirai atsižvelgti į kiekvieną
jų 3 punkte nurodytą lengvinančią aplinkybę ir neprivalo automatiškai papildomai sumažinti baudos, nes tinkamą baudos sumažinimo
dėl lengvinančių aplinkybių dydį reikia nustatyti bendrai įvertinus visas svarbias aplinkybes.
473   Priėmus gaires netapo nereikšminga ankstesnė teismų praktika, pagal kurią Komisija turi diskrecijos teisę, jai leidžiančią,
nelygu bylos aplinkybės, nustatant baudas, kurias ji ketina skirti, atsižvelgti į tam tikrus veiksnius arba ne (šiuo klausimu
žr. 1996 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 54 punktą; 166 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
32 ir 33 punktus ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 465  punktą; šiuo klausimu taip pat žr. 330 punkte minėto 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
68 punktą). Nesant gairėse privalomų nurodymų dėl lengvinančių aplinkybių, į kurias gali būti atsižvelgta, reikia daryti
prielaidą, kad Komisija turėjo tam tikrą laisvę, kad atlikdama bendrą įvertinimą galėtų priimti sprendimą dėl galimo baudos
sumažinimo, atsižvelgiant į lengvinančias aplinkybes.
2.     Dėl tam tikrų ieškovų vaidmens apskritojo stalo susitikimuose (bylos T‑259/02, T‑260/02, T‑261/02, T‑263/02 ir T‑271/02)
a)     Šalių argumentai
474
RZB
(byla T‑259/02) tvirtina, kad susitarimai iš esmės neturėjo nieko bendra su jo bankininkystės veikla ir todėl jis nebuvo pats jais suinteresuotas;
antra vertus, jo indėlis į apskritojo stalo susitikimus apsiribojo informacijos perdavimu kitiems
Raiffeisen
sektoriaus bankams ir buvo minimalus, palyginti su kitais bankais, su kurių veikla susiję susitarimai. Jis mano, kad jo vaidmuo
prilygsta „kartelinių susitarimų sergėtojo“ vaidmeniui, t. y. įmonės, kurios funkcijos apsiriboja kartelinių susitarimų laikymosi
priežiūra ir papildomais veiksmais, pavyzdžiui, informacijos perdavimu, koordinavimu ir kontrole.
475
PSK
(byla T‑263/02) tvirtina, kad jo vaidmuo buvo nereikšmingas dėl jo komercinei veiklai taikytų apribojimų, o
PSK-B
turėjo tik labai nedidelį komercinį svorį, kad jie iš viso nedalyvavo tam tikruose apskritojo stalo susitikimuose ir kad
jų dalyvavimas kituose susitikimuose buvo nereikšmingas arba pasyvus. Jis nurodo, kad
PSK-B
tik sporadiškai dalyvavo apskritojo stalo susitikimuose (15 % iš 335 apskritojo stalo susitikimų, kurių dalyvių sąrašas buvo
pateiktas pranešimo apie kaltinimus priede), ir kaltina Komisiją atskirai neįvertinus individualaus
PSK
ir
PSK-B
dalyvavimo, nors ji jiems skyrė atskiras baudas.
476
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
(byla T‑271/02) tvirtina, kad jie turėjo būti kvalifikuoti kaip „prisitaikėliai“. Jie dar kartą nurodo, kad buvo „siauresnis bankų ratas“
(žr. šio sprendimo 145 punktą), kur didžiausi bankai derindavo veiksmus prieš apskritojo stalo susitikimus ir priimdavo sprendimus,
prie kurių kiti kartelio nariai (pavyzdžiui,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
) galėjo tik prisijungti, neturėdami galimybės daryti įtakos turiniui.
477
BA-CA
(byla T‑260/02) – tiesiogiai nesiremdamas lengvinančiomis aplinkybėmis – tvirtina, kad jis elgėsi ne pagal susitarimus ir kad nebuvo jokio
priežastinio ryšio tarp susitarimų ir jo politikos palūkanų srityje.
BAWAG
(byla T‑261/02) nurodo, kad atliko „laisvo elektrono“ vaidmenį, kurio sistemingas susitarimų nepaisymas smarkiai trukdė apskritojo stalo
susitikimų darbą ir lėmė, jog kiti bankai imdavosi atsakomųjų veiksmų ir jį kritikuodavo. Savo dalyvavimą apskritojo stalo
susitikimuose jis pateisina būtinybe nelikti daugelio su konkurencijos teise suderinamų susitarimų, kurie buvo svarstomi šiame
kontekste, nuošalyje.
478   Komisija remiasi savo diskrecija atsižvelgti į lengvinančias aplinkybes ir mano, kad į vaidmenų pasidalijimą kartelyje nereikėjo
atsižvelgti, nes visi dalyviai gavo vienodos naudos iš susitarimų ir pasikeitimo informacija, o visų bankų dalyvavimas buvo
labai svarbus, siekiant užtikrinti kartelio funkcionavimą.
479   Dėl
RZB
,
PSK
ir
PSK-B
ji pažymi, kad jų vaidmuo per apskritojo stalo susitikimus nebuvo pasyvus ar nereikšmingas. Byloje T‑271/02 Komisija neneigia „siauresnio rato“ buvimo, kurį nurodo
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
, tačiau tvirtina, kad šie konkretūs susitarimai tarp dalies kartelio narių buvo tik parengiamojo pobūdžio. Ji pabrėžia aktyvų
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
dalyvavimą susitarimuose per svarbiausius apskritojo stalo susitikimus ir jų dalyvavimo reikšmę kartelio funkcionavimui.
480   Komisijos nuomone,
BAWAG
neįrodė, kad privalėjo dalyvauti kartelyje prieš savo valią ir kad bet kuriuo atveju jo veiksmai negalėjo atsverti didelės
dalies kitų bankų sudarytų susitarimų antikonkurencinio poveikio, nes jo rinkos dalis sudarė tik 5 %.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl pasyvaus ar prisitaikėliško elgesio (bylos T‑259/02, T‑263/02 ir T‑271/02)
481   Pagal gairių 3 punkto pirmąją pastraipą „tik pasyvus arba prisitaikėliškas prie lyderio (įmonės) elgesys“ darant pažeidimą,
gali, jei buvo įrodytas, būti lengvinanti aplinkybė.
482   Visų pirma šiuo atžvilgiu iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad aplinkybe, patvirtinanačia pasyvų įmonės vaidmenį
kartelyje, gali būti laikoma tai, kad ji daug rečiau nei tikrieji kartelio nariai dalyvavo susitikimuose (1998 m. gegužės
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 343 punktas; 391 punkte minėto sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
168 punktas ir 331 punkte minėto sprendimo
Tokai I
331 punktas).
483   Tačiau Komisija pasirinko ginčijamo sprendimo adresatus būtent dėl jų dažno dalyvavimo apskritojo stalo susitikimuose, kuriuos
ji manė esant svarbiausius (žr. ginčijamo sprendimo 470 konstatuojamąją dalį), o iš jos pateikto įvairių bankų dalyvavimo
apskritojo stalo susitikimuose sąrašo matyti, kad
RZB
,
PSK
ir
ÖVAG
dalyvavo maždaug 70 % susitikimų (kurių bendras skaičius – 126),
PSK-B
– 30 %, o
NÖ-Hypo
– maždaug 40 %, ir to negalima kvalifikuoti kaip sporadiško dalyvavimo (žr. šio sprendimo 146 punktą). Aplinkybė, kad
PSK-B
rečiau dalyvavo kituose apskritojo stalo susitikimuose, nepateisina kitokios išvados.
484   Dėl
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
kaltinimo, jog buvo neteisingai įvertintas „siauresnio bankų rato“, kuris, jų teigimu, vadovavo karteliui, vaidmuo, primintina,
kad Komisija atsižvelgė į išankstinių didelių bankų susitarimų buvimą, ir neatrodo, kad jos sprendimas pripažinti kitiems
apskritojo stalo susitikimams lemiamą reikšmę vertinant atitinkamą kartelio narių vaidmenį būtų priimtas pažeidžiant procedūros
ar motyvavimo taisykles.
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
taip pat neįrodė, kad Komisija būtų padariusi faktinių klaidų ar piktnaudžiavusi įgaliojimais arba kad, apsisprendusi remtis
„organizuotais“ įvairių „Lombardo klubo“ apskritojo stalo susitikimais (žr. šio sprendimo 144 ir 145 punktus), ji būtų padariusi
akivaizdžią vertinimo klaidą.
485   Antra, kalbant apie bankų elgesį per susitikimus, pažymėtin, kad
RZB
,
PSK
,
ÖVAG
ir
NÖ‑Hypo
nenurodo nei konkrečių aplinkybių, nei pateikia įrodymų, pavyzdžiui, kitų kartelio narių pareiškimų, galinčių įrodyti, kad
jų elgesys per aptariamus susitikimus vien savo pasyvumu ir prisitaikėliškumu gerokai skyrėsi nuo kitų bankų elgesio.
486   Be to, jei įmonė net neaktyviai dalyvavo viename ar keliuose susitikimuose, turinčiuose antikonkurencinį tikslą, ji laikytina
dalyvavusia kartelyje, nebent įrodytų atvirai atsiribojusi nuo neteisėtų susitarimų (žr. 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95‑T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, toliau – sprendimas
Cementas
, 3199 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką). Dalyvaudami susitikimuose ieškovai pritarė arba bent leido kitiems dalyviams
suprasti iš esmės pritariantys juose sudarytų antikonkurencinių susitarimų turiniui (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 296 punktas).
487   Reikia pridurti, kad ginčijamo sprendimo 539–541 konstatuojamosiose dalyse pripažįstami tam tikri skirtingų bankų vaidmens
skirtumai per apskritojo stalo susitikimus ir visų pirma svarbesnis didelių bankų ar bankų grupių vaidmuo tiek, kiek tai susiję
su kvietimais į susitikimus ir su jų eiga. Tačiau jame pažymima, kad tuo atveju, kai įvairių bankų ar įvairių bankų grupių
vaidmuo atitiko jų padėtį rinkoje, į reikiamus skirtumus buvo atsižvelgta suskirstant bankus į skirtingas kategorijas. Ieškovai
neįrodė, kad nusprendusi, jog tokių skirtumų pakanka įvairių bankų vaidmeniui kartelyje atspindėti, Komisija būtų padariusi
akivaizdžią vertinimo klaidą (pagal analogiją žr. 167 punkte minėto sprendimo
FETTCSA
293 punktą), ir Pirmosios instancijos teismas mano, kad nėra reikalo nukrypti nuo tokio vertinimo, pasinaudojant neribota
jurisdikcija.
488   Šių skirtumų taip pat pakanka siekiant atsižvelgti į
RZB
ir
PSK
teiginius, kad jie tariamai nebuvo suinteresuoti susitarimais, susijusias su jų nevykdoma banko veikla.
RZB
atveju jo vaidmuo kartelyje negali būti atskirtas nuo jo, kaip vadovaujančios įmonės, vaidmens, o kaltinimai dėl atsižvelgimo
į jo vaidmenį jau buvo atmesti šio sprendimo 367–407 punktuose. Kalbant apie
PSK
ir
PSK-B
, reikia pažymėti, kad į aplinkybes, kurias
PSK
nurodo šiame kontekste, buvo atsižvelgta suskirstant į kategorijas (žr. šio sprendimo 445‑454 punktus), o to užtenka, norint
tinkamai įvertinti
PSK
ir
PSK-B
vaidmenį kartelyje.
489   Galiausiai, norint įvertinti pasyvų ar prisitaikėlišką ieškovų elgesį, nėra svarbu, ar ginčijamo sprendimo adresatai gavo
naudos iš susitarimų. Viena vertus, prisitaikėlis taip pat gali gauti naudos iš kartelio poveikio. Kita vertus, aplinkybė,
kad iš pažeidimo nebuvo gauta naudos, negali būti lengvinanti, antraip skirta bauda prarastų atgrasomąjį poveikį (šiuo klausimu
žr. 167 punkte minėto sprendimo
FETTCSA
340–342 punktus ir ten nurodytą teismų praktiką bei 331 punkte minėto sprendimo
Tokai I
347 punktą).
Dėl
BA-CA
(byla T‑260/02) ir
BAWAG
(byla T‑261/02) vaidmens
490   Pagal gairių 3 punkto antrąją pastraipą „neteisėtų susitarimų arba veiksmų neįgyvendinimas praktikoje“ taip pat gali būti
lengvinanti aplinkybė. Vis dėlto tai, kad įmonė, kurios dalyvavimas susitarime su konkurentais buvo įrodytas, rinkoje veikia
ne taip, kaip sutarta su konkurentais, nebūtinai yra veiksnys, į kurį, nustatant skirtinos baudos dydį, turi būti atsižvelgta
kaip į lengvinančią aplinkybę.
491   Gali atsitikti, jog įmonė, kuri, nepaisant susitarimo su savo konkurentais, vykdo daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką
rinkoje, paprasčiausia bando panaudoti kartelį savo naudai (324 punkte minėto 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
142 punktas ir 262 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
230 punktas), o įmonė, neatsiribojanti nuo susitikimo, kuriame dalyvavo, rezultatų, iš esmės lieka visiškai atsakinga už
dalyvavimą kartelyje (486 punkte minėto sprendimo
Cementas
1389 punktas). Todėl Komisija privalo kaip lengvinančią aplinkybę pripažinti kartelio neįgyvendinimą, tik jei įmonė, kuri
remiasi šia aplinkybe, gali įrodyti, jog taip aiškiai ir ryžtingai priešinosi šių kartelinių susitarimų įgyvendinimui, kad
net buvo sutrukdytas kartelio veikimas, ir kad ji nebuvo net tariamai pritarusi susitarimui bei taip paskatinusi kitas įmones
jį įgyvendinti. Įmonėms būtų per daug paprasta sumažinti didelės baudos riziką, jeigu gavusios naudos iš neteisėto kartelio
jos paskui galėtų pasinaudoti ir baudos sumažinimu dėl to, kad jų vaidmuo įgyvendinant pažeidimą buvo ribotas, nors jų pozicija
skatino kitas įmones imtis labiau konkurencijai žalą darančių veiksmų (224 punkte minėto sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
277–279 punktai).
492
BA-CA
atžvilgiu iš bylos medžiagos neišplaukia, kad jis būtų atvirai priešinęsis susitarimų sudarymui ar jų įgyvendinimui. Iš tikrųjų
jis tik nurodo, kad sprendimai, priimti per tam tikrus apskritojo stalo susitikimus, neturėjo įtakos palūkanų normoms, kurias
jis arba ankstesnis
CA
faktiškai taikė. Į šią aplinkybę negali būti atsižvelgta norint sumažinti
BA-CA
skirtą baudą.
493
BAWAG
atveju Komisijos administracinės bylos ištraukos, kurias ji pateikė savo ieškinio priede, neparodo vienodo jo elgesio. Iš
jų išplaukia, kad
BAWAG
daugelį kartų vienašališkai siūlė klientams geresnes nei suderėta tarp bankų sąlygas, kartais stebindamas savo konkurentus
arba elgdamasis skirtingai, nei nurodė per apskritojo stalo susitikimą, o kartais pareiškęs ketinąs nesilaikyti susitarimų.
Tačiau vienu iš šių atveju
CA
ir
Erste
elgėsi kaip
BAWAG
, kuris irgi nebuvo vienintelis kartelio narys, kartais elgęsis nepriklausomai. Taip pat yra duomenų apie susitikimus, kuriuose
BAWAG
pareiškė savo nepritarimą – bent iš dalies arba kiek tai susiję su suderėtų sąlygų taikymo datomis. Kartais jo elgesys priversdavo
kitus bankus prisiderinti arba patikrinti, ar jie gali įgyvendinti susitarimą neatsižvelgdami į
BAWAG
elgesį; dėl šių aplinkybių jis buvo kritikuojamas, kitiems bankams pareiškus, kad jų pasitikėjimas
BAWAG
sumažėjo, ir buvo svarstomas jo pašalinimas iš tam tikrų apskritojo stalo susitikimų. Vis dėlto iš vieno paties
BAWAG
kitame kontekste nurodyto protokolo, cituoto šio sprendimo 294 punkte, matyti, kad
BAWAG
imdavosi veiksmų dėl kai kurių savo padalinių, kurie nesilaikė susitarimų.
494   Šie dokumentai parodo, kad
BAWAG
kartais aiškiai atsisakydavo dalyvauti susitarimuose ir kad tam tikrais atvejais jis panaudodavo kartelį savo naudai, o kitais
atvejais laikydavosi sudarytų susitarimų. Nepaisant nedidelės rinkos dalies, neatmestina galimybė, kad jo elgesys tam tikrais
atvejais galėjo sutrukdyti kitiems bankams įgyvendinti susitarimus. Tačiau, atsižvelgiant į prieštaringą
BAWAG
elgesį, nebuvo įrodyta, kad atsisakiusi jo atžvilgiu pripažinti lengvinančią aplinkybę Komisija būtų padariusi akivaizdžią
vertinimo klaidą. Pirmosios instancijos teismas mano, kad taip pat nėra reikalo dėl šios priežasties sumažinti baudą, vykdant
neribotą jurisdikciją.
3.     Dėl pažeidimo nutraukimo (bylos T‑259/02, T‑261/02, T‑263/02, T‑264/02 ir T‑271/02)
a)     Šalių argumentai
495
RZB
,
BAWAG
,
PSK
,
Erste
,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
kaltina Komisiją nepaisius gairių, nes ji neatsižvelgė į tai, kad bankai iš karto po patikrinimų nutraukė apskritojo stalo
susitikimus. Jie teigia, kad šiuo atveju Komisija savo atsisakymo minėtą faktą vertinti kaip lengvinančią aplinkybę gairių
prasme negali motyvuoti nagrinėjimo pažeidimo „akivaizdumu“.
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
šiuo klausimu pažymi, kad nežinojo apie EB 81 straipsnio pažeidimą. Jie priduria, jog Komisija pažeidė pareigą motyvuoti,
nes iš ginčijamo sprendimo nematyti, kokios „ypatingos aplinkybės“ neleidžia vertinti kaip lengvinančios aplinkybės to, kad
pažeidimas buvo nedelsiant nutrauktas.
496   Komisija tvirtina, jog pažeidimo nutraukimas automatiškai ne visada yra lengvinanti, o jo tęsimas ? sunkinanti aplinkybė.
Ji mano, kad šiuo atveju tariamas pažeidimo nutraukimas po jos patikrinimų dėl „akivaizdaus“ daugiamečio pažeidimo pobūdžio
negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe gairių prasme.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
497   Remiantis gairių 3 punkto trečia įtrauka, „pažeidimo nutraukimas Komisijai įsikišus (visų pirma jai atlikus patikrinimus)“
laikomas lengvinančia aplinkybe. Tačiau bauda negali būti automatiškai sumažinama dėl pažeidimo nutraukimo Komisijai įsikišus,
o tai priklauso nuo konkretaus atvejo aplinkybių vertinimo, kurį Komisija atlieka naudodamasi savo diskrecija. Šiuo požiūriu
minėtą gairių nuostatą ypač rekomenduojama taikyti įmonei tada, kai nagrinėjamo pažeidimo antikonkurencinis pobūdis nėra akivaizdus.
Ir, atvirkščiai, iš esmės jos nereikėtų taikyti, jei nagrinėjamas elgesys, jeigu jis įrodytas, yra aiškiai antikonkurencinis
(žr. šio sprendimo 224 punkte minėto sprendimo
Mannesmanröhren-Werke prieš Komisiją
281 punktą ir 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon
ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, Rink. p. II‑0000, 292 ir 294 punktus).
498   Net jei Komisija anksčiau savanorišką pažeidimo nutraukimą yra vertinusi kaip lengvinančią aplinkybę, taikydama gaires ji
gali atsižvelgti į tai, kad vis dar gana dažnai pasitaiko sunkių akivaizdžių pažeidimų, nors nuo pat Bendrijos konkurencijos
politikos pradžios buvo aiškus jų neteisėtas pobūdis; todėl ji gali laisvai nuspręsti nebetaikyti šios geranoriškos praktikos
ir nekompensuoti tokio pažeidimo nutraukimo baudos sumažinimu (pagal analogiją žr. šio sprendimo 213 punkte minėto sprendimo
MDF
108 ir 109 punktus).
499   Esant tokioms sąlygoms, tinkamas baudos sumažinimas dėl pažeidimo nutraukimo priklauso nuo to, ar bankai galėjo turėti pagrįstų
abejonių dėl savo elgesio neteisėtumo; tai bus įvertintina šio sprendimo 500 ir paskesniuose punktuose. Be to, iš to, kas
išdėstyta, išplaukia, kad ginčijamo sprendimo 529 konstatuojamojoje dalyje pateikta nuoroda į akivaizdų pažeidimo pobūdį yra
pakankamas Komisijos pasirinkimo motyvavimas.
4.     Dėl pagrįstų abejonių, susijusių su konkurenciją ribojančio elgesio neteisėtumu
a)     Šalių argumentai
500
BAWAG
(byla T‑261/02),
PSK
(byla T‑263/02) ir
Erste
(byla T‑264/02) pirmiausia mano, kad Komisija kaip lengvinančią aplinkybę turėjo laikyti tai, jog bankai turėjo pagrįstų abejonių dėl savo
elgesio neteisėtumo. Šiuo klausimu jie remiasi tam tikrais pačių ir kitų ieškovų nurodytais aspektais, kuriais išreiškia savo
abejones dėl pažeidimo kvalifikavimo kaip „labai sunkaus“. Kadangi šie aspektai negali sumažinti tikrojo pažeidimo sunkumo
laipsnio (žr. šio sprendimo 252?263 punktus), šioje stadijoje reikia patikrinti, ar jie turėjo įtakos individualaus ieškovų,
kurie rėmėsi šiais aspektais, elgesio neteisėtumui. Ieškovų argumentas šiuo klausimu visų pirma susijęs su istoriniu kartelio
kontekstu, nacionalinių institucijų vaidmeniu ir aplinkybe, kad Austrijos teisė nagrinėjamu laikotarpiu nedraudė „elgesio
kartelių“ (
Verhaltenskartelle
), t. y. neprivalomojo pobūdžio susitarimų, ir numatė kredito įstaigoms kartelių teisės bendrąją išimtį, kad kartelis nebuvo
slaptas ir kad Austrijos Respublika ką tik buvo įstojusi į Europos Sąjungą.
501   Antra,
BAWAG
,
PSK
ir
Erste
nurodo Komisijos sprendimų priėmimo praktiką, kuri nėra aiški kredito įstaigų ir pirmiausia susitarimų dėl palūkanų normų
atžvilgiu.
502
Erste
taip pat teigia, kad bankai turėjo pagrįstų abejonių dėl savo veiksmų tarptautinio pobūdžio. Jis išsamiai išanalizuoja aplinkybes,
kuriomis remdamasi Komisija ginčijamo sprendimo 30?50 konstatuojamosiose dalyse priėjo prie išvados, kad bankams buvo žinoma
apie savo veiksmų neteisėtumą, ir pabrėžia, kad šios aplinkybės neįrodo, jog bankams buvo žinoma apie pažeidimo galimybę visą
reikšmingą laikotarpį arba visų susitikimų atžvilgiu, abejonių kilo tik dėl apskritojo stalo susitikimų dėl tarptautinių operacijų
arba baigiantis reikšmingam laikotarpiui.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
503   Priešingai nei taisyklės, taikomos nustatant, ar pažeidimas buvo padarytas tyčia (žr. šio sprendimo 205?211 punktus), šiame
kontekste svarbu tai, ar ieškovai protingai galėjo suvokti, kad pažeidžia EB 81 straipsnį, o ne tik tai, ar jie žinojo apie
šį pažeidimą sudarančias aplinkybes.
504   Reikėtų pažymėti, kad šioje byloje dėl istorinio konteksto ir teisėtų apskritojo stalo susitikimų ištakų susiklostė ypatinga
situacija. Tačiau ieškovai, kaip didelėmis lėšomis disponuojančios kredito įstaigos, privalėjo pasirengti teisinėms Austrijos
narystės Europos Sąjungoje pasekmėms, kurios jiems nebuvo netikėtos. Visų pirma jie turėjo laiku susipažinti su jiems galiojančių
Bendrijos teisės (taip pat EEE teisės) konkurencijos normų turiniu bei su tuo susijusiomis naujovėmis Austrijos teisės atžvilgiu.
Todėl galimo susitarimų leistinumo pagal nacionalinę teisę savaime nepakanka, kad galėtų likti pagrįstų abejonių dėl jų veiksmų
suderinamumo su Bendrijos teise.
505   Kalbant apie tam tikrų nacionalinių institucijų (
OeNB
, Finansų ministerija ir Ekonomikos rūmai (Wirtschaftskammer) dalyvavimą susitikimuose, pasakytina, kad ieškovų pateiktų duomenų
nepakanka, kad būtų galima pateisinti pagrįstas abejones dėl apskritojo stalo susitikimų suderinamumo su Bendrijos konkurencijos
teise. Nors negalima atmesti galimybės, kad, esant tam tikroms aplinkybėms, kuri nors nacionalinės teisės nuostata arba nacionalinių
institucijų elgesys gali būti lengvinanti aplinkybė (pagal analogiją žr. 258 punkte minėto sprendimo
CIF
57 punktą), šiuo atveju negalima atsižvelgti į tai, kad Austrijos institucijos pritarė tokiam pažeidimui arba jį toleravo,
visų pirma turint galvoje lėšas, kuriomis bankai disponavo, kad galėtų gauti tikslios ir teisingos teisinės informacijos.
506   Taigi argumentui, kad ieškovai galėjo protingai manyti, jog jų susitarimai yra teisėti, nes kartelis nebuvo slaptas, negalima
pritarti. Straipsniai spaudoje, kuriais remiasi
BA-CA
ir
Erste
, rodo, kad besidomintiems sluoksniams buvo žinoma apie „Lombardo klubą“ ir mažesniu mastu apie kitus apskritojo stalo susitikimus
ir kad susitarimai dėl palūkanų normų nebuvo paslaptis. Tačiau to nepakanka norint įrodyti, kad viešai buvo žinoma apie kartelį
visu jo mastu.
RZB
ir
BA-CA
, kurių manymu, ginčijamo sprendimo paskelbimas yra neteisėtas, savo atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo klausimus,
be kita ko, patvirtino, kad tikslus apskritojo stalo pasitarimų turinys viešai nebuvo žinomas.
507   Bankai taip pat neteisingai tvirtina, kad buvo teisinio netikrumo dėl EB 81 straipsnio taikymo bankų palūkanoms, kuris davė
pagrindą pagrįstoms abejonėms dėl jų veiksmų neteisėtumo. Net jei būtų daroma prielaida, kad Komisijos pozicija dėl tokių
susitarimų devintajame dešimtmetyje buvo nevienareikšmė, 1989 m. lapkričio 16 d. Komisijos nario, atsakingo už konkurencijos
klausimus, pareiškime spaudai (cituotame ginčijamo sprendimo 425 išnašoje) aiškiai nurodoma, kad, Komisijos nuomone, susitarimai
dėl bankų palūkanų „riboja konkurenciją lygiai taip pat, kaip kainų karteliai“ ir jų „turi būti vengiama arba atsisakoma“.
Taigi Austrijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą momentu šiuo klausimu jau nebebuvo jokio netikrumo.
508
BAWAG
ir
PSK
negali ginčyti šios pozicijos svarbos motyvuodami tuo, kad ji neturėjo privalomo teisinio poveikio ir aiškiai neatspindi
tam tikrų teisinių EB 81 straipsnio taikymo aspektų, visų pirma tokių susitarimų poveikio rinkai reikšmingumo, neigiamo poveikio
valstybių narių tarpusavio prekybai ir išimties taikymo galimybės. Teisės aktuose, kuriais ieškovai remėsi įrodydami teisinį
netikrumą susitarimų dėl palūkanų atžvilgiu, Komisija neišsakė savo pozicijos dėl susitarimų, taigi tai nėra privalomojo pobūdžio
teisės aktai, kuriuose ji paneigė EB 81 straipsnio taikymą. Be to, reikšmingo ir neigiamo konkurencijos poveikio valstybių
narių tarpusavio prekybai klausimai nėra konkrečiai susiję su susitarimais dėl kainų, o klausimą, ar įmanoma taikyti išimtį,
buvo galima išspręsti pateikiant pranešimą. Be to, aplinkybė, kad Komisija ginčijamame sprendime pirmą kartą skyrė baudą už
susitarimus dėl palūkanų normų, pati savaime negali būti kvalifikuojama kaip lengvinanti.
509   Galiausiai galimos ieškovų abejonės dėl tarptautinio susitarimų pobūdžio šiuo atveju negali būti laikomos pagrįstomis.
5.     Dėl krizės bankų sektoriuje (byla T‑264/02)
510   Kalbant apie
Erste
nurodytą struktūrinę krizę Austrijos bankų sektoriuje, reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad Komisija nėra įpareigota blogą
atitinkamo sektoriaus finansinę padėtį laikyti lengvinančia aplinkybe (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lögstör Rör prieš Komisiją
T‑16/99, Rink. p. II‑1633, 319 ir 320 punktai). Vien dėl to, kad ankstesnėse bylose Komisija į ekonominę sektoriaus padėtį atsižvelgdavo
kaip į lengvinančią aplinkybę, ji neprivalo toliau taikyti tokios praktikos (žr. šio sprendimo 196 punkte minėto sprendimo
ICI prieš Komisiją
372 punktą). Apskritai karteliai paprastai atsiranda kaip tik tada, kai sektorius patiria sunkumų.
6.     Išvada
511   Iš to, kas pirmiau išdėstyta, matyti, kad ieškovų prieštaravimai dėl Komisijos atlikto lengvinančių aplinkybių vertinimo yra
nepagrįsti.
F –
Dėl ieškinio pagrindų, grindžiamų neteisingu pranešimo dėl bendradarbiavimo vertinimu
1.     Ginčijamas sprendimas
512   Bankų bendradarbiavimą Komisija vertino remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriumi. Skirtas baudas ji 10 % sumažino
pagal D skyriaus 2 punkto antrą įtrauką, nes bankai neginčijo pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių (ginčijamo
sprendimo 558 ir 559 konstatuojamosios dalys). Tačiau ji atsisakė sumažinti baudą pagal D skyriaus 2 punkto pirmą įtrauką,
pagal kurią bauda gali būti sumažinama, jei „prieš išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus įmonė suteikė Komisijai informaciją,
dokumentus ir įrodomąją medžiagą, kuri padeda patvirtinti padarytą pažeidimą“.
513   Dėl atsakymų į prašymus pateikti informacijos Komisija laikė nuomonės, kad duomenys ir apskritojo stalo susitikimų dalyviai
nebuvo paskelbti, o dokumentai nebuvo pateikti savanoriškai, todėl jų negalima kvalifikuoti kaip bendradarbiavimo. Dėl atsakymų
į klausimus, susijusius su kartelinių susitikimų turiniu, Komisija pažymi, kad sprendimas grindžiamas jau turimais dokumentais,
tad atsakymai neturėjo jokios papildomos vertės (ginčijamo sprendimo 545 ir 546 konstatuojamosios dalys).
514   Dėl bendro bankų faktinių aplinkybių aprašo Komisija mano, kad jame nebuvo vertingesnės informacijos nei reikalaujama pagal
teisės aktus. Ji pripažįsta, kad bendrame aplinkybių apraše yra daugiau informacijos nei reikalauta, nes išsamiai išdėstomas
istorinis tinklo kontekstas ir apibendrinamas pavienių apskritojo stalo susitikimų turinys. Tačiau šis aprašas labiau buvo
skirtas ne aplinkybėms paaiškinti, o bankų gynybai, sušvelninant aplinkybių sunkumą; visų pirma bankai nenurodė tikslių palūkanų
normų ir banko komisinių mokesčių tarifų, aprašydami apskritojo stalo susitikimus pagražino tikrovę, atskirai aprašė įvairius
apskritojo stalo susitikimus ir neigė vadovaujančią „Lombardo klubo“ funkciją.
515   Dėl kartu su bendru aplinkybių aprašu pateiktų dokumentų Komisija pažymi, kad bankai negalėjo atsakyti į jos užklausą nurodyti,
kuriuose dokumentuose yra naujų faktinių aplinkybių nei nurodytų dokumentuose, paimtuose per patikrinimus arba turėjusiuose
būti perduotais dėl prašymo pateikti informacijos, todėl, nepaisant didelio dokumentų skaičiaus ir chronologiškos išdėstymo
tvarkos, ji nusprendė, kad jie nedavė jokios papildomos naudos. Komisija taip pat kaltina bankus nepateikus visų prašomų dokumentų.
Ji nurodo 1998 m. gegužės 25 d. „Halės bankų apskritojo stalo susitikimo“ protokolą, kurį gavo iš anoniminio informatoriaus,
ir protokolus, kurie buvo pateikti kartu su atsakymu į papildomą pranešimą apie kaltinimus (ginčijamo sprendimo 547–557 konstatuojamosios
dalys).
2.     Šalių argumentai
516   Visi ieškovai, išskyrus
RLB
(byla T‑262/02), teigia, kad Komisija neteisėtai atsisakė visų pirma atsakymus į jiems skirtą prašymą suteikti informacijos ir prie jų pridėtus
dokumentus, taip pat bendrą faktinių aplinkybių aprašą ir prie jo pridėtus dokumentus laikyti savanorišku bendradarbiavimu
pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 punkto pirmą įtrauką ir už tai sumažinti baudą nuo 10 % iki 50 %.
517   Byloje T‑259/02
RZB
mano, kad jo bendradarbiavimas prilygintinas spontaniškam bendradarbiavimui pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo B arba C skyrius,
be to, jis pripažino antikonkurencinį pažeidimo tikslą. Byloje T‑260/02
BA-CA
kaltina Komisiją neatsižvelgus į 33 segtuvus su daugiau kaip 10 000 puslapių apimties papildomais dokumentais, kuriuos jis
pateikė 1999 m. balandžio mėn., ir į papildomą informaciją, išdėstytą atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus.
518   Ieškovai kaltina Komisiją reikalavus iš jų bendradarbiavimo „papildomos naudos“, kad į jį būtų atsižvelgta. Jų nuomone, tai
yra neleistinas Komisijos pranešimo apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3) taikymas atgaline data.
519   Ieškovai pažymi, kad jų bendradarbiavimas atsakant į prašymus pateikti informacijos ir pateikiant bendrą faktinių aplinkybių
aprašą buvo savanoriškas tuo požiūriu, jog buvo pateikta daugiau informacijos, nei Komisija gali reikalauti pagal Reglamento
Nr. 17 11 straipsnį; bet kuriuo atveju jis gerokai palengvino Komisijos darbą.
520   Dėl atsakymų į prašymus pateikti informacijos ieškovai tvirtino, kad Komisija jiems uždavė tokius klausimus, kurie buvo neleistini
jų teisės į gynybą požiūriu ir į kuriuos jie neprivalėjo atsakyti. Išskyrus
RZB
(byla T‑259/02), jie teigia, kad taip buvo tokių klausimų atveju:
–       prašymo pateikti vidaus dokumentus (užrašus, protokolus ir t. t.), susijusius su tam tikrais susitikimais,
–       arba, jei tokių dokumentų nėra, ? išdėstyti šių susitikimų turinį.
Be to, neleistini yra „visa apimantys“ klausimai, kuriais jie buvo raginami:
–       pateikti duomenis (įskaitant duomenis apie pirmą ir paskutinį susitikimą) ir nurodyti įvairių išvardytų apskritojo stalo susitikimų,
„galimų kitų reguliariai vykusių apskritojo stalo susitikimų“, visų federalinių žemių ir regioninių susitikimų dalyvius (pavardes,
įmonę, pareigas),
–       pateikti Komisijai visus ? oficialius ir neoficialius ? protokolus, užrašus, korespondenciją arba kitus dokumentus (jeigu
jie nebuvo paimti per patikrinimus), informuojančius apie kiekvieno banko susitikimus, pokalbius ar kitokius ryšius su kitomis
Austrijos kredito įstaigomis, susijusius su ankstesniame klausime išvardytais apskritojo stalo susitikimais (parengtais iki,
per arba po šių kontaktų).
521   Bankų nuomone, jų atsakymai į šiuos neleistinus klausimus ir reikalautų dokumentų pateikimas turi būti kvalifikuojamas kaip
savanoriškas bendradarbiavimas.
BA-CA
(byla T‑260/02) tvirtina, kad tai pasakytina netgi apie visus atsakymus į prašymus pateikti informacijos, nes atsakymai į leistinus klausimus
buvo glaudžiai susiję su atsakymais į neleistinus klausimus.
RZB
taip pat teigia, kad visi bankų atsakymai turi būti kvalifikuoti kaip savanoriški, nes Komisija nepriėmė jokio sprendimo
pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį.
522   Dėl bendro faktinių aplinkybių aprašo ieškovai nurodo, kad jame pateikta informacija ir pridėti dokumentai yra kur kas išsamesni
nei informacija ir dokumentai, kurie buvo prašymo pateikti informaciją dalykas.
523   Ieškovai pabrėžia savo bendradarbiavimo praktinę naudą Komisijos tyrimui. Jie pažymi, kad atsakymuose į neleistinus klausimus
ir bendrame faktinių aplinkybių apraše buvo pateikta naujų faktų, nes Komisijai buvo pranešta apie daug apskritojo stalo susitikimų,
apie kuriuos, nepaisant patikrinimų, ji nežinojo. Dublike keletas ieškovų pateikė ginčijamame sprendime paminėtų 36 dokumentų
sąrašą, kurie pirmą kartą buvo perduoti kartu su bendru faktinių aplinkybių aprašu.
524   Bet kuriuo atveju jie teigia, kad, neatsižvelgiant į šiuos naujus aspektus, jų bendradarbiavimas gerokai palengvino Komisijos
darbą. Viena vertus, atsakymai į prašymą pateikti informacijos buvo labai išsamūs. Kita vertus, be bendro faktinių aplinkybių
aprašo, kuriame didelėmis sąnaudomis ir pastangomis buvo sukaupti ir sugrupuoti visi faktai ir dokumentai ir kuris Komisijai
buvo perduotas netrukus po tyrimo pradžios, šiai institucijai būtų buvę labai sunku suvokti ryšius tarp informacijos, gautos
iš atskirų bankų, ir dokumentų. Jie nurodo, kad yra pavyzdžių, parodančių, jog Komisija ne kartą rėmėsi šiame apraše pateiktu
apskritojo stalo susitikimų aprašymu ir prie jo pateiktais dokumentais, visų pirma dėl faktinių aplinkybių, kurios jai po
patikrinimų ir iš atsakymų į prašymą pateikti informacijos nebuvo žinomos. Ieškovai neigia Komisijos padarytą prielaidą, kad
bendru faktinių aplinkybių aprašu buvo siekiama pagražinti situaciją. Jie mano, kad tai, jog nebuvo pateiktas vienintelio
vietinio susitikimo, kuriame daugelis jų nedalyvavo ir apie kurį netgi nežinojo, protokolas, nesumažina bendro faktinių aplinkybių
aprašo praktinės naudos, o atsakyme į papildomą pranešimą apie kaltinimus pateikti dokumentai nebuvo svarbūs.
525
BAWAG
ir
PSK
(bylos T‑261/02 ir T‑263/02) taip pat mano, kad, atsižvelgiant į Komisijos sprendimų priėmimo praktiką, baudos sumažinimas už faktinių aplinkybių neginčijimą
10 % yra pernelyg mažas.
526   Komisija iš esmės tvirtina, kad ieškovų atsakymuose į prašymus pateikti informacijos ir bendrame faktinių aplinkybių apraše
pateikta informacija bei dokumentai, palyginti su duomenimis, kuriuos perduoti bankus įpareigojo Reglamento Nr. 17 11 straipsnis,
nedavė papildomos naudos. Net jeigu būtų preziumuojama, kad dalis prašyme pateikti informacijos nurodytų klausimų viršijo
informacijos, kurios ji galėjo iš bankų reikalauti, ribas, tai nėra reikšminga, nes ginčijamas sprendimas grindžiamas vien
egzistuojančiais dokumentais.
3.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)     Pirminės pastabos
527   Iš pradžių reikėtų atmesti
RZB
argumentą, kad jo bendradarbiavimas turėtų būti įvertintas pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo B arba C skyrių.
528   Kadangi šis bendradarbiavimas prasidėjo Komisijai užbaigus patikrinimą, pranešimo B skyrius, skirtas tam atvejui, kai įmonė
Komisijai praneša apie slaptą kartelį prieš jai atliekant patikrinimą, nėra taikomas. Dėl C skyriaus, kuris taikomas tada,
kai įmonė „praneša apie slaptą kartelį, Komisijai atlikus įmonėse kartelio narėse patikrinimą (ir) šiam nedavus pakankamo
pagrindo pagrįsti procedūros dėl sprendimo priėmimo pradėjimo“, pasakytina, kad remiantis aplinkybe, jog Komisija po patikrinimo
paprašė informacijos, negali būti daroma išvada, kad patikrinimai nedavė pakankamo pagrindo pagrįsti procedūros dėl sprendimo
priėmimo pradėjimą. Be to, kaip teigiama šio sprendimo 506 punkte, kai kurie kartelio aspektai net nebuvo slapti. Todėl šiuo
atveju netaikytinas ir pranešimo dėl bendradarbiavimo C skyrius.
529   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, toks bendradarbiavimas atliekant tyrimą, kuris neviršija įmonei pagal Reglamento
Nr. 17 11 straipsnio 4 ir 5 dalis tenkančių pareigų, nepateisina baudos sumažinimo (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 341 ir 342 punktai ir šio sprendimo 262 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
260 punktas). Tačiau toks sumažinamas pateisinamas tada, kai įmonės suteikia informacijos, išsamesnės už tą, kurios Komisija
gali reikalauti pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį (žr. šio sprendimo 262 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
261 ir 262 punktus ir 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daesang et Sewon Europe prieš Komisiją
, T‑230/00, Rink. p. II‑2733, 137 punktą).
530   Be to, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, kad įmonei bauda būtų sumažinta dėl bendradarbiavimo, jos veiksmai turi padėti
Komisijai įvykdyti užduotį nustatyti bei užkirsti kelią Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimams (žr. šio sprendimo 333 punkte
minėto sprendimo
KTS
270 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, T‑48/00, Rink. p. II‑2325, 193 punktą) ir atspindėti tikro bendradarbiavimo dvasią (šio sprendimo 189 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri
ir kt. prieš Komisiją
395 ir 396 punktai).
531   Todėl Pirmosios instancijos teismas, viena vertus, turi išnagrinėti, ar Komisija  pakankamai įvertino, kiek šiuo atveju bankų
bendradarbiavimas viršijo Reglamento Nr. 17 11 straipsnio reikalaujamas ribas. Šiuo klausimu jis atlieka išsamią kontrolę,
visų pirma dėl įmonių teisės į gynybą, susijusios su jų pareiga atsakyti į prašymą pateikti informacijos, ribų.
532   Kita vertus, Pirmosios instancijos teismas turi patikrinti, ar Komisija pranešimo dėl bendradarbiavimo atžvilgiu teisingai
įvertino bendradarbiavimo naudą pažeidimui nustatyti. Neviršydama šių pranešimo nubrėžtų ribų, Komisija naudojasi savo diskrecija
įvertinti, ar informacija arba dokumentai, kuriuos įmonė pateikė savanoriškai, padėjo jai atlikti užduotį ir ar, remiantis
šiuo pranešimu, įmonei reikia sumažinti baudą (žr. šio sprendimo 189 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri
ir kt. prieš Komisiją
393 ir 394 punktus). Šiam įvertinimui taikoma tik ribota teisminė kontrolė.
533   Įgyvendindama savo diskreciją, Komisija negali nepaisyti vienodo požiūrio principo, kuris yra pažeidžiamas, kai panašios situacijos
vertinamos skirtingai arba skirtingos situacijos vertinamos vienodai, išskyrus atvejus, kai toks vertinimas gali būti objektyviai
pateisinamas (žr. šio sprendimo 333 punkte minėto sprendimo
KTS
237 punktą; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 240 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką ir šio sprendimo 331 punkte minėto sprendimo
Tokai I
394 punktą) Vadovaudamasi šiuo principu, Komisija negali skirtingai vertinti įmonių, kurioms skirtas vienas ir tas pats sprendimas,
bendradarbiavimo.
534   Tačiau remiantis vien aplinkybe, kad Komisija ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje už tam tikrą elgesį tam tikra dalimi
sumažindavo baudą, negalima daryti išvados, kad ji yra įpareigota per vėlesnę administracinę procedūrą vertindama panašų elgesį
atitinkamai sumažinti baudą (dėl lengvinančios aplinkybės žr. šio sprendimo 205 punkte minėto sprendimo
Mayr-Melnhof
368 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fiskeby Board prieš Komisiją
, T‑319/94, Rink. p. II‑1331, 82 punktą; dėl bendradarbiavimo žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją
, T‑15/99, Rink. p. II‑1613, 193 punktą).
b)     Dėl atsakymų į prašymą pateikti informacijos
Dėl sprendimo pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį nebuvimo (byla T‑259/02)
535   Pirmiausia reikia atmesti
RZB
argumentą, kad visi atsakymai į prašymą pateikti informacijos turi būti vertinami kaip savanoriškas bendradarbiavimas, nes
Komisija bankų atžvilgiu nepriėmė sprendimo pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį.
536   Jei pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 1 ir 2 dalis būtų gauta informacija, kurią atskleisti Komisija savo sprendimu gali
pareikalauti pagal šio straipsnio 5 dalį, tokiu atveju tik skubus atitinkamos įmonės atsakymas galėtų būti kvalifikuojamas
kaip bendradarbiavimas. Komisijos užduotis yra vertinti, ar tokia skuba taip palengvino jos darbą, kad gali būti pateisinamas
baudos sumažinimas; pranešimas dėl bendradarbiavimo jos neįpareigoja dėl minėtos priežasties sistemiškai mažinti baudą.
Dėl savanoriško atsakymų į prašymą pateikti informacijos pobūdžio
537   Reikėtų priminti, kad Komisijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 1 ir 2 dalis įvairiems bankams skirtų prašymų pateikti
informacijos apimtis svyravo nuo 30 klausimų (
BA-CA
) iki 3 klausimų (
ÖVAG
ir
PSK-B
). Bankams pateikti klausimai išsamiausiuose prašymuose pateikti informacijos, be kita ko, buvo susiję su:
–       tam tikrų specialių apskritojo stalo susitikimų atveju:
–       dalyvių nurodymu (pavardės, įmonės, pareigų),
–       visų su jais susijusių vidaus dokumentų (užrašų, raštų, protokolų) pateikimu,
–       pokalbių turinio aprašymu, jeigu jis nebuvo aiškus iš pateiktų dokumentų;
–       konkrečiai įvardytų apskritojo stalo susitikimų atveju:
–       susitikimų datos, įskaitant pirmą ir paskutinį susitikimą, bei dalyvių nurodymu.
–       visų su jais susijusių dokumentų pateikimu, jeigu jie nebuvo paimti per patikrinimą;
–       bendro pobūdžio apskritojo stalo susitikimų atveju:
–       susitikimų datos, įskaitant pirmą ir paskutinį susitikimą, bei dalyvių nurodymu,
–       visų su jais susijusių dokumentų pateikimu, jeigu jie nebuvo paimti per patikrinimą,
–       pokalbių turinio aprašymu;
–       „galimų kitų reguliariai vykusių apskritojo stalo susitikimų atveju ? su jų datos, įskaitant pirmą ir paskutinį susitikimą,
bei dalyvių nurodymu.
538   Prašymuose pateikti informacijos taip pat būdavo nurodomi tokie prašymai:
–       „Pateikite visus protokolus, raštus, korespondenciją arba kitus dokumentus, susijusius su susirinkimais, pokalbiais arba kitais
Jūsų įmonės ryšiais su kitomis Austrijos kredito įstaigomis per toliau nurodytus apskritojo stalo susitikimus arba galimus
kitus reguliariai vykusius apskritojo stalo susitikimus (vykusius iki, per ar po tokių kontaktų). Nurodykite datas (įskaitant
atitinkamai pirmo ir paskutinio susitikimo datą) ir dalyvius (pavardes, įmonę, pareigas)“. (Toliau pateikiamas tam tikrų apskritojo
stalo susitikimų sąrašas)
–       „Pateikite visus dokumentus (korespondenciją, nurodymus, užrašus, raštus, aplinkraščius ir t. t.) bei viešus Jūsų įmonės veiksmus,
susijusius su aktyvių ir pasyvių operacijų sąlygų pasikeitimu, reklamos priemonėmis, banko komisinių mokesčių suderinimu ir
su palūkanų indeksavimo išlygos įvedimu nuo 1994 m. sausio mėn. iki šios dienos“.
539   Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija, pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį perduodama prašymą pateikti
informacijos, negali įpareigoti įmonės pateikti atsakymus, kuriais ši turėtų pripažinti pažeidimo faktą, kurį įrodyti privalo
Komisija (1989 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Orkem prieš Komisiją
, 374/87, Rink. p. 3283, 35 punktas; 2001 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑112/98, Rink. p. II‑729, 67 punktas). Tačiau Komisija turi teisę nurodyti įmonėms pateikti visą būtiną informaciją apie faktus,
kurie joms gali būti žinomi, ir prireikus perduoti jai turimus su tuo susijusius dokumentus, net jeigu jais pasinaudojus galima
nustatyti konkurenciją pažeidžiančius veiksmus. Taigi Komisija gali įpareigoti įmones atsakyti vien į klausimus dėl faktų
ir pateikti egzistuojančius dokumentus (žr. minėtų sprendimų
Orkem prieš Komisiją
34 punktą ir
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
65 punktą).
540   Tačiau prašymai pateikti informacijos, kuriais įmonių prašoma nurodyti susitikimų, kur jos tariamai dalyvavo, dalyką ir eigą
bei jų rezultatus arba išvadas, jei kyla įtarimas, kad šių susitikimų dalykas buvo konkurencijos apribojimas, yra nesuderinami
su teise į gynybą, nes toks prašymas pateikti informacijos gali priversti įmones prisipažinti dalyvavus darant Bendrijos konkurencijos
normų pažeidimą (žr. šio sprendimo 539 punkte minėto sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
71–73 punktus ir jame nurodytą teismų praktiką bei šio sprendimo 331 punkte minėto sprendimo
Tokai I
402, 403, 406 ir 407 punktus).
541   Taigi Komisija turėjo teisę, pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį perduodama prašymą pateikti informacijos, pareikalauti
iš bankų nurodyti apskritojo stalo susitikimų datas ir jų dalyvius. Tai taikytina ne tik apskritojo stalo susitikimams, kurių
atveju Komisija po patikrinimo turėjo tikslios informacijos, pavyzdžiui, apie tam tikrų susitikimų pavadinimus ir datas, bet
ir visiems kitiems apskritojo stalo susitikimams, nes Komisija po patikrinimų turėjo daug įrodymų dėl organizuoto susitarimų,
priimtų daugelyje apskritojo stalo susitikimų dėl visų bankininkystės produktų, tinklo buvimo. Esant šioms aplinkybėms, atsakymai
į prašymus, pateiktus siekiant gauti faktinės informacijos apie visus apskritojo stalo susitikimus, negali būti kvalifikuojami
kaip savanoriški, o Komisija nepadarė teisės klaidos, atsisakydama atsižvelgti į savanorišką bendradarbiavimą.
542   Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 546 konstatuojamosios dalies, Komisija pripažino savarankišką atsakymų į klausimus dėl
kartelio susitikimų turinio pobūdį.
543   Dėl klausimo, ar Komisija padarė teisės klaidą ginčijamo sprendimo 546 konstatuojamojoje dalyje nurodydama, kad atsakant į
prašymus pateikti informacijos dokumentai buvo perduoti nesavanoriškai, reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad Komisija vardan
Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 2 ir 5 dalių veiksmingumo turi teisę nurodyti įmonėms pateikti visą būtiną informaciją apie
faktus, kurie joms gali būti žinomi, ir prireikus perduoti jai turimus su tuo susijusius dokumentus, net jeigu jais pasinaudojus
galima nustatyti vienos ar kitos įmonės konkurenciją pažeidžiančius veiksmus (šio sprendimo 539 punkte minėto sprendimo
Orkem prieš Komisiją
34 punktas; 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš SGL Carbon
, C‑301/04 P, Rink. p. I‑0000, 41 punktas bei šio sprendimo 539 punkte minėto sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
65 punktas).
544   Todėl dokumentų, susijusių su prašyme pateikti informacijos nurodytais susitikimais, pateikimas negali būti kvalifikuojamas
kaip savanoriškas bendradarbiavimas, nes Komisija, pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį perduodama prašymą pateikti
informacijos, galėjo įpareigoti bankus nurodyti minėtus dokumentus (šio sprendimo 543 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš SGL Carbon
44 punktas). Tad prieštaravimas, kad Komisija savanoriško šių dokumentų pateikimo atžvilgiu padarė teisės klaidą, yra nepagrįstas.
545   Be to, tas pats pasakytina ir tuo atveju, jei savanoriškas šių dokumentų pateikimo pobūdis būtų vertinamas kitaip.
546   Jei pagal prašymą pateikti informacijos bankų perduoti dokumentai būtų vertinami kaip savanoriškas bendradarbiavimas, šiuo
atveju tai negalėtų lemti baudos sumažinimo daugiau kaip 10 %, kurį Komisija pritaikė ginčijamame sprendime.
547   Šiuo požiūriu iš
BAWAG
,
PSK
,
Erste
ir Komisijos atsakymų į Pirmosios instancijos teismo klausimus, kurių teisingumo kiti ieškovai neginčijo, išplaukia, kad
Komisija po patikrinimų turėjo daugiau kaip 5 000 puslapių dokumentų, kurie buvo svarbūs „Lombardo klubo“ kartelio buvimui,
veikimui, dalyviams, trukmei ir mastui įrodyti bei svarbiausiems apskritojo stalo susitikimams nustatyti, kopijų. Nors teisinga
tai, kad ieškovai, atsakydami į prašymą pateikti informacijos, perdavė 11 000 puslapių dokumentų, jie neginčija, kad tarp
jų buvo po keletą daugelio dokumentų kopijų ir kad atsakymuose į prašymą pateikti informacijos buvo daug dokumentų, kuriuos
Komisija gavo per patikrinimus. Ieškovai savo atsakymuose į prašymus pateikti informacijos taip pat nenurodė, kokia dalis
dokumentų, perduotų pagal prašymą pateikti informacijos, nebuvo paimta per patikrinimus ir kurių pateikimas prilygo pažeidimo
pripažinimui.
548   Šiuo klausimu iš
Erste
pateiktos ir kitų šalių neginčytos lentelės išplaukia, kad 44 % nuorodų yra susijusios su ginčijamame sprendime pateikiamais
dokumentais, paimtais per patikrinimus. Tai parodo šių dokumentų svarbą konstatuojant pažeidimą. Ją taip pat patvirtina tai,
kad Komisija galėjo bankams nusiųsti labai išsamius prašymus pateikti informacijos. Šie prašymai pateikti informacijos rodo,
kad Komisija aptiko svarbiausių apskritojo stalo susitikimų įkalčių arba jų įrodymų. Be to, nors Komisija pateikė daugybę
klausimų, į kuriuos atsakyti atitinkamų subjektų nebuvo galima priversti, ir to jie neneigia, tai netaikytina klausimams dėl
susitikimų datos ir dalyvių pavardžių. Todėl ieškovai galėjo būti įpareigoti suteikti Komisijai informacijos, galėjusios jai
padėti sugrupuoti per patikrinimus paimtus įvairių apskritojo stalo susitikimų dokumentus ir taip nustatyti jų reikšmę bei
įrodomąją galią.
549   Be to, tai, kad Komisija ginčijamame sprendime rėmėsi dokumentais, kurie buvo perduoti pagal prašymą pateikti informacijos,
neįrodo, kad ji šių dokumentų negavo per patikrinimus. Komisija neginčijamai nurodė, kad ji buvo linkusi remtis ieškovų susistemintais
dokumentais, neatsižvelgdama į tai, ar tie dokumentai jau buvo įtraukti į bylą.
550   Be to, tie ieškovai, kurie išnagrinėjo minėtų dokumentų įrodomąją galią, nurodė tik keletą dokumentų, kuriems jie teikė didesnę
įrodomąją galią. Pavyzdžiui,
BAWAG
ir
PSK
teigia, kad 37 jų pagal prašymą pateikti informacijos perduoti dokumentai iš beveik 900 ginčijamame sprendime cituotų dokumentų
turėjo didesnę įrodomąją galią. Tačiau jie netvirtina, kad šie dokumentai buvo reikalingi esminiams faktams ginčijamame sprendime
patvirtinti.
551   Iš to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, kad ieškovai neįrodė, jog atsakant į prašymą pateikti informacijos perduoti dokumentai
buvo reikalingi tam, kad leistų Komisijai nustatyti visus svarbiausius apskritojo stalo susitikimus arba kad be jų per patikrinimus
gautų dokumentų nebūtų pakakę, kad būtų galima iš esmės įrodyti pažeidimą ir priimti sprendimą dėl baudos skyrimo.
c)     Dėl bendro faktinių aplinkybių aprašo
552   Komisija ginčijamo sprendimo 553 konstatuojamojoje dalyje pripažino, kad bankai bendrame faktinių aplinkybių apraše savanoriškai
pateikė išsamesnės informacijos, nei reikalauta.
553   Galimybę atsižvelgti į šį bendradarbiavimą susiejusi su papildomos naudos reikalavimu, išplaukiančiu iš pranešimo apie „naujus
faktus“ arba iš bylą suprasti padedančių paaiškinimų, Komisija neviršijo jai priklausančios diskrecijos įvertinti, ar bendradarbiavimas
pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 punkto pirmą įtrauką padeda „atskleisti padarytą pažeidimą“. Nei pranešimas
dėl bendradarbiavimo, nei šio sprendimo 530 punkte nurodyta teismų praktika neįpareigoja Komisijos sumažinti baudos už praktinę
ar logistinę pagalbą jos tyrimui.
554   Dėl klausimo, ar Komisija, vertindama šio bendradarbiavimo mastą ir naudą, neteisingai įvertino, kuria dalimi bendro faktinių
aplinkybių aprašo priede pateikti dokumentai buvo „nauji“, palyginti su atsakymų į prašymus pateikti informacijos priedais,
reikėtų nurodyti, kad per administracinę procedūrą bankai nemanė galintys pateikti Komisijai šiais klausimais prašomų paaiškinimų
(žr. šio sprendimo 19 punktą). Esant tokioms aplinkybėms, Komisija negali būti kaltinama šiuo požiūriu padariusi klaidą.
555   Komisija taip pat turėjo teisę, vertindama savanoriško bankų bendradarbiavimo naudą, atsižvelgti į tai, kad bankai kartu su
bendru faktinių aplinkybių aprašu jai neperdavė visų dokumentų, susijusių su apskritojo stalo susitikimais (žr. šio sprendimo
515 punktą). Galiausiai neišsamūs bendro faktinių aplinkybių aprašo priedai mažina jo patikimumą ir naudą Komisijos darbui.
556   Be to, Komisija turėjo įvertinti, ar bendrame faktinių aplinkybių apraše pateikti paaiškinimai padėjo jai geriau suprasti
bylos esmę. Pirmosios instancijos teismas šį vertinimą gali paneigti tik esant akivaizdžiai klaidai. Taigi Komisija šiuo požiūriu
turėjo teisę daryti prielaidą, kad bankai šį dokumentą pasitelkė kaip galimybę išdėstyti savo požiūrį į apskritojo stalo susitikimus,
t. y. kaip gynybos priemonę. Iš tikrųjų natūralu ir teisėta, kad įmonė, kurios atžvilgiu Komisija atlieka tyrimą, imasi tokių
veiksmų. Todėl šis dokumentas, visiškai neatsižvelgiant į konkretų jo turinį, neleido Komisijai išsiversti be bylos tyrimo
ir savos analizės bei nevertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų.
557   Tai, kad Komisija rengdama ginčijamą sprendimą rėmėsi bankų bendro faktinių aplinkybių aprašo priede sugrupuotų dokumentų
kopijomis, o ne pačios per patikrinimus ir atsakant į prašymus pateikti informacijos gautų dokumentų kopijomis bei bendro
faktinių aplinkybių aprašo redakcine dalimi, šiomis aplinkybėmis neįrodo, kad pateikti paaiškinimai iš esmės palengvino Komisijos
darbą, net jei techniniu požiūriu šiai buvo lengviau tirti bylą.
558   Todėl ieškovų prieštaravimai dėl Komisijos atlikto bendro faktinių aplinkybių aprašo vertinimo yra atmestini.
d)     Dėl specialių
RZB
ir
BA-CA
kaltinimų
Dėl
RZB
padaryto antikonkurencinio pažeidimo tikslo pripažinimo
559   Reikia atmesti
RZB
teiginį, kad Komisija turėjo atsižvelgti į tiesioginį jo prisipažinimą dėl antikonkurencinio tikslo. Teisinga, kad kartelio
pripažinimas gali labiau palengvinti Komisijos darbą vykstant tyrimui nei paprasčiausias faktinių aplinkybių pripažinimas
ir todėl Komisija faktines aplinkybes pripažinusias įmones gali vertinti kitaip nei įmones, kurios pripažino ir kartelio buvimą
(333 punkte minėto sprendimo
KTS
270 punktas). Vis dėlto Komisija neįpareigota daryti tokio skirtumo. Ji kiekvienu atskiru atveju privalo įvertinti, ar toks
prisipažinimas iš tikrųjų palengvino jos darbą. Tačiau antikonkurencinis šioje byloje nagrinėjamo elgesio tikslas daugelio
susitikimų, kuriuos pripažino visi bankai, atveju išplaukia iš paties jų dalyko, kurį sudarė susitarimas dėl kainų ar kitų
konkurencijos veiksnių. Tiesioginis šio tikslo pripažinimas niekaip nepapildo šios aplinkybės. Todėl šioje byloje Komisija
neprivalėjo sumažinti baudos dėl šios priežasties.
Dėl papildomų
BA-CA
nurodytų aplinkybių
560   Kalbant apie 33 segtuvus su daugiau kaip 10 000 puslapių, kuriuos 1999 metų balandžio mėnesį
BA-CA
atsiuntė Komisijai, reikia priminti, kad pateikę bendrą faktinių aplinkybių aprašą visi bankai siekė vienodai bendradarbiauti
vykstant tyrimui, todėl, siekiant paisyti vienodo požiūrio principą taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo, bauda turi būti
esant galimybei vienodai sumažinama visiems bankams (333 punkte minėto sprendimo
KTS
270 punktas). Šiomis sąlygomis vieno iš bankų papildomų dokumentų pateikimas gali pateisinti vėlesnį individualų baudos sumažinimą
tik tuomet, jei per šį bendradarbiavimą iš tikrųjų buvo sužinota naujų ir naudingų aplinkybių, palyginti su bendrai visų įmonių
išdėstytomis. Be to, kaip teisingai pažymi Komisija, šių papildomų dokumentų vertė yra atvirkščiai proporcinga bendram faktinių
aplinkybių aprašui: jei pastarasis buvo išsamus, tai, kad
BA-CA
pateikė naujus dokumentus, negalėjo būti reikšminga, o priešingu atveju bendras aprašas turi būti laikomas ribotai naudingu.
561   Šiuo klausimu iš
BA-CA
atsakymų į Pirmosios instancijos teismo klausimus išplaukia, kad iš daugiau kaip 10 000 puslapių pateiktų dokumentų 33 jų
buvo cituoti ginčijamame sprendime. Tačiau savanoriško bendradarbiavimo reikšmė priklauso ne nuo pateiktų dokumentų skaičiaus,
o nuo jų reikšmingumo ir naudingumo nustatant pažeidimą. Negali būti automatiškai pripažįstama, kad daugiau kaip 10 000 puslapių
dokumentų pateikimas, iš kurių tik 33 yra dokumentai, kuriais paremtas ginčijamas sprendimas, palengvino Komisijos darbą.
Nors
BA-CA
pateikti dokumentai galėjo palengvinti pažeidimo nustatymą, net jei jie nebuvo cituoti ginčijamame sprendime, dokumentų panaudojimas
yra svarbus jų naudingumo įrodymas, o tai
BA-CA
, be to, pats teigė savo pastabose. Atsižvelgiant į tai, kad, remiantis
BA-CA
paaiškinimais, išdėstydama faktines aplinkybes Komisija ginčijamame sprendime citavo 892 dokumentus, papildomų
BA-CA
pateiktų dokumentų nauda laikytina ribota. Tai juo labiau pasakytina dėl to, kad
BA-CA
neteigia, jog 1999 metų balandžio mėnesį pateikti dokumentai turėjo lemiamos reikšmės reikšmingoms ginčijamo sprendimo nuostatoms.
Teisinga, kad
BA-CA
tvirtina, jog 21 atveju ginčijamo sprendimo teiginiai paremti tik vienu iš 1999 metų balandžio mėnesį jo pateiktų dokumentų.
Tačiau šešiais iš šių atvejų
BA-CA
nurodytas dokumentas buvo cituotas kartu su kitais dokumentais, o ieškovas nepateikė detalesnių paaiškinimų, leidžiančių
patikrinti, kokia reikšmė teko kiekvienam jų. Dviem kitais atvejais
BA-CA
dokumentuose kalbama apie susitarimų pavyzdžius, kuriems visame kartelyje tenka antraeilis vaidmuo (ginčijamo sprendimo 65
ir 66 konstatuojamosios dalys), o vienu atveju kalbama apie to paties susitikimo protokolą (ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamoji
dalis).
562   Šiomis sąlygomis Komisija neprivalėjo papildomai dėl šios priežasties sumažinti
BA-CA
baudos.
563   Siekdamas įrodyti, kad Komisija naudojo jo pateiktus dokumentus,
BA-CA
prašo Pirmosios instancijos teismo kaip liudytoją apklausti Komisijos pareigūną, kuris iš esmės parengė ginčijamą sprendimą.
Kadangi šių dokumentų panaudojimas savaime neįrodo, jog jų pateikimas iš esmės palengvino Komisijos darbą, šis pasiūlytas
įrodymų gavimo būdas nėra tiesiogiai reikšmingas vertinant minėtus dokumentus. Taigi šis prašymas dėl tyrimo priemonių netenkintinas.
564
BA-CA
taip pat neteisingai teigia, kad Komisija kaip į bendradarbiavimą turėjo atsižvelgti į jo atsakymą į pranešimą apie kaltinimus.
Šis atsakymas iš esmės skirtas suteikti įmonei galimybę ginti savo teises, todėl jo turinį Komisija privalo išnagrinėti labai
atidžiai. Tokio atsakymo įtaka Komisijos sprendimui parodo, kad
BA-CA
atliko savo gynybinę funkciją, tačiau nereiškia, kad jis suteikė papildomos naudos arba palengvino ar supaprastino Komisijos
darbą.
e)     Išvada
565   Iš išdėstytų argumentų išplaukia, kad ieškinių pagrindai, susiję su pranešimo dėl bendradarbiavimo nepaisymu, yra atmestini.
566   Be to, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, palyginti su kuriuo Komisijos nustatytos baudos atrodo nedidelės, Pirmosios instancijos
teismas, naudodamasis savo neribota jurisdikcija, mano, kad ieškovų bendradarbiavimas nagrinėjamoje byloje nepateisina papildomo
jiems skirtų baudų sumažinimo.
G –
Dėl procedūros taisyklių pažeidimo (byla
T‑271/02
)
567   Papildomas
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
prašymas, kuriuo siekiama jiems skirtų baudų sumažinimo dėl to, kad
FPÖ
neteisėtai buvo pripažinta skundo pareiškėja ir dėl kaltinimų perdavimo šiai politinei partijai, negali būti patenkintas.
568   Teisinga, kad tam tikrais procedūros pažeidimais galima pateisinti baudos sumažinimą, net jeigu jie negali lemti ginčijamo
sprendimo panaikinimo (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 26–48 punktai).
569   Tačiau baudos sumažinimą galima pateisinti tik tokiais procedūros pažeidimais, kurie gali padaryti didelės žalos šalies interesams,
kuriuos ji nurodo (568 punkte minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
30 punktas). Taip, be kita ko, galėtų būti, jei kalbama apie Žmogus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos pažeidimus.
Nagrinėjamu atveju toks pažeidimas nenurodomas, o iš bylos medžiagos taip pat nematyti, kad bankų ginčijami Komisijos veiksmai,
priešingai nei politinės partijos
FPÖ
veiksmai, kurių negalima inkriminuoti Komisijai, galėtų reikšmingai pažeisti jų interesus. Nesant reikalo Pirmosios instancijos
teismui pareikšti nuomonės dėl Komisijos veiksmų teisėtumo, konstatuotina, kad nagrinėjamu atveju aptariami pažeidimai nėra
pakankamai dideli, jog, netgi juos laikant įrodytais, galėtų pateisinti baudos sumažinimą.
H –
Išvada dėl prašymų sumažinti baudas
570   Iš pirmiau išdėstytų argumentų išplaukia, kad ieškinių pagrindai, kuriais siekiama, kad, tikrinant sprendimo teisėtumą, būtų
sumažintos baudos, atmestini, išskyrus ieškinių pagrindus, susijusius su bendros
PSK
ir
PSK-B
rinkos dalies nustatymu (žr. šio sprendimo 446–452 punktus). Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad baudos neturi
būti sumažintos dėl kitų priežasčių, jam naudojantis neribota jurisdikcija.
571   Dėl bendrai
PSK
ir
PSK-B
skirtinos baudos dydžio, naudodamasis savo neribota jurisdikcija ir atsižvelgdamas į pažeidimo trukmę bei bankų bendradarbiavimą
su Komisija, Pirmosios instancijos teismo mano, kad galutinį sprendimo 560 konstatuojamojoje dalyje ir 3 straipsnyje
PSK
(įskaitant
PSK-B
) skirtos baudos dydį reikia sumažinti per pusę. Todėl
PSK
ir
PSK-B
nustatytina bendra 3 759 000 eurų bauda.
V –
Dėl Komisijos prašymo padidinti RZB skirtą baudą
572   Byloje T‑259/02 Komisija paprašė Pirmosios instancijos teismo padidinti
RZB
skirtą baudą, nes ieškinyje jis pirmą kartą neigė susitarimus tarp bankų dėl tarptautinių mokėjimų, dokumentinių sandorių
ir vertybinių popierių pirkimo bei pardavimo.
573   Šiuo klausimu svarbu, ar
RZB
veiksmai privertė Komisiją, priešingai nei ji galėjo pagrįstai tikėtis dėl
RZB
bendradarbiavimo per administracinę procedūrą, parengti ir pateikti Pirmosios instancijos teismui gynybinius argumentus dėl
pažeidimų, kurių, kaip ji pagrįstai tikėjosi,
RZB
neneigs, ginčijimo.
574   Tačiau
RZB
ginčytų klausimų reikšmė, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo struktūrą, yra minimali. Priešingai nei teigia
RZB
, susitarimų dėl tarptautinių mokėjimų buvimas neturi lemiamos reikšmės nustatant galimą kartelio, dėl kurio priimtas ginčijamas
sprendimas, poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai (žr. šio sprendimo 177 ir 178 punktus).
575   Savo atsiliepime į ieškinį Komisija atsakymui į šį
RZB
argumentą skyrė tris pastraipas. Pirmiausia ji reziumavo ieškovo teiginius, paskui nurodė, kad
RZB
buvo pareiškęs neketinantis ginčyti faktinių aplinkybių, ir galiausiai pažymėjo, kad ginčijamame sprendime ji įrodė susitarimų
buvimą, o
RZB
ginčijami dokumentai buvo skirti ne šiam įrodymui, o tik tarptautinių mokėjimų pavyzdžiams pateikti. Taigi šių gynybos argumentų
parengimas nepareikalavo iš Komisijos ypatingų pastangų.
576   Šiomis sąlygomis baudos padidinimas nagrinėjamu atveju nebūtų proporcingas.

Dėl prašymo panaikinti sprendimą leisti
FPÖ
dalyvauti kaip skundo pareiškėjai ir perduoti jai pranešimą apie kaltinimus (byla
T‑271/02
)
577   Papildomas
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
prašymas, siekiant panaikinti sprendimus leisti
FPÖ
dalyvauti administracinėje procedūroje kaip skundo pareiškėjai ir perduoti jai pranešimą apie kaltinimus, atmestinas kaip
pavėluotas. Atsakydami į Pirmosios instancijos teismo klausimus,
ÖVAG
ir
NÖ-Hypo
nurodė, kad buvo informuoti apie ketinimą leisti
FPÖ
dalyvauti procedūroje ir perduoti jai pranešimą apie kaltinimus 1999 m. lapkričio 5 d. Komisijos laišku, o Komisija pažymi,
kad perdavė jiems šią informaciją 2001 m. kovo 27 d. laišku. Tačiau ieškinys byloje T‑271/02 buvo pateiktas 2002 m. rugsėjo 2 d., t. y. bet kuriuo atveju per vėlai, kiek tai susiję su šiais sprendimais.

Dėl bylinėjimo išlaidų
578   Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi ieškovai pralaimėjo bylas T‑260/02?T‑262/02, T‑264/02 ir T‑271/02, jie turi padengti atsakovės išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.
579   Bylų T‑259/02 ir T‑263/02 atveju pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
580   Byloje T‑259/02 nei ieškovo ieškinys, nei Komisijos priešpriešinis ieškinys nebuvo patenkinti. Pastaroji tik prašė padidinti baudą 10 %,
o ieškovas iš esmės pralaimėjo bylą. Esant tokioms aplinkybėms,
RZB
padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir 90 % Komisijos patirtų išlaidų, o Komisija padengia 10 % savo išlaidų.
581   Byloje T‑263/02 kiekviena šalis pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Byloje
T‑263/02
2002 m. birželio 11 d. Komisijos sprendimo 2004/138/EB, susijusio su EB 81 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/36.571/D-1,
Austrijos bankai – „Lombardo klubas“), 3 straipsniu
Österreichische Postsparkasse AG
, kurio teisių perėmėjas yra ieškovas, skirtą baudą sumažinti iki 3 795 000 eurų.
2.
Atmesti kitas ieškinių dalis.
3.
Byloje
T‑259/02
atmesti Komisijos priešpriešinį ieškinį.
4.
Bylose
T‑260/02
–
T‑262/02
,
T‑264/02
ir
T‑271/02
priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
5.
Byloje
T‑259/02
nurodyti ieškovui padengti savo išlaidas ir 90 % Komisijos patirtų išlaidų. Komisija padengia 10 % savo išlaidų.
6.
Byloje
T‑263/02
nurodyti kiekvienai šaliai pačiai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Pirrung
Forwood
Papasavvas
Paskelbta 2006 m. gruodžio 14 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
Turinys
Faktinės bylos aplinkybės
I –  Bylos dalykas
II –  Ieškovai
A –  Erste (byla T‑264/02)
B –  RZB (byla T‑259/02)
C –  RLB (byla T‑262/02)
D –  BA-CA (byla T‑260/02)
E –  Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG (byla T‑261/02) ir BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft ir Österreichische Postsparkasse
AG (byla T‑263/02)
F –  ÖVAG ir NÖ-Hypo (byla T‑271/02)
III –  Administracinė procedūra
IV –  Ginčijamas sprendimas
A –  Bendrosios pastabos
B –  Dėl kartelio konteksto, įvairių apskritojo stalo susitikimų, jų santykio ir vadovaujančių įmonių vaidmens
C –  Bankų argumentų analizė ir teisinis vertinimas
D –  Nurodymas nutraukti pažeidimą ir baudos apskaičiavimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl BAWAG (byla T‑261/02) ir PSK (byla T‑263/02) restruktūrizacijos poveikio
Dėl teisės
I –  Dėl prašymų panaikinti visą ginčijamą sprendimą
A –  Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su procedūros taisyklių pažeidimu
1.  Dėl bylą nagrinėjančio pareigūno galutinės ataskaitos (bylos T‑260/02, T‑61/02 ir T‑263/02)
a)  Ieškovų argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2.  Dėl politinės partijos FPÖ statuso administracinėje procedūroje (bylos T‑260/02 ir T‑271/02)
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Išvada
B –  Dėl ieškinio pagrindų, grindžiamų klaidingu susitarimų vertinimu
1.  Pirminės pastabos
2.  Dėl apskritojo stalo susitikimų kvalifikavimo kaip vieno pažeidimo (bylos T‑261/02T‑263/02 ir T‑271/02)
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl ginčijamo sprendimo adresatų pasirinkimo (byla T‑271/02)
1.  Šalių argumentai
a)  Ieškovų argumentai
b)  Komisijos argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)  Dėl Komisijos taikytų kriterijų ir įmonių dydžio
b)  Dėl svarbiausių apskritojo stalo susitikimų nustatymo
Dėl pagrindimo
Dėl apskritojo stalo susitikimų reikšmės vertinimo ir dėl „siauresnio bankų rato“
c)  Dėl ÖVAG ir NÖ-Hypo dalyvavimo svarbiausiuose apskritojo stalo susitikimuose da˛numo
d)  Išvada
D –  Dėl įrodomosios 1994 m. dokumentų (byla T‑271/02) galios
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
E –  Dėl ieškinio pagrindų, grindžiamų apskritojo stalo susitikimų poveikio prekybai nebuvimu
1.  Pirminės pastabos
2.  Dėl galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai kriterijaus aiškinimo ir taikymo šioje byloje
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai įvertinimo principų
Dėl bendro apskritojo stalo susitikimų tarptautinio poveikio vertinimo
Dėl visą tam tikros valstybės narės teritoriją apimančio kartelio galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai
c)  Išvada
3.  Specialus RLB atvejis (byla T‑262/02)
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
II –  Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį (bylos T‑259/02, T‑264/02 ir T‑271/02)
A –  Ieškovų argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
III –  Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį
A –  Kaltės nebuvimas (bylos T‑261/02–T‑263/02, T‑264/02 ir T–271/02)
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B –  Galimybė susitarimams taikyti išimtį (bylos T‑262/02, T‑271/02)
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Išvada
IV –  Dėl reikalavimų sumažinti paskirtas baudas
A –  Pirminės pastabos
1.  Dėl gairių ir pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo
a)  Dėl tariamo galiojimo atgal principo pažeidimo (byla T‑264/02)
b)  Dėl gairių ir pranešimo dėl bendradarbiavimo svarbos ginčijamo sprendimo teisminei kontrolei
2.  Dėl ieškovų prieštaravimų sugrupavimo
B –  Dėl pažeidimo kvalifikavimo kaip „labai sunkaus“
1.  Bendri argumentai dėl sunkumo įvertinimo
2.  Dėl pažeidimo pobūdžio ir konteksto
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Dėl konkretaus pažeidimo poveikio rinkai
a)  Ginčijamas sprendimas
b)  Dėl BA-CA argumentų kvalifikavimo
c)  Šalių argumentai
d)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
4.  Dėl atitinkamos geografinės rinkos dydžio
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
5.  Dėl atrankinio persekiojimo priemonių pobūdžio (byla T‑259/02)
6.  Išvada dėl pažeidimo sunkumo
C –  Dėl ginčijamo sprendimo adresatų suskirstymo į kategorijas ir pradinių sumų nustatymo
1.  Dėl GiroCredit padaryto pa˛eidimo inkriminavimo Erste (byla T‑264/02)
a)  Šį ieškinio pagrindą pagrindžiančios aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
b)  Šalių argumentai
c)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2.  Dėl „decentralizuotų sektorių“ bankų rinkos dalių priskyrimo centrinėms įmonėms (bylos T‑259/02, T‑264/02 ir T‑271/02)
a)  Ginčijamas sprendimas
b)  Šalių argumentai
Ieškovų argumentai
–  Dėl teisės į gynybą ir motyvavimo
–  Dėl rinkos dalių priskyrimo sąlygų
–  Dėl faktinių aplinkybių ir jų įvertinimo
Komisijos argumentai
c)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirminės pastabos
Dėl teisės į gynybą ir motyvavimo
Dėl Komisijos požiūrio teisėtumo, atsižvelgiant į individualų atsakomybės už konkurencijos teisės pažeidimus pobūdį
Dėl kitų kaltinimų, susijusių su Komisijos požiūrio teisėtumu
–  Dėl Komisijos požiūrio suderinamumo su gairėmis
–  Dėl tariamo lygybės principo pažeidimo
–  Dėl sprendimo SCK ir FNK prieš Komisiją
Dėl kaltinimų, susijusių su faktinėmis aplinkybėmis ir centrinių įmonių vaidmens įvertinimu
Išvada
3.  Dėl suskirstymo į kategorijas ir pradinių baudos sumų nustatymo pagrindimo (bylos T‑260/02, T‑261/02, T‑263/02 ir T‑264/02)
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
4.  Dėl tariamo vienodo požiūrio principo pažeidimo (bylos T‑261/02, T‑263/02 ir T‑271/02)
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
5.  Dėl rinkos dalių nustatymo (bylos T‑263/02, T‑264/02 ir T‑271/02)
a)  Šalių argumentai
PSK ir PSK-B (byla T‑263/02)
Erste ir taupomųjų kasų grupė
ÖVAG ir kredito unijų grupė
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
PSK ir PSK-B (byla T‑263/02)
Erste ir taupomųjų kasų grupė
–  Vadovaujančiai įmonei skirta bauda
–  Atskira EÖ skirta bauda
ÖVAG ir kredito unijų grupė (byla T‑271/02)
c)  Išvada
6.  Išvada dėl suskirstymo į kategorijas ir pradinių sumų nustatymo
D –  Dėl ieškinių pagrindų, susijusių su pažeidimo trukme (bylos T‑259/02, T‑261/02 ir T‑263/02)
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
E –  Dėl lengvinančių aplinkybių
1.  Pirminės pastabos
2.  Dėl tam tikrų ieškovų vaidmens apskritojo stalo susitikimuose (bylos T‑259/02, T‑260/02, T‑261/02, T‑263/02 ir T‑271/02)
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl pasyvaus ar prisitaikėliško elgesio (bylos T‑259/02, T‑263/02 ir T‑271/02)
Dėl BA-CA (byla T‑260/02) ir BAWAG (byla T‑261/02) vaidmens
3.  Dėl pažeidimo nutraukimo (bylos T‑259/02, T‑261/02, T‑263/02, T‑264/02 ir T‑271/02)
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
4.  Dėl pagrįstų abejonių, susijusių su konkurenciją ribojančio elgesio neteisėtumu
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
5.  Dėl krizės bankų sektoriuje (byla T‑264/02)
6.  Išvada
F –  Dėl ieškinio pagrindų, grindžiamų neteisingu pranešimo dėl bendradarbiavimo vertinimu
1.  Ginčijamas sprendimas
2.  Šalių argumentai
3.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)  Pirminės pastabos
b)  Dėl atsakymų į prašymą pateikti informacijos
Dėl sprendimo pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį nebuvimo (byla T‑259/02)
Dėl savanoriško atsakymų į prašymą pateikti informacijos pobūdžio
c)  Dėl bendro faktinių aplinkybių aprašo
d)  Dėl specialių RZB ir BA-CA kaltinimų
Dėl RZB padaryto antikonkurencinio pa˛eidimo tikslo pripa˛inimo
Dėl papildomų BA-CA nurodytų aplinkybių
e)  Išvada
G –  Dėl procedūros taisyklių pažeidimo (byla T‑271/02)
H –  Išvada dėl prašymų sumažinti baudas
V –  Dėl Komisijos prašymo padidinti RZB skirtą baudą
Dėl prašymo panaikinti sprendimą leisti FPÖ dalyvauti kaip skundo pareiškėjai ir perduoti jai pranešimą apie kaltinimus (byla
T‑271/02)
Dėl bylinėjimo išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.