CELEX: 62009CJ0082
Regulamentul (CE) nr. 2152/2003
Supravegherea pădurilor și a interacțiunilor ecologice în cadrul Uniunii
Definiții
Noțiunile «pădure» și «alte suprafețe împădurite»
Domeniu de aplicare

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 2152/2003 al Parlamentului
European și al Consiliului din 17 noiembrie 2003 privind supravegherea pădurilor și interacțiunile ecologice în cadrul Comunității
(Forest Focus) (JO L 324, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 51, p. 208).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Dimos Agiou Nikolaou Kritis (comuna Agios Nikolaos, din Creta),
pe de o parte, și Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon (ministrul dezvoltării agricole și al alimentației), pe de altă
parte, în legătură cu o decizie prin care comuna în cauză este obligată să reîmpădurească o parcelă care îi aparține, cu o
suprafață de 217,64 m
.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Potrivit articolului 1 din Regulamentul nr. 2152/2003:
„(1)      Prezentul regulament prevede o acțiune comunitară care să permită o supraveghere extinsă, armonizată, globală și pe termen
lung a stării pădurilor (denumită în continuare «acțiune»), cu scopul de:
(a)      a continua și a dezvolta:
–        supravegherea poluării atmosferice și a efectelor poluării atmosferice și a altor agenți și factori care au impact asupra
pădurilor, cum ar fi factorii biotici și abiotici și factorii de origine antropică;
–        supravegherea incendiilor forestiere și a cauzelor și efectelor acestora;
–        prevenirea incendiilor forestiere;
(b)      a aprecia nevoile în ceea ce privește supravegherea solurilor, captarea carbonului, influențele schimbărilor climatice, biodiversitatea
și funcțiile de protecție a pădurii și de a dezvolta această supraveghere;
(c)      a evalua în permanență eficacitatea activităților de supraveghere în ceea ce privește aprecierea stării pădurilor și dezvoltarea
activităților de supraveghere.
Acțiunea va furniza informații și date fiabile și comparabile privind starea pădurilor, precum și privind factorii care au
consecințe nefaste asupra pădurilor la nivel comunitar. Ea va permite, de asemenea, evaluarea măsurilor actuale de promovare
a conservării și protecției pădurilor în interesul dezvoltării durabile, în special a măsurilor luate pentru atenuarea efectelor
nefaste asupra pădurilor. Această acțiune va lua în considerație mecanismele de supraveghere existente sau avute în vedere
la nivel național, european și mondial, articulându‑se, dacă este cazul, pe aceste mecanisme, și va respecta acordurile internaționale
pertinente.”
Articolul 3 din Regulamentul nr. 2152/2003 prevede:
„În sensul prezentului regulament se înțelege prin:
(a)      «pădure», suprafețele plantate cu copaci într‑o proporție (sau cu o densitate de acoperire) de peste 10 % și cu o suprafață
de peste 0,5 hectare. Copacii ar trebui să poată atinge o înălțime minimă de 5 metri la maturitate
in situ
. Suprafețele pot cuprinde fie formațiunile forestiere închise, în care arborii de la diferite etaje și subetaje acoperă o
mare parte a terenului, fie formațiunile forestiere deschise cu o acoperire vegetală continuă în care suprafața acoperită
de copaci depășește 10 %. Împăduririle naturale cu arbori tineri și toate plantațiile stabilite într‑un obiectiv forestier
care trebuie să atingă o densitate de acoperire de 10 % sau o înălțime de 5 metri sunt incluse în categoria pădurilor, alături
de suprafețele care în mod normal fac parte din suprafețe forestiere care au fost temporar despădurite ca urmare a intervenției
umane sau din cauze naturale, dar care trebuie să redevină păduri. Definiția termenului «pădure» include: pepinierele forestiere
și pepinierele de pomi fructiferi care fac parte integrantă din pădure; drumurile forestiere, spațiile defrișate, spații neplantate
pentru protecția împotriva incendiilor și alte spații deschise de dimensiuni reduse din pădure; pădurile situate în parcurile
naționale, în rezervele naturale și în alte zone protejate de tipul celor care prezintă un interes deosebit din punct de vedere
ecologic, științific, istoric, cultural sau spiritual; perdele de arbori pentru protecția împotriva vântului și cortine forestiere
formate din arbori care ocupă o suprafață de peste 0,5 hectare pe o lățime de peste 20 de metri. Sunt incluse în această categorie
plantațiile de hevea și de stejari de plută. Totuși, definiția termenului «pădure» exclude: suprafețele utilizate preponderent
în scopuri agricole;
(b)      «alte suprafețe împădurite», suprafețele care sunt fie plantate cu copaci într‑o proporție (sau având o densitate de acoperire)
de 5 până la 10 % copaci care pot atinge o înălțime de 5 metri la maturitate
in situ
, fie plantate cu copaci într‑o proporție (sau având o densitate de acoperire) de peste 10 % arbori care nu pot atinge o înălțime
de 5 metri la maturitate
in situ
(adică arbori pitici sau piperniciți), precum și arbuști sau formațiuni arbustive. Definiția termenului «alte suprafețe împădurite»
exclude: zonele plantate cu copaci, cu arbuști sau formațiunile arbustive menționate anterior, dar cu o suprafață mai mică
de 0,5 hectare și o lățime mai mică de 20 de metri, incluse în categoria «alte suprafețe»; suprafețele utilizate preponderent
în scopuri agricole; […]”
Articolul 12 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2152/2003 prevedea că planul de acțiune este pus în aplicare pentru o durată
de patru ani, de la 1 ianuarie 2003 până la 31 decembrie 2006.
Regulamentul (CE) nr. 614/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 mai 2007 privind Instrumentul financiar
pentru mediu (LIFE+) (JO L 149, p. 1) a abrogat Regulamentul nr. 2152/2003.

Dreptul național
Reglementarea elenă definește la articolul 3 din Legea nr. 998/1979 privind protecția pădurilor și în general a suprafețelor
împădurite ale statului (FEK A′ 289), astfel cum a fost înlocuit de articolul 1 alineatul 1 din Legea nr. 3208/2003 (FEK A′
303/24. 12. 2003), termenii „pădure” și „suprafețe împădurite” după cum urmează:
„1.      Prin «pădure» sau «ecosistem forestier» se înțelege ansamblul organic de plante sălbatice cu tulpină lemnoasă pe suprafața
necesară de sol care, împreună cu fauna și cu flora existente în același loc, constituie, prin intermediul interdependenței
și influenței lor reciproce, o biocenoză particulară (biocenoză forestieră) și un mediu natural particular (forestier).
2.      O suprafață împădurită există atunci când vegetația lemnoasă sălbatică aflată în ansamblul sus‑menționat este rară, indiferent
dacă aceasta este compusă din arbori înalți sau din arboret.
3.      Există o biocenoză, în sensul alineatelor 1 și 2 de mai sus, și este creat un mediu de natură forestieră pe o suprafață atunci
când:
I.      pe suprafața respectivă cresc plante lemnoase sălbatice care pot produce, în urma unei exploatări forestiere, produse forestiere
(produse silvicole).
II.      aria suprafeței menționate, pe care cresc în permanență sau sporadic speciile forestiere sus‑menționate, trebuie să fie de
cel puțin 0,3 hectare, cu o formă geometrică cât mai rotundă posibil sau având forma unei benzi cu o lățime de cel puțin treizeci
(30) de metri. De asemenea, există o biocenoză forestieră și se creează un mediu forestier pe suprafețe cu o arie mai mică
de 0,3 hectare atunci când, datorită amplasării lor, acestea se află într‑un raport de interdependență și de influență reciprocă
cu alte suprafețe vecine care constituie o pădure sau o suprafață împădurită.
III.      coroanele speciilor forestiere acoperă, în proiecție verticală, cel puțin 25 % din suprafața la sol (acoperișul coroanelor
de 0,25). Ecosistemele forestiere sunt calificate drept păduri sau suprafețe împădurite în funcție de următoarele criterii:
a)      dacă în biocenoza sus‑menționată speciile forestiere au o structură verticală care poate fi distinsă cu ușurință (în etaje),
iar coroanele acestora acoperă mai mult de 30 % din sol (acoperișul coroanelor de peste 0,30), suprafața respectivă este calificată
drept pădure, cu condiția ca acoperișul coroanelor etajului superior să depășească 15 centimetri (0,15) și, în lipsa acoperișului
de subarboret, ca acoperișul coroanelor de la etajul superior să depășească 25 de centimetri (0,25).
b)      dacă, în biocenoza sus‑menționată, vegetația lemnoasă este constituită din specii silvicole cu frunze late persistente sau
căzătoare care se prezintă sub formă de tufișuri, suprafața respectivă este calificată drept «suprafață împădurită» atunci
când coroanele acestor specii acoperă peste 25 % din sol (acoperișul coroanelor de peste 0,25).
c)      noțiunea de ecosistem forestier cuprinde de asemenea suprafețele care au pierdut, indiferent de motiv, vegetația forestieră
și care nu au fost afectate, în urma unor acte administrative, altor utilizări până la intrarea în vigoare a prezentei legi.
Suprafețele respective, reglementate prin dispozițiile articolului 117 alineatul 3 din Constituție, sunt declarate ca trebuind
a fi reîmpădurite și păstrează calificarea pe care o aveau înaintea distrugerii lor.
4.      Prin «suprafață împădurită» se înțelege de asemenea orice suprafață de orice natură, neacoperită (compusă din mici plante
lemnoase uscate sau din prerii, culmi stâncoase și, în general, spații neacoperite), închisă în păduri sau în suprafețe împădurite,
precum și vârfurile și zonele alpine aflate deasupra pădurilor și suprafețelor împădurite. Pe aceste suprafețe nu este permisă
nicio intervenție în afara celor autorizate și prevăzute la articolul 13 alineatul 2 din Legea 1734/1987 (FEK A′ 189) și la
articolele 45-61 din prezenta lege. Suprafețele prevăzute la alineatul 6 literele a), d) și e) al prezentului articol nu sunt
supuse dispozițiilor prezentului alineat, chiar dacă sunt închise în păduri sau în suprafețe împădurite.
5      Dispozițiile prezentei legi se aplică de asemenea parcurilor și pădurilor situate în orașe și în zone locuite, precum și suprafețelor
care trebuie sau au fost declarate ca trebuind a fi împădurite sau reîmpădurite, prin act al autorității competente.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Prin decizia din 3 iunie 2004, Genikos Grammateas Perifereias Kritis (secretarul general al regiunii Creta) a hotărât că una
dintre parcelele aparținând Dimos Agiou Nikolaou, cu o suprafață de 217,64 m
, trebuie reîmpădurită, pentru motivul că această parcelă face parte dintr‑o suprafață mai extinsă care constituie o pădure
și a cărei vegetație fusese parțial distrusă în urma unei defrișări.
Dimos Agiou Nikolau a contestat această decizie în fața Symvoulio tis Epikrateias, susținând că nu sunt îndeplinite condițiile
stabilite de reglementarea națională pentru calificarea acestei parcele drept „pădure”, în special în raport cu criteriile
de suprafață minimă și de procent al acoperișului coroanelor.
Instanța de trimitere a constatat că noțiunile „pădure” și „suprafețe împădurite”, astfel cum erau definite de reglementarea
națională în vigoare la data la care trebuia apreciată legalitatea deciziei atacate, nu coincid cu cele reținute de Regulamentul
nr. 2152/2003. Instanța de trimitere a concluzionat că această reglementare poate, așadar, să fie incompatibilă cu dreptul
comunitar, ceea ce ar trebui să o determine să înlăture aplicarea sa în speță și să aplice reglementarea aflată în vigoare
anterior. Totuși, aceasta a manifestat îndoieli cu privire la temeinicia acestei aprecieri.
În aceste condiții, Symvoulio tis Epikrateias a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
preliminare:
„1)      Definițiile noțiunilor «pădure» și «suprafețe împădurite» prevăzute la articolul 3 literele (a) și (b) din Regulamentul […]
nr. 2152/2003 se aplică de asemenea în materiile legate de protecția și, în general, de gestionarea «pădurilor» și «a suprafețelor
împădurite», în sensul definițiilor menționate, care nu sunt reglementate în mod expres de acest regulament, dar care sunt
totuși prevăzute în ordinea juridică națională?
2)      În situația unui răspuns afirmativ la [prima] întrebare, ordinea juridică națională poate defini ca «pădure» sau «suprafețe
împădurite» suprafețe care nu constituie nici «pădure», nici «suprafețe împădurite» în sensul articolului 3 literele (a) și
(b) din Regulamentul […] nr. 2152/2003?
3)      În situația unui răspuns afirmativ la [a doua] întrebare, dacă ordinea juridică națională poate defini ca «pădure» sau «suprafețe
împădurite» suprafețe care nu sunt «pădure» sau «suprafețe împădurite» în sensul articolului 3 literele (a) și (b) din Regulamentul
[…] nr. 2152/2003, o astfel de definiție poate fi diferită de definiția prevăzută de regulamentul menționat, atât în ceea
ce privește elementele constitutive ale acestor noțiuni, în sensul regulamentului, cât și în ceea ce privește determinarea
cifrică a datelor elementelor constitutive care, eventual, pot fi comune cu cele prevăzute de regulament, sau trebuie să se
considere că această definiție, dată de ordinea juridică națională, poate într‑adevăr să conțină elemente constitutive ale
noțiunilor «pădure» sau «suprafețe împădurite» diferite de cele cuprinse în definițiile din regulament, însă, în ceea ce privește
elementele comune, este permis numai să nu fie determinate cifric și, în situația unei determinări cifrice, aceasta nu poate
fi diferită de determinarea cifrică prevăzută de regulament?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la admisibilitate
Comisia Europeană contestă admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare pentru motivul că utilitatea
răspunsului la soluționarea acțiunii principale nu este vădită. Astfel, din decizia de trimitere ar rezulta că, pentru instanța
națională, este cert că parcela în cauză în acțiunea principală poate fi calificată drept „pădure” atât în raport cu dreptul
național, cât și în raport cu Regulamentul nr. 2152/2003. Întrebările ar prezenta, așadar, un caracter teoretic, urmărind
numai testarea solidității definițiilor reținute de dreptul național.
Această argumentare nu poate fi totuși reținută.
Trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curtea de Justiție a Uniunii Europene
și instanțele naționale, astfel cum este prevăzută la articolul 234 CE, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu acțiunea
principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența
să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi
în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, dacă întrebările
adresate au ca obiect interpretarea unei prevederi din dreptul comunitar, Curtea trebuie, în principiu, să se pronunțe (a
se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul 38, și Hotărârea din
1 octombrie 2009, Gottwald, C‑103/08, Rep., p. I‑9117, punctul 16).
Rezultă că prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele naționale nu poate fi înlăturată
decât în cazuri excepționale, mai ales atunci când este evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului comunitar
vizate de aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale (a se vedea în special
Hotărârea Gottwald, citată anterior, punctul 17 și jurisprudența citată).
Or, în speță, din motivele deciziei de trimitere nu reiese că instanța națională ar fi adoptat o poziție potrivit căreia parcela
în litigiu ar fi în orice caz o pădure atât în raport cu dreptul național, cât și cu cel comunitar. Din cuprinsul punctelor
13 și 14 din această decizie reiese că instanța de trimitere condiționează soluționarea acțiunii principale de interpretarea
pe care o solicită Curții.
Se impune, așadar, constatarea faptului că nu rezultă în mod evident că interpretarea solicitată este lipsită de pertinență
din perspectiva deciziei pe care trebuie să o pronunțe instanța de trimitere.
În consecință, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie declarată admisibilă.

Cu privire la fond
Prin intermediul primei întrebări adresate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile
articolului 3 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 2152/2003, care definesc, în scopul acestui regulament, noțiunile „pădure”
și „suprafețe împădurite”, trebuie interpretate în sensul că se opun unor dispoziții naționale care conțin definiții diferite
ale acestor noțiuni în ceea ce privește acțiuni care nu sunt reglementate în mod expres de acest regulament.
Astfel cum reiese din articolul 1, Regulamentul nr. 2152/2003 avea drept obiectiv instituirea unei acțiuni comunitare care
să permită o supraveghere extinsă, armonizată, globală și pe termen lung a stării pădurilor. Această acțiune urmărea continuarea
și dezvoltarea supravegherii poluării atmosferice și a altor agenți care au impact asupra pădurilor, a supravegherii incendiilor
forestiere și a cauzelor și efectelor acestora, precum și a prevenirii acestor incendii. Acțiunea urmărea de asemenea aprecierea
nevoilor în ceea ce privește supravegherea solurilor, captarea carbonului, influențele schimbărilor climatice, biodiversitatea
și funcțiile de protecție a pădurii și dezvoltarea acestei supravegheri, precum și evaluarea în permanență a eficacității
activităților de supraveghere în ceea ce privește aprecierea stării pădurilor și dezvoltarea activităților de supraveghere.
Din aceste dispoziții reiese astfel cu claritate că legiuitorul comunitar, care precizase, de altfel, la articolul 12 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 2152/2003 că această acțiune comunitară este pusă în aplicare pentru o durată de patru ani, de la
1 ianuarie 2003 până la 31 decembrie 2006, a înțeles să limiteze domeniul de aplicare a respectivei acțiuni.
Desigur, în acest domeniu de aplicare și în temeiul articolului 249 al doilea paragraf CE, regulamentul menționat avea aplicabilitate
generală, era obligatoriu în toate elementele sale și se aplica direct în toate statele membre.
Chiar dacă realizarea obiectivelor astfel stabilite, pe durată determinată, pentru acțiunea menționată, după cum sunt amintite
la punctul 20 din prezenta hotărâre, angaja statele membre în vederea stabilirii unui program de supraveghere a pădurilor,
este cert însă că legiuitorul comunitar nu a înțeles să realizeze o armonizare completă a ansamblului activităților privind
gestionarea spațiilor forestiere.
În această privință, este cert că regulamentul menționat a fost adoptat în temeiul articolului 175 CE, care aparține titlului
XIX din Tratatul CE, consacrat politicii comunitare în domeniul mediului. Trebuie amintit că reglementarea comunitară în acest
domeniu nu are în vedere o armonizare completă (Hotărârea din 14 aprilie 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, Rec.,
p. I‑2753, punctul 27). Chiar dacă articolul 174 CE menționează anumite obiective comunitare care trebuie atinse, articolul
176 CE prevede posibilitatea statelor membre de a adopta măsuri de protecție consolidate (Hotărârea din 22 iunie 2000, Fornasar
și alții, C‑318/98, Rec., p. I‑4785, punctul 46, precum și Hotărârea Deponiezweckverband Eiterköpfe, citată anterior, punctul
27).
Prin urmare, deși, pentru a pune în aplicare acțiunea de supraveghere a pădurilor, legiuitorul comunitar a înțeles să furnizeze
definiția teritoriilor vizate de respectiva acțiune, nu reiese din niciuna dintre dispozițiile Regulamentului nr. 2152/2003
că acesta ar fi avut drept obiect stabilirea normelor comune de reglementare a altor acțiuni.
În aceste condiții, legiuitorul comunitar definește aceste două noțiuni numai în scopul acestui regulament, astfel cum precizează
în mod expres articolul 3 din acesta. Prin urmare, trebuie să se constate că acest articol nu a avut drept obiect și nu poate
avea drept efect excluderea oricărei alte definiții a pădurilor și a spațiilor împădurite pe care statele membre ar înțelege
să le supună tuturor celorlalte programe de acțiune în afara celor reglementate de Regulamentul nr. 2152/2003.
Revine instanței naționale sarcina de a verifica dacă programul de acțiune în cauză în acțiunea principală este sau nu este
reglementat de Regulamentul nr. 2152/2003.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că dispozițiile articolului 3 literele (a) și (b)
din Regulamentul nr. 2152/2003, care definesc, în scopul acestui regulament, noțiunile „pădure” și „suprafețe împădurite”,
trebuie interpretate în sensul că nu se opun unor dispoziții naționale care conțin definiții diferite ale acestor noțiuni
în ceea ce privește acțiuni care nu sunt reglementate de acest regulament.
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la celelalte două întrebări adresate de instanța
de trimitere.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Dispozițiile articolului 3 literele (a) și (b) din Regulamentul (CE) nr. 2152/2003 al Parlamentului European și al Consiliului
din 17 noiembrie 2003 privind supravegherea pădurilor și interacțiunile ecologice în cadrul Comunității (Forest Focus), care
definesc, în scopul acestui regulament, noțiunile „pădure” și „suprafețe împădurite”, trebuie interpretate în sensul că nu
se opun unor dispoziții naționale care conțin definiții diferite ale acestor noțiuni în ceea ce privește acțiuni care nu sunt
reglementate de acest regulament.
Semnături
*
Limba de procedură: greaca.