CELEX: 62004CJ0372
Szociális biztonság
Állami finanszírozású nemzeti egészségügyi rendszer
Másik tagállamban nyújtott orvosi ellátás díja
EK 48
50. cikk és az EK 152. cikk (5) bekezdése
Az 1408/71/EGK irányelv 22. cikke

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az EK 48 – EK 50. cikk, az EK 152. cikk (5) bekezdésének, valamint az 1996. december
2‑i 118/97/EK rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és naprakésszé
tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra
történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL 1971. L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás
5. fejezet, 1. kötet, 35. o., a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 22. cikkének értelmezése.
E kérelem azon jogvita során került benyújtásra, amelynek alapja, hogy a Bedford Primary Care Trust (a továbbiakban: Bedford
PCT) megtagadta a nagy-britanniai lakóhellyel rendelkező Y. Watts franciaországi kórházi kezelési költségeinek megtérítését.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az 1408/71 rendeletnek a „Tartózkodás az illetékes állam területén kívül – Visszatérés vagy a lakóhely áthelyezése egy másik
tagállam területére a betegség vagy anyaság időtartama alatt – Más tagállamba való utazás szükségessége megfelelő ellátás
igénybevétele céljából” című 22. cikke kimondja:
„1.      Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki az ellátásra való jogosultság tekintetében kielégíti az illetékes állam jogszabályaiban
előírt feltételeket, szükség esetén a 18. cikk rendelkezéseinek figyelembevételével, és:
[…]
c)      akit az illetékes intézmény feljogosított arra, hogy egy másik tagállamba utazzon az állapotának megfelelő ellátás igénybevétele
céljából, jogosult:
i.      természetbeni ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely [...] szerinti tagállam intézménye nyújt
az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mintha a munkavállaló vagy önálló vállalkozó ott lenne biztosított; ugyanakkor
az ellátás nyújtásának időtartamát az illetékes állam jogszabályai határozzák meg
[...].
2.      [...]
Az (1) bekezdés c) pontjában előírt engedély megadását nem lehet megtagadni, ha az adott ellátás szerepel annak a tagállamnak
a jogszabályaiban meghatározott ellátások között, amely tagállam területén az érintett személy lakóhellyel rendelkezett [helyes
fordítása: rendelkezik], és ha [az érintett] nem részesülhet ilyen ellátásban az adott ellátásban való részesüléshez általában
szükséges időn belül a lakóhely szerinti tagállamban, jelenlegi egészségi állapotának és a betegség valószínű lefolyásának
figyelembevételével.
[…]”
Amint az az Európai Közösségek Bizottságának a migráns munkavállalók szociális biztonságával foglalkozó igazgatási bizottságának
az 1408/71/EGK és az 574/72/EGK tanácsi rendelet végrehajtásához szükséges nyomtatványok (E 001, E 103 – E 127) mintájáról
szóló, 1993. október 7‑i 153. sz. (94/604/EK) határozatából (HL 1994. L 244., 22. o.) következik, az 1408/71 rendelet 22. cikke
(1) bekezdése c) pontja i. alpontjának alkalmazásához az E 112‑es nyomtatvány szükséges.

A nemzeti szabályozás
A nemzeti egészségügyi ellátásról szóló 1977. évi törvény (National Health Service Act 1977, a továbbiakban: NHS Act) értelmében
Angliában és Walesben az egészségügyi miniszter köteles gondoskodni a nemzeti egészségügyi ellátásról.
E kötelezettséget az NHS Act 1. és 3. cikke a következőképpen szabályozza:
„1. cikk
(1)      A miniszter kötelessége Angliában és Walesben előmozdítani az átfogó egészségügyi ellátást, amelynek célja javítani:
a)      az említett területeken lakóhellyel rendelkezők testi és lelki egészségét;
b)      a betegség megelőzését, diagnosztizálását és ellátását, valamint e célból köteles a jelen törvénynek megfelelően gondoskodni
az ellátás hatékony biztosításáról, illetve köteles azt biztosítani.
(2)      Az így nyújtott ellátások ingyenesek, kivéve, ha törvény vagy az alapján más jogszabály – elfogadásának időpontjától függetlenül
– kifejezetten rendelkezik azok kiszámlázásáról vagy ellenértékük beszedéséről.
[…]
3. cikk
(1)      A miniszter köteles Anglia és Wales egész területén az ésszerű követelmények teljesítéséhez általa szükségesnek tartott mértékben
biztosítani:
a)      a kórházi infrastruktúrákat;
b)      a jelen törvényben előírt valamennyi szolgáltatás biztosításához szükséges egyéb ellátási infrastruktúrát;
c)      az orvosi, fogorvosi, ápolói és ambuláns ellátást;
d)      a terhes nők, a szoptatós anyák és az újszülöttek ellátáshoz szükséges minden egyéb olyan infrastruktúrát, amelyet az egészségügyi
ellátás keretében szükségesnek vél;
e)      a betegségek megelőzéséhez, a betegek ellátásához és a volt betegek utókezeléséhez szükséges minden olyan infrastruktúrát,
amelyet az egészségügyi ellátás keretében szükségesnek vél;
f)      a betegek szűréséhez és ellátásához szükséges minden egyéb szolgáltatást.”
A kérdést előterjesztő bíróság határozatában foglalt tájékoztatás szerint a National Health Service (a továbbiakban: NHS)
az alábbi fő jellemzőkkel bír.
Az NHS-hez tartozó szervezetek a kórházi ellátást ingyenesen és anyagi haszonszerzési cél nélkül nyújtják az Egyesült Királyságban
szokásos tartózkodási hellyel rendelkező személyeknek.
Az említett ellátásokat közvetlenül az állam finanszírozza, elsősorban az adóbevételekből, amelyeket a kormány az elsődleges
egészségbiztosítók (Primary Care Trusts, a továbbiakban: PCT) között oszt szét, a hozzájuk tartozó területen élő lakosság
szükségleteinek megfelelően.
Nem létezik az NHS finanszírozását szolgáló – a fizetésből levont vagy munkáltatói – hozzájárulás. A beteg semmilyen saját
hozzájárulást nem köteles fizetni.
A biztosítandó orvosi ellátásokról nem léteznek nemzeti listák.
A kórházi kezelésekhez való hozzáférés főszabály szerint az általános orvos döntésétől függ.
Mivel a kormány által az NHS részére elkülönített költségvetés nem elegendő ahhoz, hogy –a sürgősség fokától függetlenül –
a betegek gyorsan megkapják az ellátásokat, az NHS a rendelkezésre álló erőforrásokat meghatározott prioritások alapján veszi
igénybe, ami a nem túl sürgős ellátások esetén a gyakorlatban meglehetősen hosszú várólistát jelent. Az NHS szervei a részükre
meghatározott költségvetési keretek között határozzák meg, hogy a nemzeti irányelvek tiszteletben tartásával mely klinikai
prioritásokkal foglalkozzanak.
A várólisták célja egyrészt az, hogy biztosítsák a prioritásoknak és az NHS szervei által a rendelkezésre álló erőforrások
felhasználásáról hozott döntéseknek megfelelő kórházi kezeléseket, másrészt hogy a különböző egészségügyi problémák miatt
kórházi ellátást igénylő betegek között – a sürgősség fokának figyelembevételével – megőrizzék a pártatlanságot.
Az NHS-hez tartozó betegek nem az általuk meghatározott időpontban részesülhetnek egyéni ellátásban. A kórházi kezelések jellege,
helye, időpontja és időtartama nem a beteg választása, hanem a klinikai prioritások és az NHS illetékes szerveinek erőforrásai
alapján kerül meghatározásra. Az NHS szerveinek döntésével szemben megsemmisítés iránti keresetet lehet indítani, ezeket azonban
legtöbb esetben elutasítják.
Tekintettel az NHS keretében nyújtott ellátások ingyenességére, a beteg részére történő megtérítés kérdése nem merül fel,
és e kérdés nincs is szabályozva. Következésképpen a brit szabályozásban megtérítési díjtáblázat sem létezik.
Az NHS-hez tartozó betegek az NHS költségén nem vehetik igénybe az angliai vagy walesi magánszektor által nyújtott kórházi
ellátásokat.
A PCT-k a nemzeti egészségügyi ellátás reformjáról és az egészségügyi szakmákról szóló 2002. évi törvény (National Health
Service Reform and Health Care Professions Act 2002) által módosított 1999. évi egészségügyi törvény (Health Act 1999) 2. cikke
által az NHS-be beillesztett 16A. cikk alapján létrehozott közintézmények. Összetételüket jogszabály rögzíti. Egyes tagjait
a miniszter nevezi ki. A PCT-k feladata a helyi szintű egészségügyi ellátás – beleértve az általános orvosi ellátás – megtervezése
és biztosítása. Mindegyik régió egy PCT alá tartozik. Költségvetési évenként az egészségügyi miniszter az egyes PCT-knek meghatározott
összeget utal át, amelynek célja a kórházi kezelések költségeinek és az általános kiadásoknak a fedezése.
Az „NHS‑trösztök” olyan jogi személyek, amelyeket a nemzeti egészségügyi ellátásról és az otthoni ellátásokról szóló 1990. évi
törvény (National Helath Service and Community Care Act 1990) alapján hoztak létre. E törvény 5. cikke (1) bekezdésének az
egészségügyről szóló 1999. évi törvény 13. cikke által módosított változata kimondja, hogy az NHS‑trösztök célja az, hogy
az NHS keretében vagyoni eszközöket biztosítsanak és szolgáltatásokat nyújtsanak. E trösztöket a PCT-k befizetései finanszírozzák,
az általuk előírt ellátásokhoz és orvosi szolgáltatásoknak megfelelően.
A PCT-k és az NHS‑trösztök közötti együttműködés alapja az 1990. évi törvény 4. cikke értelmében az „NHS-szerződések” rendszere,
amelyekkel kapcsolatban – bár nem kikényszeríthetők – az illetékes miniszter különleges belső vitarendezési jogosultsággal
rendelkezik. Az NHS-szerződéseket általában a kért szolgáltatások mennyiségét és finanszírozását meghatározó megállapodás
alapján kötik.
A PCT-k és az NHS‑trösztök nem anyagi haszonszerzési céllal működő szervezetek. A kapott költségvetés fel nem használt részét
bizonyos feltételekkel később felhasználhatják. Egyébként az ilyen összeget vissza kell fizetniük a kormánynak.
Az Egyesült Királyságban szokásos tartózkodási hellyel nem rendelkező betegek az NHS keretében főszabály szerint térítés ellenében
vehetnek igénybe orvosi ellátást. A külföldről érkezett betegek által fizetendő díjakról szóló 1989. évi rendelet (NHS [Charges
to Overseas Visitors] Regulations 1989) határozza meg az NHS által e betegeknek nyújtott ellátások díjának kiszámlázására
és beszedésére vonatkozó részletes szabályokat. A PCT-k csak akkor kötelesek e beavatkozásokat végrehajtani, ha a beteg a
rendeletben meghatározott kivételek közé tartozik. A rendeletben felsorolt kivételek közé tartoznak egyrészt különösen a baleseti
ellátásra fenntartott vagy sürgősségi kórházi kezelés keretében nyújtott ellátások, másrészt az az eset, amikor valamely másik
tagállam társadalombiztosítási rendszerében biztosított személyek jogosultságát kell figyelembe venni.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy az 1408/71 rendeletre vonatkozóan – mivel az a tagállamokban
közvetlenül hatályos – a brit jogban semmilyen végrehajtási intézkedést nem hoztak. Az NHS hatálya alá tartozó és az Egyesült
Királyságban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező betegnek az említett rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében
lehetősége van arra, hogy a kórházi ellátást valamely másik tagállamban vegye igénybe. Ilyen esetben az említett ellátásokkal
kapcsolatos költségeket – a rendelet értelmében – közvetlenül az ellátást nyújtó tagállami intézménynek térítik meg, az említett
tagállamban hatályos megtérítési díjtétel alapján.

Az alapeljárás
A csípőízületi gyulladásban szenvedő Y. Watts arról érdeklődött a Bedford PCT-nél, hogy az E 112-es nyomtatvánnyal van‑e lehetősége
külföldi operációra.
2002. október 1‑jén megvizsgálta egy brit szakorvos, aki 2002. október 28‑i levelében tájékoztatta a Bedford PCT-t, hogy Y. Watts
esete a heveny ízületi gyulladásban szenvedő többi betegével azonos elbírálás alá esik, illetve e betegének mozgásképessége
súlyosan korlátozott, és állandó fájdalmai vannak. Y. Watts-ot a „szokványos eset” kategóriába sorolta, ami Y. Watts számára
azt jelentette: körülbelül egy évet kell várnia a valamely helyi kórházban végzett sebészi beavatkozásig.
2002. november 21‑én a Bedford PCT arra hivatkozva tagadta meg Y. Wattstól az E 112-es nyomtatvány kiállítását, hogy az 1408/71
rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében foglalt második feltétel nem teljesült. A Bedford PCT ugyanis úgy
vélte, hogy a helyi kórházban „a kormány társadalombiztosítási tervében foglalt céloknak megfelelő határidőn belül”, vagyis
„indokolatlan késedelem nélkül” lehet a betegnek ellátást nyújtani.
2002. december 12‑én Y. Watts eljárást kezdeményezett az engedélyt megtagadó határozat megsemmisítése céljából.
E kereset elfogadhatóságának tárgyalására a High Court of Justice (England & Wales) Queen’s Bench Division (Administrative
Court) előtt került sor, 2003. január 22‑én. A tárgyalás során jelezték, hogy 2003. január elején Y. Watts szakorvosi konzultációra
Franciaországba utazott, és az ottani szakorvos úgy vélte, hogy a beteg egészségi állapotának romlása miatt sürgősebbé vált
a műtét. A Secreatary of State for Health (egészségügyi miniszter) és a Bedford PCT ezt követően azt javasolták Y. Watts-nak,
hogy ismét vizsgáltassa meg magát, hogy a 2002. november 21‑i határozatot felülvizsgálhassák.
2003. január 31‑én Y. Watts-ot ismét megvizsgálta az a brit szakorvos, aki 2002 októberében is vizsgálta. Ugyanaznap kelt
levelében az orvos jelezte a Bedford PCT-nek, hogy a beteget a „hamarosan” műtendők kategóriájába kell besorolni, vagyis a
legsürgősebb és a szokványos esetek közötti kategóriába. Ez azt jelentette, hogy három-négy hónapon belül, vagyis 2003 áprilisában
vagy májusában kerülhetett volna sor a műtétre.
2003. február 4‑én a Bedford PCT ismét megtagadta az E 112‑es nyomtatvány kiállítását, mivel a helyi kórházban való műtéthez
szükséges várakozási idő három-négy hónapra csökkent. Határozatát ismét az NHS azon tervezési céljaira alapította, hogy Y. Watts-ot
indokolatlan késedelem nélkül lássák el.
2003. március 7‑én Y. Watts csípőprotézist beültető műtéti beavatkozásnak vetette magát alá Abbeville-ben (Franciaország).
Ezt követően kifizette az említett orvosi beavatkozással kapcsolatos költségeket, amelyek összege 3900 GBP volt.
Y. Watts ezt követően eljárást indított a Bedford PCT megtagadó határozatának megsemmisítése iránti kereset benyújtásának
megengedése céljából, és egyúttal kérte a franciaországi orvosi kiadásainak megtérítését.
2003. október 1‑jént a High Court of Justice (England & Wales) Queen’s Bench Division (Administrative Court) – amely a Bíróságnak
a C‑385/99. sz., Müller-Fauré és van Riet ügyben 2003. május 13‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑4509. o.) kihirdetéséig
felfüggesztette az eljárást – kimondta, hogy az Y. Watts által Franciaországban kapott orvosi ellátások annak ellenére az
EK 49. cikk hatálya alá tartoznak, hogy a kapott ellátással kapcsolatos költségek megtérítését az NHS keretében kérte.
E bíróság ugyanakkor elutasította Y. Watts keresetét. Mindezt arra hivatkozva tette, hogy „a [Bíróság] által – különösen a
C‑157/99. sz., Smits és Peerbooms ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletben (EBHT 2001., I‑5473. o.), valamint a Müller‑Fauré
és van Riet ügyben hozott ítéletben – meghatározott elvek alapján a nemzeti hatóságoknak 2002 októberében-novemberében úgy
kellett volna dönteniük, hogy az előírt mintegy egyéves határidő mindenképpen „indokolatlan”, és így lehetséges az [EK] 49. cikkben
foglalt jog alkalmazása az ésszerűbb határidőn belüli, másik tagállamban kapott ellátáshoz szükséges költségek megtérítésére”,
azonban úgy vélte, hogy Y. Watts – esetének 2003. január végi újbóli vizsgálatát követően – immár nem volt kitéve indokolatlan
késedelemnek. E bíróság álláspontja szerint a három-négy hónapos várakozási idő nem jogosítja fel Y. Wattsot arra, hogy az
ellátást külföldön vegye igénybe, így az NHS-től nem követelheti az említett ellátás költségeinek megtérítését.
Y. Watts és a Secretary of State for Health a Court of Appeal (England and Wales), Civil Division-höz fellebbezett az ítélet
ellen. Az Y. Watts által benyújtott fellebbezést elsősorban megtérítési kérelmének elutasítása és az elsőfokú ítéletben foglalt
észrevételek indokolták, amelyek értelmében a nemzeti jog alapján alkalmazandó várakozási idő az EK 49. cikk alkalmazása szempontjából
releváns, az 1408/71 rendelet 22. cikkével összefüggésben pedig alapvető jelentőségű elemnek minősül. A Secretary of State
for Health lényegében arra az érvelésre alapította fellebbezését, hogy az NHS-hez tartozó betegeknek nincs joga az EK 49. cikkre
hivatkozni, ezért Y. Watts esetét kizárólag az 1408/71 rendelet 22. cikkének alkalmazása alapján kell elbírálni.
2004. február 20‑i határozatában a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy – a Smits és Peerbooms ügyben, illetve a Müller‑Fauré
és van Riet ügyben hozott ítéletekre tekintettel tekintettel – az NHS-hez hasonló állami finanszírozású nemzeti egészségügyi
ellátások az EK 49. cikk hatálya alá tartoznak. Ugyanakkor hozzáteszi, hogy a Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet
98. pontjából látszólag az következik, hogy – az említett cikk alapján ‑ a külföldi ellátás igénybevételéhez való jog az ellátás
illetékes tagállamban történő megszerzéséhez való joghoz képest másodlagos, azonban az NHS keretein belül a brit betegeket
e jog nem illeti meg.
A bíróság álláspontja szerint mivel az orvosi tevékenységek az EK 49. cikk szerint szolgáltatásnyújtásnak minősülnek, a finanszírozásért
felelős nemzeti hatóságok főszabály szerint csak akkor akadályozhatják meg a lakóhellyel rendelkezőket abban, hogy másik tagállamban
részesüljenek ellátásban, ha e korlátozást annak szükségessége igazolja, hogy fenntartsák a mindenki számára kiegyensúlyozott
orvosi és kórházi ellátás biztosítását; ez az igazolás azonban nem alkalmazható, ha annak eredményeként a betegnek a lakóhely
szerinti tagállamban történő ellátása indokolatlan késedelemmel jár.
A bíróság álláspontja szerint a C‑56/01. sz. Inizan-ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑12403. o.) értelmében
az indokolatlan késedelmet az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján nem a rendes várakozási
idő, hanem az adott egyedi esetre vonatkozó klinikai szakvélemény, illetve a gazdasági szempontok szerint összeállított listák
alapján kell értelmezni. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy mindeddig a Bíróság nem adott egyértelmű
választ arra, hogy e fogalmat hogyan kell értelmezni.
A bíróság azt is kérdezi, hogy a fent hivatkozott Inizan-ítéletre tekintettel az alapügyben szereplőhöz hasonló esettel összefüggésben
mennyiben relevánsak a költségvetési megfontolások. A bíróság felteszi a kérdést: úgy kell‑e tekinteni, hogy egy tagállam
ahhoz, hogy állampolgárai rövidebb határidőn belül külföldi ellátásban részesülhessenek, köteles erőforrásokat biztosítani,
kockáztatva egyrészt, hogy ez a sürgősebb esetekben a nemzeti területen történő ellátáshoz való hozzájutáshoz szükséges határidő
meghosszabbodásához vezet, másrészt hogy ez kihat az erőforrások kezelésére és az érintett egészségügyi ellátórendszer tervezésére.
E kötelezettség meglétét feltételezve a bíróság azt kérdezi, hogy az érintett tagállam – az 1408/71 rendelet 22. cikkének
megfelelően a tartózkodási hely szerinti tagállam szabályozása, illetve az EK 49. cikk szerint saját szabályozása alapján
– köteles‑e megtéríteni a külföldön kapott ellátás költségeit. A bíróság azt is kérdezi, hogy ilyen esetben az utazás és tartózkodás
költségeit figyelembe kell‑e venni.
A bíróság hangsúlyozza, hogy az illetékes tagállam szabályozása szerint a megtérítési kötelezettség az NHS-hez hasonló rendszer
esetén – amelyben az egészségügyi ellátások ingyenesek – átfogó megtérítési kötelezettséget jelent. Álláspontja szerint –
bár az indokolatlan késedelem fogalmát a költségvetési megfontolásoktól elvonatkoztatva kell mérlegelni – az EK 49. cikk alkalmazása
a közösségi jognak a tagállam közegészségüggyel kapcsolatos költségvetési politikájába való beavatkozást jelenti, amely az
EK 152. cikk (5) bekezdése alapján kétségeket vet fel.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
E körülmények között a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal
céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1.      Tekintettel az NHS jellegére és a nemzeti jog szerinti jogállására, a – Smits [és Peerbooms] ügyben, a Müller-Fauré [és van
Riet] ügyben és az Inizan-ügyben hozott ítéletek fényében – az EK 49. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy az Egyesült Királyságban
szokásos tartózkodási hellyel rendelkező személyek a közösségi jog alapján főszabály szerint más tagállamokban is igénybe
vehetnek kórházi ellátást az Egyesült Királyság nemzeti egészségügyi ellátásának (az NHS-nek) a költségére?
Az EK 49. cikk értelmezésével kapcsolatban különösen:
a)      Létezik-e különbségtétel az NHS-hez hasonló állami finanszírozású nemzeti egészségügyi ellátás és a holland ZFW rendszerhez
hasonló egészségbiztosítási pénztárak között, különös tekintettel arra, hogy az NHS nem rendelkezik semmiféle olyan pénztárral,
amelyből kifizetéseket lehetne teljesíteni?
b)      Az NHS annak ellenére is köteles‑e engedélyezni és kifizetni a valamely másik tagállamban igénybe vett ellátásokat, hogy az
ilyen ellátásokat nem köteles engedélyezni és kifizetni, amennyiben azokat valamely, egyesült-királyságbeli magánszolgáltatónál
veszik igénybe?
c)      Van‑e jelentősége annak, hogy a beteg az NHS illetékes szervétől függetlenül, illetve előzetes engedélyezés vagy értesítés
nélkül részesül az ellátásban?
2.      Az első kérdésre adott válasszal kapcsolatban van‑e jelentősége annak, hogy az NHS által nyújtott kórházi ellátások maguk
is az EK 49. cikk értelmében vett szolgáltatásnyújtásnak minősülnek?
Amennyiben igen, a fent ismertetett tényállásban foglalt körülmények alapján az [EK] 48., [EK] 49. és [EK] 50. cikket úgy
kell‑e értelmezni, hogy főszabály szerint:
a)      az NHS alá tartozó szervek által nyújtott kórházi ellátások az EK 49. cikk értelmében vett szolgáltatásnyújtásnak minősülnek;
b)      az NHS alapján kórházi ellátásban részesülő beteg – mint olyan – az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtáshoz való jogát
gyakorolja;
c)      az NHS kórházi ellátást nyújtó szervei az EK 48. és az EK 50. cikk értelmében vett szolgáltatóknak minősülnek?
3.      Ha az EK 49. cikk alkalmazandó az NHS-re, az NHS vagy a miniszter a más tagállamban nyújtott kórházi ellátáshoz kért előzetes
engedély megtagadásának objektív igazolásaként hivatkozhat‑e:
a)      arra, hogy az említett engedély megadása súlyosan károsítaná az NHS-nek az orvosi prioritások várólistás kezelésével kialakított
rendszerét;
b)      arra, hogy az említett engedély megadásával a kevésbé sürgős beavatkozást igénylő betegek elsőbbséget élveznének a sürgősebb
orvosi ellátást igénylő betegekkel szemben;
c)      arra, hogy az engedély megadása azzal járna, hogy a külföldre utazni kész betegek kevésbé sürgős ellátásának kifizetéséhez
erőforrásokat vonna el, ami így árt a külföldre utazni nem szándékozó vagy nem képes betegeknek, illetve növeli az NHS szerveinek
kiadásait;
d)      arra, hogy az engedély megadása arra kényszerítené az Egyesült Királyságot, hogy kiegészítő finanszírozást nyújtson az NHS
költségvetésének, vagy korlátozza az NHS keretei között igénybe vehető ellátások körét;
e)      az ellátások és azok más tagállamban felmerülő többletköltségének összehasonlítására?
4.      Annak mérlegeléséhez, hogy az ellátásokat az EK 49. cikk értelmében »megfelelő időben« lehet‑e igénybe venni, milyen mértékben
szükséges vagy megengedett az alábbi szempontok figyelembevétele:
a)      várakozási idő;
b)      az NHS illetékes szerve által az ellátásra meghatározott klinikai prioritás;
c)      a kórházi ellátásoknak a korlátozott erőforrások legjobb felhasználását célzó prioritások szerinti biztosítása;
d)      az, hogy az NHS keretében nyújtott ellátások a beteg kezelésének helyén ingyenesek;
e)      a beteg egyéni élettani állapota, kórelőzményei és az általa kezeltetni kívánt betegség valószínű lefolyása?
5.      Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának, különösen »az adott ellátásban való részesüléshez általában szükséges
idő« fogalmának helyes értelmezésével kapcsolatban:
a)      Az alkalmazandó szempontok azonosak‑e az EK 49. cikk céljából a »megfelelő idő«-vel kapcsolatos kérdéseknél felsoroltakkal?
b)      Amennyiben a válasz nemleges: milyen mértékben szükséges vagy megengedett a negyedik kérdésben felsorolt tényezők figyelembevétele?
6.      Amennyiben a közösségi jog arra kötelezi a tagállamot, hogy finanszírozza a az e tagállamban szokásos tartózkodási hellyel
rendelkező személyek részére más tagállamban nyújtott kórházi ellátást, ezen ellátások költségét az 1408/71 rendelet 22. cikke
értelmében az igénybevett kezelés szerinti tagállam vagy – az EK 49. cikk alapján – a lakóhely szerinti tagállam szabályozása
alapján kell kiszámítani?
Valamennyi esetben:
a)      Pontosan milyen terjedelmű a kórházi ellátások költségeivel kapcsolatos fizetési vagy megtérítési kötelezettség, különösen
akkor, ha – mint az Egyesült Királyság esetén – ezeket az ellátásokat a kezelés helyén ingyen biztosítják a betegeknek, és
az ellátás költségeinek a betegek részére való megtérítésre semmilyen nemzeti korlát nem létezik?
b)      E kötelezettség az első tagállamban nyújtottal azonos, vagy az annak megfelelő ellátás tényleges költségére korlátozódik?
c)      Beletartozik‑e ebbe az utazási és szállásköltségek fedezésének kötelezettsége is?
7.      Az EK 49. cikk és az 1408/71 rendelet 22. cikke úgy értelmezendő‑e, hogy e rendelkezések azt a kötelezettséget róják a tagállamokra,
hogy a költségvetési korlátok figyelembevétele nélkül finanszírozzák a más tagállamban nyújtott kórházi ellátásokat, és ha
ez így van, e követelmények összeegyeztethetők‑e a tagállamoknak az egészségügyi szolgáltatások és az orvosi ellátás szervezésére
és nyújtására vonatkozó, az EK 152. cikk (5) bekezdésében foglalt hatáskörével?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Előzetes észrevételek
Kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság az EK-Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatos rendelkezések,
valamint az 1408/71 rendelet 22. cikkében foglalt rendelkezések hatályát kívánja tisztázni.
Mint azt írásbeli észrevételeiben az Európai Közösségek Bizottsága is javasolta, elsőként célszerű az 1408/71 rendelet 22. cikkének
értelmezésére irányuló kérdést  megválaszolni.
Tulajdonképpen nem vitatott, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat értelmében Y. Watts az E 112-es nyomtatvány
alapján kérte a másik tagállamba történő utazásának engedélyezését, hogy ott az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának
i. alpontja alapján állapotának megfelelő ellátásban részesüljön, az NHS költségére. Egyebekben az említett határozatból következik,
hogy a Bedford PCT – amelyhez Y. Watts tartozik – arra hivatkozva tagadta meg ezt az engedélyt, hogy az érdekelt nem felel
meg az említett rendelet 22. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételeknek.
Az említett rendelet 22. cikkének jelen ügyre való alkalmazhatósága ugyanakkor nem zárja ki annak lehetőségét, hogy a jelen
ügy egyúttal az EK 49. cikkének hatálya alá is tartozik.
Egyrészt ugyanis az, hogy egy nemzeti intézkedés adott esetben megfelelhet valamely származékos jogi rendelkezésnek – jelen
esetben az 1408/71 rendelet 22. cikkének –, nem jár azzal a hatással, hogy az adott intézkedést kivenné az EK-Szerződés rendelkezéseinek
hatálya alól (a C‑158/96. sz. Kohll-ügyben 1998. április 28‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1931. o.] 25. pontja).
Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontja i. alpontjának tárgya, hogy megállapítsa
az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely szerinti intézmény által természetben nyújtott ellátásokhoz való jogot
azon tagállam jogszabályi rendelkezései alapján, amelyben az ellátásokat nyújtották úgy, mintha az érdekelt személy a tartózkodási
hely szerinti intézményhez tartozna (lásd az Inizan-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 20. pontját). Az 1408/71 rendelet
22. cikkének a szóban forgó esetre való alkalmazhatósága nem zárja ki azt, hogy az érdekelt az EK 49. cikk alapján az említett
22. cikkben foglaltaktól eltérő költségtérítési feltételekkel egyidejűleg ne juthatna más tagállamban egészségügyi ellátáshoz
(lásd e tekintetben a C‑368/98. sz., Vanbraekel és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5363. o.]
37–53. pontját).
A fentiekre tekintettel elsőként az ötödik kérdés tárgyát képező – az 1408/71 rendelet 22. cikke értelmezésére vonatkozó –
kérelmet, ezt követően az első négy kérdésben felsorolt, a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatos rendelkezések értelmezésére
vonatkozó kérelmeket, végül az EK 49. cikkre és az 1408/71 rendelet 22. cikkére együttesen vonatkozó hatodik és hetedik kérdést
kell megválaszolni.
A Bizottsághoz hasonlóan azt is meg kell állapítani, hogy a jelen ügy kizárólag olyan, kórházban nyújtott orvosi ellátásokat
érint, amelyek megkívánják az érdekeltnek az ellátást nyújtó intézményben való tartózkodását.

Az ötödik kérdésről
E kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második
albekezdésében szereplő, „az adott ellátásban való részesüléshez általában szükséges idő” fogalom értelmezésének szempontjai
azonosak‑e az EK 49. cikkel összefüggésben használt „megfelelő idő” fogalmának meghatározatásakor alkalmazottakkal.
Az alapügyben eljáró bíróság e ponton a negyedik kérdésre hivatkozva azt is kérdezi, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének
második albekezdésében előírt határidő értelmezéséhez szükséges vagy megengedett‑e figyelembe venni a negyedik kérdésben felsorolt
tényezőket, nevezetesen a várakozási idő meglétét, az NHS illetékes szerve által meghatározott klinikai prioritást, a kórházi
ellátások biztosításának a korlátozott erőforrások legjobb felhasználását célzó prioritások szerinti kezelését, a beteg kezelésének
helyén az NHS keretében nyújtott ellátások ingyenességét, a beteg egyéni élettani állapotát, kórelőzményeit és az általa kezeltetni
kívánt betegség valószínű lefolyását.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke az EK-Szerződés általános célkitűzéseinek keretében
azon intézkedések közé tartozik, amelyek célja az, hogy a valamely tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozó betegnek lehetővé
tegye, hogy az abban előírt feltételek szerint a többi tagállamban természetbeni ellátásokban részesüljenek, függetlenül attól,
hogy melyik nemzeti intézményhez tartoznak, illetve hogy hol van a lakóhelyük (a C‑156/01. sz., Van der Duin és ANOZ Zorgverzekeringen
ügyben 2003. július 3‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑7045. o.] 50. pontja és a C‑145/03. sz. Keller-ügyben 2005. április
12‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2529. o.] 45. pontja).
Az 1408/71 rendelet 22. cikke azzal, hogy az (1) bekezdés c) pontjának i. alpontjában a valamely tagállam jogszabályainak
hatálya alá tartozó és engedéllyel rendelkező beteg részére biztosítja az ellátások – a többi tagállamban az adott tagállam
jogszabályainak hatálya alá tartozó személyekhez hasonlóan kedvező költségtérítési feltételekkel történő – igénybevételének
lehetőségét, illetve azzal, hogy (2) bekezdésének második albekezdésében meghatározza, hogy az illetékes nemzeti intézmény
ezt az engedélyt nem tagadhatja meg, amennyiben ez utóbbi rendelkezésben előírt két feltétel teljesül, hozzájárul a betegek
szabad mozgásának és – hasonlóképpen – a tagállamok közötti, határon átnyúló orvosi szolgáltatások nyújtásának megkönnyítéséhez
(lásd e tekintetben a Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet 32. pontját, az Inizan-ügyben hozott ítélet 21. pontját és
a Keller-ügyben hozott ítélet 46. pontját [hivatkozások fent]).
Az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második albekezdése két feltételt határoz meg, amelyek fennállása esetén az
illetékes intézmény az érintett tagállamtól függetlenül köteles kiállítani az említett rendelkezésben foglalt előzetes engedélyt
(lásd az Inizan-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 37. pontját).
Az első feltétel teljesüléséhez az szükséges, hogy az adott ellátás szerepeljen annak a tagállamnak a jogszabályaiban meghatározott
ellátások között, amely tagállam területén az érintett személy lakóhellyel rendelkezik. Az alapügyből nem következik, hogy
az ellátás költségtérítését ezen feltétel teljesítésének hiánya miatt tagadták volna meg.
A második feltétel csak akkor teljesül, ha az ellátást, amelyet a beteg nem abban a tagállamban kíván igénybe venni, mint
amelynek területén lakóhellyel rendelkezik, a jelenlegi egészségi állapotának és a betegség valószínű lefolyásának figyelembevételével,
nem tudják számára az adott ellátáshoz a lakóhely szerinti tagállamban általában szükséges időn belül biztosítani.
Az ötödik kérdés szövegéből és az illetékes szerv által az érdekeltnek címzett, az E 112‑es nyomtatvány kiállítását megtagadó
határozatából következően az alapügy tárgya nyilvánvalóan e második feltétel (lásd a jelen ítélet 26. és 30. pontját).
Ezzel kapcsolatban – mint azt írásbeli észrevételeiben Y. Watts, a belga kormány, a francia kormány, valamint a Bizottság
is kifejtette – az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében foglalt határidőt a Bíróság – a valamely
másik tagállamban igénybe veendő kórházi kezelés költségtérítését az adott ellátás szükséges jellegétől függővé tevő nemzeti
rendelkezésnek az EK 49. cikkel való összhangjának mérlegelésével kapcsolatos – Inizan-ügyben hozott ítélet 45. és 46. pontjában
értelmezte, megismételve a „megfelelő időben” fogalmának a fent hivakotkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítéletben (103.
és 104. pont) és Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítéletben (89. és 90. pont) adott értelmezését.
Mint azt indítványának 101. pontjában a főtanácsnok is kiemeli, valójában egyetlen érv sem igazolhatja komolyan az 1408/71
rendelet 22. cikkével és az EK 49. cikkel összefüggő eltérő értelmezést, mivel – mint azt írásbeli észrevételeiben a belga
kormány is kifejtette – mindkét esetben azt kell eldönteni, hogy az érdekelt egészségi állapota alapján szükséges kórházi
ellátást lehet‑e a lakóhelye szerinti tagállam területén olyan megfelelő határidőn belül nyújtani, hogy az továbbra is hasznos
és hatékony maradjon.
Az Inizan-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 45. pontjában a Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent)
103. pontjára és a Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 89. pontjára történő értelemszerű hivatkozással
a Bíróság kimondta, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második pontjában foglalt második feltétel soha nem
teljesül, ha az azonos vagy a betegre nézve ugyanolyan hatékonyságú ellátást megfelelő időben a beteg lakóhelye szerinti tagállamban
is igénybe lehet venni.
A fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 104. pontjára, illetve  Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott
ítélet 90. pontjára hivatkozva a Bíróság megállapította, hogy annak eldöntéséhez, hogy a betegre nézve ugyanolyan hatékonyságú
ellátást megfelelő időben igénybe lehet‑e venni a lakóhely szerinti tagállamban, az illetékes intézmény köteles az adott esetre
jellemző valamennyi körülményt figyelembe venni, így nemcsak a betegnek az engedély iránti kérelem benyújtásakor meglévő egészségi
állapotát és adott esetben a beteg fájdalmainak intenzitását vagy a beteg kedvezőtlen egészségi állapotának jellegét – amely
miatt például egyáltalán nem vagy csak különlegesen nehezen tudja gyakorolni szakmai tevékenységét –, hanem a beteg kórelőzményét
is (a fent hivatkozott Inizan-ügyben hozott ítélet 46. pontja).
A Müller-Fauré ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 92. pontjában a Bíróság egyebekben kimondta, hogy annak megállapításához,
hogy az azonos vagy a betegre nézve ugyanolyan hatékonyságú ellátás megfelelő időben lehetséges‑e a lakóhely szerinti tagállam
területén található létesítménynél, az illetékes intézménynek nem kizárólag az említett területen meglévő várólistákat kell
figyelembe vennie, hanem az érintett beteg egészségi állapotát jellemző konkrét körülményeket is mérlegelnie kell.
Az EK 49. cikkel kapcsolatos ezen utóbbi megállapítást az 1408/71 rendelet 22. cikkével összefüggésben is meg lehet ismételni,
tekintettel jelen ítélet 59. és 60. pontjában kifejtettekre.
Ezzel kapcsolatban meg kell állítani, hogy a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK
európai parlamenti és tanácsi rendelet (EGT és Svájc vonatkozású szöveg, HL L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
5. kötet, 72. o.) 20. cikke, amely az 1408/71 rendelet 22. cikkének helyébe lépett, kimondja, hogy a szóban forgó engedélyt
különösen akkor kell megadni, ha a kezelést „az orvosilag indokolt határidőn belül nem tudják biztosítani, figyelembe véve
a személy aktuális egészségi állapotát és betegségének várható lefolyását”.
Ezen észrevételek alapján kell részletesen meghatározni a kérdést előterjesztő bíróságnak azokat a tényezőket, amelyeket a
negyedik kérdésben meghatározottak közül köteles figyelembe venni annak vizsgálatakor, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke
(2) bekezdésének második albekezdésében foglalt második feltétel teljesül‑e.
Abban az összefüggésben, hogy a kórházi ellátások iránti kérelmek száma – elsősorban egyrészt az orvostudomány fejlődése és
a várható élettartam miatt, másrészt a költségvetési források szükségszerűen korlátozott jellege miatt – folyamatosan növekszik,
nem vitatható, hogy az említett ellátások biztosításának kezelésével megbízott nemzeti hatóságoknak ne lenne joga ahhoz, hogy
ha szükségesnek vélik, az ellátások nyújtásának tervezése és a rendelkezésre álló erőforrások és kapacitás alapján meghatározott
prioritások tervezése céljából várólistás rendszert hozzanak létre.
Az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdése második albekezdésének szövegéből következően és jelen ítélet 62. és 63. pontjában
hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében az illetékes intézménynek a várakozási időtartammal kapcsolatos indok alapján
joga van az említett rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt engedélyt megtagadni, azonban köteles megállapítani,
hogy a kórházi ellátások biztosításának a nemzeti hatóság által az előzetesen általános jelleggel meghatározott klinikai prioritások
alapján kialakított tervezési és igazgatási célokból eredő időtartama – amely alatt a beteg egészségi állapota által megkívánt
kórházi ellátásra a szóban forgó nemzeti rendszerhez tartozó intézményben sor kerülhet – az engedély iránti kérelem időpontjában
nem haladja meg az érdekelt élettani állapotának, kórelőzményeinek, a betegség valószínű lefolyásának, az érdekelt fájdalmai
intenzitásának vagy az érdekelt kedvezőtlen egészségi állapotának figyelembevételével megállapított kórházi kezelési szükségleteinek
objektív orvosi értékelése alapján indokolt időtartamot.
Egyebekben – mint azt a Bizottság is megállapította, és a főtanácsnok indítványának 68. pontjában is kiemeli – a várakozási
időt rugalmasan és dinamikusan kell meghatározni, és a beteg egészségi állapotának az első engedély iránti kérelmet követő
felmerült esetleges súlyosbodásától függően lehetővé kell tenni az érdekelttel eredetileg közölt időtartam felülvizsgálatát.
Ha az általános tervezési célokból következő időtartam nem haladja meg a jelen ítélet 68. pontja értelmében vett, orvosilag
indokolt időtartamot, akkor az illetékes intézménynek joga van úgy tekinteni, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének
második albekezdésében foglalt második feltétel nem teljesül, és megtagadhatja az érdekelt által ugyanezen cikk (1) bekezdése
c) pontjának i. alpontja alapján kért engedély megadását.
Valójában bár az alapügyben említetthez hasonló nemzeti egészségügyi rendszerhez tartozó betegek kötelesek engedélyeztetni
a másik tagállamba történő azon utazásaikat, amelyek során az illetékes intézmény terhére olyan kórházi ellátást vesznek igénybe,
amelyet a jelen ítélet 68. pontja értelmében vett orvosilag indokolt időtartamon belül az említett szolgáltatáshoz tartozó
létesítmények hivatottak nekik biztosítani, pusztán amiatt, hogy az azonos vagy ugyanolyan hatékonyságú ellátások e másik
tagállamban hamarabb érhetőek el, a betegek vándorlási hulláma indulna el, amely kétségbe vonná az egészségügyi ellátás alapvető
ágazatában a kórházi kapacitások túllépésével, a kórházi orvosi ellátás kínálatában való egyensúly felborulásával, illetve
a logisztikai és pénzügyi források pazarlásával és veszteségekkel kapcsolatos problémák elkerülése érdekében az illetékes
tagállam által tett valamennyi tervezési és racionalizálási erőfeszítést (e tekintetben lásd a fent hivatkozott Smits és Peerbooms
ügyben hozott ítélet 106. pontját, valamint Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 91. pontját).
Ellenben a jelen ítélet 70. pontjában foglalttal ellenkező esetben az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második
albekezdésében foglalt feltételt teljesültnek kell tekinteni.
Az, hogy a valamely másik tagállamban igénybeveendő kórházi ellátás költsége meghaladhatja azt az összeget, amennyibe az ellátás
a szóban forgó nemzeti rendszerhez tartozó intézményben kerülne, hasonló esetben nem lehet az engedély megtagadásának jogos
indoka.
Ugyanebben az esetben ebből az indokolásból nem következik, hogy a kért engedély megadása azzal a hatással járna, hogy az
alapügyben szereplőhöz hasonló, létesítményeiben ingyenes kórházi ellátást biztosító nemzeti egészségügyi szolgáltatót olyan
pénzügyi rendszer megalkotására kényszeríti, amelynek az a célja, hogy e szolgáltatás teljesítse a tartózkodási hely szerinti
tagállam intézményétől származó és ez utóbbi által az érintett betegnek nyújtott természetbeni ellátással kapcsolatos megtérítési
kérelmet (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 105. pontját).
Ellentétben az Egyesült Királyság Kormányának írásbeli észrevételeiben előadott félelmekkel, az 1408/71 rendelet 22. cikke
(2) bekezdésének második albekezdésében foglalt időtartam értelmezése – a jelen ítélet 59–72. pontjából következően – nem
olyan jellegű, hogy az kétségbe vonná az illetékes nemzeti hatóságoknak a területükön rendelkezésre álló kórházi kapacitások
várólisták alapján történő beosztására vonatkozó jogát, mivel e listák még nem akadályozzák, hogy az egyes esetekben figyelembe
vegyék az érdekeltnek a más tagállamban az ő saját rendszerének terhére kért kórházi kezelés iránti engedély benyújtásának
időpontjában fennálló egészségi állapotát és kórházi kezelési szükségleteit.
Egyebekben ez a fajta értelmezés megtiltaná, hogy az illetékes nemzeti hatóságok megtagadják az engedélyt attól a betegtől,
akinek egyéni helyzetéből az objektív orvosi értékelés alapján olyan fokú sürgősséget állapítanak meg, amely igazolja az objektív
tervezési célokat tükröző várólistából és a szervezésből következő, valamely más tagállamban azon határidőnél korábban történő
ellátását, amely alatt az érdekelt a szóban forgó ellátást a nemzeti egészségügyi szolgáltatáshoz tartozó helyi létesítményben
remélheti. Ez az értelmezés azonban nem vonja kétségbe, hogy e hatóságoknak joguk van megtagadni az engedélyt, amennyiben
semmilyen, közvetlenül az érintett beteg klinikai állapotából következő sürgősségi indok nem enged arra következtetni, hogy
az említett célokból következő várakozási időtartam a beteg állapotára tekintettel ésszerűtlen volna.
Ez az értelmezés nem vezet a betegek tömeges vándorlásához sem, akik – ha erre rendelkeznek elegendő erőforrással – más tagállamba
szándékoznak utazni, hogy ott végső soron a rájuk vonatkozó nemzeti egészségügyi szolgáltatás terhére, az orvosi szükségességgel
kapcsolatos megfontolásoktól teljesen függetlenül az e szolgáltatáshoz tartozó nemzeti létesítmény által nyújtandó ellátás
időpontjánál hamarabb vegyék igénybe az adott kórházi ellátást. Valójában ez az értelmezés is biztosítja az illetékes intézmények
azon jogát, hogy megtagadják a más tagállamban tervezett kórházi ellátás költségtérítéséhez szükséges engedély megadását,
amennyiben nem áll fenn olyan egyedi körülmény, amely arra enged következtetni, hogy az érdekeltnek előírt várakozási idő
meghaladná azt, amelyik az ő egyéni helyzete alapján orvosilag indokolt.
Az alapügyben az eredeti engedély iránti kérelem megtagadása kapcsán a kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni,
hogy az NHS illetékes szerve által meghatározott várakozási idő megfelel‑e a brit hatóságok által kitűzött tervezési céloknak,
és az újból benyújtott kérelem – az érdekelt aktuális állapotára és kórházi kezelési szükségleteire tekintettel – túllépte‑e
az orvosilag indokolt határidőt.
A fentiekre tekintettel az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második
albekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ugyanezen cikk (1) bekezdése c) pontjának i. alpontjában foglalt engedélyt a kórházi
ellátásra való várakozási idő alapján az illetékes intézmény akkor tagadhatja meg, ha megállapítja, hogy a várakozási idő
az engedély iránti kérelem, illetve adott esetben az újból benyújtott kérelem benyújtásának időpontjában nem haladja meg az
érdekelt élettani állapotának figyelembevételével megállapított kórházi kezelési szükségletek objektív orvosi értékelése alapján
indokolt időtartamot.

Az első négy kérdésről
Első négy kérdésével – amelyeket célszerű együtt vizsgálni – az alapügyben eljáró bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az
NHS-hez tartozó betegnek az EK 49. cikk alapján joga van-e igénybe venni e nemzeti szolgáltató terhére más tagállamban kórházi
ellátást, és ha igen, milyen feltételekkel.
Az első kérdés arra keres választ, hogy tekintettel az NHS egyedi jellegére, egy – az Egyesült Királyságban élő – beteg az
említett cikk alapján igénybe vehet‑e más tagállamban kórházi kezelést az NHS költségére. E kérdés keretében a kérdést előterjesztő
bíróság elsősorban azt kérdezi, hogy ebben az összefüggésben értelmezhető‑e úgy az EK 49. cikk, hogy figyelembe kell venni
egyrészt azt, hogy e kezelések költségtérítésére az NHS szerveinek nem áll rendelkezésre felhasználható forrás, másrészt hogy
az NHS nem köteles kifizetni a hozzá tartozó beteg által az Angliában vagy Walesben található magánlétesítményben igénybevett
kórházi ellátásokat. A bíróság arra is választ vár, hogy az előzetes engedély iránti kérelem vagy az NHS illetékes szerve
előzetes tájékoztatásának hiánya befolyásolja‑e az EK 49. cikk értelmezését.
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az első kérdés megválaszolásához meg kell‑e határozni
azt, hogy az NHS keretében nyújtott kórházi ellátások az EK 49. cikk értelmében vett szolgáltatásnak minősülnek‑e.
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság – feltéve, hogy a fent említett rendelkezés alkalmazandó – több elemről
szeretné megtudni, hogy az illetékes nemzeti hatóságok hivatkozhatnak‑e rájuk érvényesen a más tagállamban nyújtandó kórházi
ellátásnak az NHS általi költségtérítéséhez szükséges előzetes engedély megtagadásakor.
A harmadik kérdéssel összefüggő negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy mely tényezőket
lehet vagy kell figyelembe venni annak eldöntésekor, hogy a beteg egészségi állapota által megkívánt kórházi ellátást lehet‑e
indokolatlan késedelem nélkül nyújtani az NHS-hez tartozó létesítményben, és e szempontok alapján az illetékes intézmény megtagadhatja‑e
a beteg által a más tagállamban igénybe venni kívánt ellátás költségtérítéséhez kért engedélyt.
E kérdések megválaszolásához elsőként meg kell határozni, hogy az alapügyben szereplő tényállás az EK 49. cikk hatálya alá
tartozik‑e.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a díjazás ellenében nyújtott orvosi
ellátások a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezések hatálya alá tartoznak (lásd különösen a C‑159/90. sz.,
Society for the Protection of Unborn Children Ireland ügyben 1991. október 4‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4685. o.] 18. pontját,
valamint a fent hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet 29. pontját) anélkül, hogy különbséget kellene tenni aközött, hogy
az ellátásokat kórházi keretek között vagy azon kívül nyújtják (a fent hivatkozott Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet
41. pontja, a Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 53. pontja, a Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 38. pontja,
valamint az Inizan-ügyben hozott ítélet 16. pontja).
A bíróság azt is kimondta, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságába beletartozik a szolgáltatás címzettjeinek, vagyis az orvosi
ellátásra szorulók azon szabadsága, hogy e szolgáltatások igénybevétele céljából más tagállamba utazzanak (lásd a 286/82.
és 26/83. sz., Luisi és Carbone ügyben 1984. január 31‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 377. o.] 16. pontját).
Az alapügyben szereplő jogvitával kapcsolatban meg kell állapítani, hogy Y. Watts közvetlenül kifizette azt a más tagállamban
található intézményt, amelyben ellátásban részesült.
Az a körülmény, hogy a szóban forgó kórházi ellátások megtérítését végső soron az alapügyben említett nemzeti egészségügyi
szolgáltatótól kérik, még nem jelenti azt, hogy a szolgáltatásnyújtás Szerződésben garantált szabályainak alkalmazásától el
lehetne tekinteni (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 55. pontját, és Müller-Fauré
és van Riet ügyben hozott ítélet 39. pontját). A Bíróság már kimondta, hogy az orvosi ellátás nem veszíti el az EK 49. cikk
értelmében vett szolgáltatásnyújtási jellegét azért, mert a beteg – miután kifizette a külföldi szolgáltatónak a kapott ellátást
– végső soron ezen ellátások költségeinek megtérítését kéri a nemzeti egészségügyi szolgáltatótól (lásd a fent hivatkozott
Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 103. pontját).
Ki kell tehát mondani, hogy az olyan beteg helyezte, aki – Y. Watts-hoz hasonlóan – lakóhelyétől eltérő tagállamban díjazás
ellenében kórházi környezetben orvosi ellátást vesz igénybe, az EK 49. cikk hatálya alá tartozik, függetlenül az érintettre
irányadó azon nemzeti rendszer működésétől, amelytől végső soron az említett ellátások költségeinek megtérítését kéri.
Anélkül, hogy jelen esetben meg kellene határozni, hogy az NHS-hez hasonló nemzeti egészségügyi szolgáltatások keretében nyújtott
kórházi ellátások – a Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései értelmében – önmagukban szolgáltatásnak
minősülnek‑e, úgy kell tekinteni, hogy az alapügyben szereplő eset – amelyben az egészségi állapota alapján kórházi ellátást
igénylő személy más tagállamba utazik, és díjazás ellenében ott veszi igénybe a szóban forgó ellátásokat – e rendelkezések
hatálya alá tartozik.
Bár megállapítást nyert, hogy a közösségi jog nem sérti a tagállamoknak a társadalombiztosítási rendszerük kialakítására vonatkozó
hatáskörét, és a közösségi szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok jogszabályai határozzák meg a társadalombiztosítási
ellátások nyújtásának feltételeit, e hatáskör gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani a közösségi jogot,
különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseket (lásd különösen a fent hivatkozott Smits és Peerbooms
ügyben hozott ítélet 44–46. pontját, a Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 100. pontját, valamint az Inizan-ügyben
hozott ítélet 17. pontját). Az említett rendelkezések értelmében e szabadságnak az egészségügyi ellátások terén történő gyakorlásával
szemben a tagállamok nem írhatnak elő és tarthatnak fenn nem igazolt korlátozásokat.
Azt kell tehát megvizsgálni, hogy az alapügyben szereplő esetben létezik‑e ilyen korlátozás.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Szerződés 49. cikkébe ütközik minden
olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amely a tagállamok közötti szolgáltatásnyújtást nehezebbé teszi a tisztán egy tagállamon
belüli szolgáltatásnyújtásnál (a C‑381/93. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1994. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1994.,
I‑5145. o.] 17. pontja, valamint a fent hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet 33. pontja és Smits és Peerbooms ügyben hozott
ítélet 61. pontja).
Jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság 2004. február 20‑i határozatából és az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból
– különösen annak harmadik kérdéséből – következik, hogy bár az NHS-hez tartozó betegeknek lehetőségük van másik tagállamban
található kórházi létesítményhez fordulni, előzetes engedély hiányában a beteg nem részesülhet e létesítményekben az NHS által
fizetett ellátásban.
Tény, hogy – mint arra az Egyesült Királyság Kormánya, Spanyolország kormánya, Írország, illetve a máltai kormány és a finn
kormány rámutat – az NHS-hez tartozó beteg nem választhatja meg, hogy az NHS létesítményeiben mely időpontban és hol részesüljön
az egészségi állapota által megkívánt kórházi ellátásban. Ugyanakkor nem vitatott, hogy az NHS Act 1. és 3. cikke értelmében
(lásd a jelen ítélet 6. pontját) az egészségügyi miniszter kötelessége gondoskodni az NHS-hez tartozó létesítményekben a rendelkezésre
álló ellátások ingyenes igénybevételéről, az igénybevétel azonban nem köthető előzetes engedélyhez.
Következésképpen – bár a 2004. február 20‑i határozat és az előzetes döntéshozatalra utaló határozat értelmében a más tagállamban
rendelkezésre álló kórházi ellátások költségeinek az NHS általi megtérítéséhez előzetes engedély szükséges – az NHS keretében
rendelkezésre álló ingyenes ellátás igénybevétele mégsem függ ettől az engedélytől, mindössze az engedély megadásának módozatai
függnek az illetékes nemzeti hatóság előzetes határozatától.
Meg kell tehát állapítani, hogy a jelen ítélet 95. pontjában említett előzetes engedélyezési rendszer elbizonytalanítja –
vagy akár meg is akadályozza – az érintett betegeket abban, hogy igénybe vegyékba kórházi ellátásokat más tagállamban működtető
szolgáltatókat, és mind a betegek, mind a szolgáltatók esetén akadályozzák a szolgáltatásnyújtás szabadságát (e tekintetben
lásd a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 69. pontját, valamint  Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott
ítélet 44. pontját).
Ezt a következtetést az első kérdés b) pontjában feltett azon tény sem vonja kétségbe, amely szerint az NHS nem köteles engedélyezni
és kifizetni az NHS-től független angliai és walesi magánlétesítményben nyújtott kórházi ellátásokat.
Ugyanakkor a jelen ítélet 94. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat alkalmazásakor a más tagállamban igénybe veendő kórházi
ellátások költségeinek az említett szolgáltatás általi megtérítésére vonatkozó feltételeket nem a helyi magánlétesítményekben
kórházi ellátásokat igénybe vevő betegekre vonatkozó nemzeti joghoz kell hasonlítani. Ellenkezőleg: az összehasonlítást az
alapján kell megtenni, hogy a szolgáltató a hozzá tartozó kórházi létesítményekben milyen feltételekkel nyújtja ezeket az
ellátásokat.
Mivel a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása már megállapítást nyert, annak vizsgálata előtt, hogy az NHS-hez tartozó
betegnek az EK 49. cikk alapján van‑e joga e korlátozástól függetlenül az adott nemzeti szolgáltatás terhére másik tagállamban
is igénybe venni kórházban nyújtott orvosi ellátást, azt kell megvizsgálni, hogy e korlátozás objektív módon igazolható‑e.
Ezzel kapcsolatban a Bírósághoz benyújtott számos észrevételre tekintettel emlékeztetni kell a kórházi orvosi szolgáltatások
nyújtásával szembeni akadályok igazolásaként elfogadható körülményekre.
A Bíróság korábban már megállapította, hogy nem zárható ki, hogy a társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlyában okozott
súlyos kár olyan közérdeken alapuló kényszerítő indokot jelent, amely igazolhatja a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását
(a fent hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet 41. pontja, Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 72. pontja, valamint Müller-Fauré
és van Riet ügyben hozott ítélet 73. pontja).
A Bíróság azt is kimondta, hogy a kiegyensúlyozott és mindenki számára hozzáférhető orvosi és kórházi ellátás fenntartása
az EK 46. cikkben foglalt közegészségügyi okból eltérést tehet lehetővé, amennyiben e cél hozzájárul az egészségvédelem magas
szintjéhez (a fent hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet 50. pontja, Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 73. pontja,
valamint Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 67. pontja).
A Bíróság azt is kimondta, hogy az EK 46. cikk alapján a tagállamok korlátozhatják a szabad orvosi és kórházi szolgáltatásnyújtást,
amennyiben az ellátási kapacitás vagy az orvosi lehetőségek nemzeti területen történő fenntartása közegészségügyi szempontból
vagy akár a népesség fennmaradása szempontjából alapvető jelentőséggel bír (lásd a fent hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet
51. pontját, Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 74. pontját, valamint Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 67. pontját
).
Mindezek alapján meg kell vizsgálni, hogy a szóban forgó korlátozás az említett kényszerítő indokokra tekintettel ténylegesen
igazolható‑e, és adott esetben az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban gondoskodni kell arról, hogy a korlátozás ne
lépje túl az e célból objektíve szükséges mértéket, valamint arról is meg kell bizonyosodni, hogy ez az eredmény kevésbé korlátozó
szabályokkal nem érhető el (lásd a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 75. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
A kórházi létesítményben nyújtott orvosi ellátással kapcsolatban a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet
76–80. pontjában a Bíróság már kifejtette az alábbiakat.
Közismert, hogy a kórházi létesítmények számának, földrajzi elhelyezkedésének, berendezésének, a rendelkezésükre álló felszereléseknek
és az általuk nyújtott orvosi ellátások jellegének is tervezhetőnek kell lenni, amely tervezés főszabály szerint több szempont
alapján történik.
E tervezés célja egyrészt az, hogy az adott tagállam területén biztosítsa a minőségi és kiegyensúlyozottan sokrétű kórházi
ellátásokhoz való megfelelő és állandó hozzáférést. Másrészt a tervezés hozzájárul a költséghatékonyság biztosításához, valamint
ahhoz, hogy amennyire csak lehetséges, elkerüljék az anyagi, műszaki és emberi erőforrások pazarlását. Ez a pazarlás valójában
még ennél is több kárt okoz, mivel nem vitatott, hogy a kórházi ellátási ágazat jelentős költségekkel működik, és egyre növekvő
igényeket kell kiszolgálnia, miközben az egészségügyi ellátásra fordítható anyagi erőforrások – a finanszírozás módjától függetlenül
– végesek.
E kettős szempont alapján egyszerre szükséges és ésszerű intézkedés előzetes engedélyhez kötni a más tagállamban igénybe veendő
kórházi ellátások költségeinek a nemzeti rendszer által történő megtérítését.
A fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet alapügyében szereplő holland betegbiztosítási rendszerrel kapcsolatban
a Bíróság az említett ítélet 81. pontjában kimondta, hogy bár a betegek szabadon és minden körülmény között igénybe vehetik
azokat a kórházi létesítményeket, amelyekkel betegbiztosítójuk – függetlenül attól, hogy Hollandiában vagy más tagállamban
található létesítményekről van‑e szó – semmilyen egyezményt nem kötött, ebbe beletartozik az az egyezmények rendszerével működtetett
tervezés is, amelynek célja, hogy hozzájáruljon az ésszerűsített, stabil, kiegyensúlyozott és elérhető kórházi ellátások biztosításához.
E megállapítások – amelyek az állami egészségbiztosítási pénztárak és a kórházi ellátások szolgáltatói közötti egyezmények
rendszerével kapcsolatban kerültek kifejtésre, és amelyek értelmében a tervezési szükségletek alapján korlátozhatók a betegek
azon jogai, hogy a rájuk vonatkozó nemzeti rendszer terhére attól eltérő rendszerhez tartozó kórházi ellátásokat vegyenek
igénybe – az NHS-hez hasonló nemzeti egészségügyi szolgáltatásra is megfelelően vonatkoznak.
A fenti megállapításokra tekintettel és az első kérdés c) pontjára válaszolva nem ellentétes a közösségi joggal – különösen
az EK 49. cikkel – az, hogy a betegnek a kórházi ellátások más tagállamban, a rá vonatkozó rendszer terhére történő igénybevételéhez
való joga előzetes engedélyhez legyen kötve.
Ugyanakkor az engedély megadásához szükséges feltételeknek a fent említett kényszerítő indokokra tekintettel igazoltnak kell
lenniük, és meg kell felelniük az arányosság jelen ítélet 106. pontjában foglalt követelményének (lásd e tekintetben a fent
hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hivatkozott ítélet 82. pontját, valamint Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet
83. pontját).
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következően az előzetes engedélyezés rendszere nem legitimálhatja a nemzeti hatóságok önkényes
eljárását, amely a – különösen az alapügyben szereplőhöz hasonló alapvető jogra vonatkozó – közösségi rendelkezéseket megfosztja
hatékony érvényesülésüktől (lásd a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 90. pontját, Müller‑Fauré és van
Riet ügyben hozott ítélet 84. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Mindebből következően ahhoz, hogy az előzetes engedélyezésen alapuló rendszer annak ellenére igazolt legyen, hogy eltér ettől
az alapvető szabadságtól, minden esetben objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert szempontokon
kell alapulnia, hogy kellően behatárolja a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását, hogy azok ne tudják önkényesen
alkalmazni. Az efféle engedélyezési rendszer alapja egyebekben olyan, könnyen hozzáférhető eljárási rendszer, amely megfelelően
gondoskodik arról, hogy az érdekeltek kérelmét ésszerű határidőn belül, objektíven és pártatlanul bírálják el, és amelyben
az engedély esetleges megtagadását bírói úton meg lehet támadni (a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet
90. pontja, valamint Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 85. pontja).
E célból az engedély megtagadásának vagy a későbbi megtagadó határozatok alapjául szolgáló véleményeknek meg kell jelölniük
az e határozatok alapjául szolgáló konkrét rendelkezéseket, és azokra tekintettel megfelelő indokolással kell rendelkezniük.
Hasonlóképpen a megtagadó határozatok ellen benyújtott jogorvoslatokat tárgyaló bíróságok – ha felülvizsgálati jogkörük gyakorlása
során szükségesnek ítélik – az objektivitást és a pártatlanságot teljes mértékben garantálva saját maguk is bekérhetik független
szakértők véleményét (e tekintetben lásd a fent hivatkozott Inizan-ügyben hozott ítélet 49. pontját).
Az alapügyben szereplő jogvitával kapcsolatban – a Bizottsághoz hasonlóan – meg kell állapítani, hogy az NHS-re vonatkozó
szabályozás nem határozza meg a más tagállamban található kórházban nyújtott ellátások költségtérítéséhez szükséges előzetes
engedély megadására vagy megtagadására vonatkozó szempontokat. Az említett szabályozás e tekintetben tehát nem határozza meg
az illetékes nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének mértékét. E jogi korlát hiánya megnehezíti a megtagadó határozatok bírósági
felülvizsgálatát.
A harmadik és negyedik kérdésben említett körülményekkel és tényezőkkel kapcsolatban – a jelen ítélet 59–77. pontjában kifejtett
megállapításokra tekintettel – figyelembe kell venni, hogy az előzetes engedélyt nem lehet anélkül, csupán az előzetesen általános
jelleggel meghatározott klinikai prioritások alapján kialakított tervezési és igazgatási célokat szolgáló várólisták alapján
megtagadni, hogy az engedély iránti kérelem benyújtásának vagy megújításának időpontjában minden egyes esetben ne értékelnék
a beteg élettani állapotát, kórelőzményeit, a betegség valószínű lefolyását, a beteg fájdalmainak intenzitását, illetve a
beteg kedvezőtlen egészségi állapotát.
Mindebből következően ha az említett várólistákból eredő határidő meghaladja az adott beteg egyéni állapotára és kórházi kezelési
szükségleteire vonatkozó valamennyi körülmény objektív orvosi értékelése alapján indokolt időtartamot, az illetékes intézmény
– e várólistákra, a kezelésre szoruló eset sürgősségéhez kapcsolódó prioritások szokásos sorrendiségét esetlegesen ért sérelemre,
a szóban forgó nemzeti rendszer keretében nyújtott kórházi ellátások ingyenességére, a más tagállamban igénybe venni kívánt
ellátás költségtérítésére vonatkozó különleges pénzügyi előírások meghatározására vonatkozó kötelezettségre, illetve az említett
ellátás és az illetékes tagállamban ennek megfelelő ellátás költségére hivatkozva – nem tagadhatja meg a kért engedély megadását.
Az első kérdés a) pontjában és a harmadik kérdés d) pontjában említett elemekkel kapcsolatban jelen ítélet 59–77. pontjában
kifejtett megállapításokhoz hozzá kell tenni, hogy bár a közösségi jog nem sérti a tagállamoknak a társadalombiztosítási rendszerük
kialakítására és az azok működéséhez szükséges források mértékének meghatározására vonatkozó hatáskörét, a Szerződésben előírt
alapvető szabadságok érvényesülése a tagállamokat mindenképpen arra kötelezi, hogy e hatáskörüket ehhez igazítsák, anélkül
azonban, hogy ezt a tényt olyannak kellene tekinteni, mint amely sérti az e területre vonatkozó önálló hatáskörüket (lásd
a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 100. és 102. pontját).
Mint azt indítványa 88. pontjában a főtanácsnok is kifejti, meg kell állapítani, hogy a tagállamokra vonatkozó azon követelmény,
mely szerint egészségügyi ellátásuk elveit és rendszerét kötelesek összhangba hozni a közösségi szabadságokból eredő követelményekkel,
azzal jár, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikkéből eredő követelményekhez hasonlóan az NHS-hez hasonló nemzeti egészségügyi
szolgáltató illetékes hatóságainak költségtérítési rendszert kell meghatározniuk a más tagállamban olyan betegek részére nyújtott
kórházi ellátásokra, akiknek a – jelen ítélet 68. pontjában foglaltak értelmében vett – orvosilag indokolt határidőn belül
az említett szolgáltató nem tudja biztosítani a kért ellátást.
A fenti megállapításokra tekintettel az első négy kérdésre az alábbi választ kell adni:
–        Az az eset, amikor az egészségi állapota alapján kórházi ellátást igénylő személy más tagállamba utazik, és díjazás ellenében
ott veszi igénybe a szóban forgó ellátásokat, az EK 49. cikk hatálya alá tartozik, és nincs szükség annak vizsgálatára, hogy
az említett személyre vonatkozó nemzeti rendszerben nyújtott kórházi ellátások a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó
rendelkezések értelmében önmagukban szolgáltatásnak minősülnek‑e.
–        Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy nem ellentétes vele az, hogy a betegnek a kórházi ellátások más tagállamban, a
rá vonatkozó rendszer terhére történő igénybevételéhez való joga az illetékes intézmény előzetes engedélyéhez legyen kötve.
–        Az előzetes engedélyt nem lehet anélkül, csupán az előzetesen általános jelleggel meghatározott klinikai prioritások alapján
végzett tervezési és igazgatási célokat szolgáló várólistákra hivatkozva megtagadni, hogy az engedély iránti kérelem benyújtásának
vagy megújításának időpontjában minden egyes esetben ne értékelnék a beteg élettani állapotát, kórelőzményeit, a betegség
valószínű lefolyását, a beteg fájdalmainak intenzitását, illetve a beteg kedvezőtlen egészségi állapotát.
–        Ha az említett várólistákból eredő határidő meghaladja az adott beteg egyéni állapotára és kórházi kezelési szükségleteire
vonatkozó valamennyi körülmény objektív orvosi értékelése alapján indokolt időtartamot, az illetékes intézmény – e várólistákra,
a kezelésre szoruló eset sürgősségéhez kapcsolódó prioritások szokásos sorrendiségében esetlegesen okozott kárra, a szóban
forgó nemzeti rendszer keretében nyújtott kórházi ellátások ingyenességére, a más tagállamban igénybe veendő ellátás költségeinek
megtérítésére vonatkozó különleges pénzügyi előírások meghatározására vonatkozó kötelezettségre, illetve az említett ellátás
és az illetékes tagállamban ennek megfelelő ellátás költségére hivatkozva – nem tagadhatja meg a kért engedély megadását.

A hatodik kérdésről
E kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a más tagállamban nyújtott kórházi ellátás
költségének megtérítését – amelyre minden tagállam a közösségi jog alapján köteles – az 1408/71 rendelet 22. cikke értelmében
a nyújtott ellátás szerinti tagállam (a tartózkodás helye szerinti tagállam) jogszabályai alapján kell‑e kiszámítani, vagy
az EK 49. cikk értelmében a beteg lakóhelye szerinti tagállam (illetékes tagállam) jogszabályai alapján. A bíróság arra is
választ vár, hogy az említett költségtérítésre mennyiben hat ki a szóban forgó nemzeti egészségügyi szolgáltatás keretében
nyújtott kórházi ellátások ingyenessége, illetve ehhez kapcsolódóan az illetékes tagállam szabályozásában a megtérítési díjtáblázat
hiánya. A bíróság kérdései között az is szerepel, hogy a tartózkodási hely szerinti tagállamban nyújtott ellátás költségei
megtérítésének kötelezettsége kiterjed‑e az utazási és szállásköltségekre.
Ezzel kapcsolatban elsőként emlékeztetni kell arra, hogy annak a betegnek, aki az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése
c) pontjának i. alpontja alapján engedélyt kér, és azt meg is kapja, illetve később megállapítást nyer, hogy azt tőle jogalap
nélkül tagadták meg, ugyanezen rendelkezés értelmében joga van az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely szerinti
tagállam intézménye által – e tagállamban hatályos jogszabályoknak megfelelően – nyújtott természetbeni ellátásra úgy, mintha
ez utóbbi intézményhez tartozna (lásd a fent hivatkozott Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet 32. pontját, Inizan-ügyben
hozott ítélet 20. pontját, és Keller-ügyben hozott ítélet 65. pontját).
Mindebből következően hasonló esetben az ellátásnak a tartózkodás szerinti tagállam szabályozásában előírt részletszabályait
kell alkalmazni, és az említett tagállami intézménynek végső soron az 1408/71 rendelet 36. cikkében előírt feltételek alapján
az illetékes intézmény köteles megtéríteni a költségeket (lásd a fent hivatkozott Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet
33. pontját).
Az, hogy a szóban forgó nemzeti egészségügyi szolgáltatásban a kórházi ellátások ingyenessége miatt az illetékes tagállami
szabályozás nem rendelkezik megtérítési díjtáblázatról, még nem akadálya az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának
i. alpontjában és 36. cikkében foglalt rendelkezések alkalmazásának. Az illetékes intézményt tulajdonképpen az e rendelkezésekben
előírt rendszer keretében az a kötelezettség terheli, hogy a tartózkodás szerinti tagállam intézményének az e tagállam rendelkezéseinek
alkalmazásával térítse meg az általa nyújtott ellátások összegét, anélkül, hogy e célból az illetékes tagállam szabályozása
alapján bármilyen megtérítési díjtáblázatot kellene igénybe venni.
Ezt követően azt kell megvizsgálni, hogy az NHS-hez tartozó beteg az EK 49. cikk alapján az illetékes intézménytől igényelheti‑e
a tartózkodás szerinti tagállamban igénybevett, az e tagállam szabályozásában foglalt rendelkezések alkalmazásából eredő mértéket
meghaladó összegű kórházi ellátás költségeinek megtérítését.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – a Bíróság már kifejtett álláspontja szerint – ha az illetékes tagállam szabályozása
nem biztosítja az e szabályozás hatálya alá tartozó betegnek – akinek az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja
alapján engedélyezték a más tagállamban történő kórházi ellátást – az ahhoz hasonló mértékű költségtérítést, amelyre akkor
lenne jogosult, ha kórházi ellátására az illetékes tagállamban került volna sor, akkor az a szolgáltatásnyújtás szabadságának
az EK 49. cikk értelmében vett, nem igazolt korlátozását jelenti (lásd a fent hivatkozott Vanbraekel és társai ügyben hozott
ítélet 43–52. pontját).
A fenti ítélkezési gyakorlat alapján amennyiben az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás az irányítása alá tartozó
nemzeti egészségügyi szolgáltatáshoz tartozó létesítményben nyújtott kórházi ellátások ingyenességét írja elő, úgy kell tekinteni,
hogy kizárt a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása, amennyiben az említett szolgáltatáshoz tartozó beteg – akinek
az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának i. alpontja alapján engedélyezték a kórházi ellátások más tagállamban
történő igénybevételét, illetve ha az engedélyezés megtagadását követően megállapították, hogy e megtagadó határozat nem volt
megalapozott – a tartózkodás szerinti tagállam szabályozásában foglalt rendelkezések alkalmazásával jogosult az említett ellátások
teljes költségének megtérítésére. Ilyen esetben az érdekelt az ellátás költségével kapcsolatban semmilyen pénzügyi hozzájárulásra
nem kötelezhető.
Ellenben ha a tartózkodás szerinti tagállam szabályozása nem írja elő az ott nyújtott kórházi ellátás összes költségének megtérítését,
a beteg azon helyzetének visszaállítása, amelyben akkor lenne, ha az őrá vonatkozó nemzeti egészségügyi szolgáltatás a tartózkodás
szerinti tagállamban kapott ellátást az orvosilag indokolt határidőn belül ingyen tudta volna biztosítani, azt a kötelezettséget
rója az illetékes intézményre, hogy az azonos szintű ellátás objektíve számszerűsített – a tartózkodás szerinti tagállamban
kapott ellátásért számlázott összeget meg nem haladó – költsége, valamint a lakóhely szerinti tagállami intézmény beavatkozásának
a tartózkodás szerinti tagállam szabályozása alapján meghatározott költsége közötti különbség erejéig nyújtson kiegészítő
térítést az érdekelt számára, amennyiben az előbbi összeg meghaladja az utóbbit.
Az Y. Watts által az írásbeli észrevételeiben előadott állásponttal ellentétben az illetékes intézmény azon kötelezettsége,
hogy minden esetben meg kell térítenie a tartózkodás szerinti tagállamban nyújtott kórházi ellátás és az említett tagállami
intézményben végrehajtott beavatkozásnak az e tagállam rendelkezései alkalmazásával meghatározott költsége közötti teljes
összeget – még akkor is, ha ezen ellátás költsége meghaladja az illetékes tagállamban nyújtott azonos szintű ellátás költségét
–, az érintett beteget olyan betegbiztosítási előnyhöz juttatná, amelynek mértéke meghaladja a rá vonatkozó nemzeti egészségügyi
szolgáltatás alapján őt megillető jogot.
Meg kell állapítani, hogy amennyiben az alapügyben szereplőhöz hasonló szabályozás az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban
foglaltak értelmében (lásd a jelen ítélet 22. pontját) olyan szabályokat ír elő, amelyek meghatározzák az egyes külföldi beteg
számára a nemzeti egészségügyi szolgáltatáshoz tartozó kórházi létesítményben nyújtott ellátásokért főszabály szerint kiszámlázandó
díjakat, valamint e díjaknak az érintett külföldi betegektől történő beszedését, az említett szabályok hasznos hivatkozási
alapként szolgálnak ahhoz, hogy a jelen ítélet 131. pontja szerinti számszerűsítés céljából meg lehessen határozni, hogy az
illetékes tagállamban az említett szolgáltatáshoz tartozó létesítményben milyen költséggel jár az a kórházi ellátás, amely
azonos szintű a betegnek a tartózkodás szerinti tagállamban nyújtott ellátással.
Az utazási és szállásköltségekkel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának
i. alpontjában foglalt engedélyezési rendszerrel kapcsolatban e rendelkezés kimondja, hogy a betegnek joga van „természetbeni
ellátásokhoz”, amelyeket a tartózkodási hely szerinti tagállam által előírt rendelkezések alapján e tagállam intézménye nyújt,
az illetékes intézmény nevében.
Mint azt az 1408/71 rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második albekezdése is megerősíti, ugyanezen cikk (1) bekezdése c) pontjának
i. alpontjának egyetlen célja az, hogy a valamely tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozó és az illetékes intézmény engedélyével
rendelkező betegek más tagállamban ugyanolyan kedvező körülmények között jussanak hozzá az „ellátásokhoz”, mint ahogy az utóbbi
tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozó betegek (lásd a Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 32. pontját
és az Inizan-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 21. pontját).
Az 1408/71 rendelet 22. és 36. cikke alapján az illetékes intézményre vonatkozó kötelezettség tehát kizárólag a beteg által
a tartózkodás szerinti tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátásokkal kapcsolatos kiadásokra, nevezetesen a kórházi ellátások
esetén a szigorú értelemben vett orvosi ellátásokkal kapcsolatos költségekre, valamint az érdekeltnek a kórházi létesítményben
való, az ellátáshoz szükséges tartózkodása miatt ezen ellátáshoz elválaszthatatlanul kapcsolódó kiadásokra terjed ki.
Az 1408/71 rendelet értelmében vett „természetbeni ellátások” lényeges jellemzője valójában az, hogy azok „célja a biztosított
által kapott ellátások fedezése”, költségtérítéssel vagy a beteg állapotából következő „orvosi jellegű kiadások” megtérítésével
(a függőség veszélye elleni társadalombiztosításra vonatkozó jogszabályi rendelkezésekkel kapcsolatban lásd a C‑160/96. sz.
Molenaar-ügyben 1998. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑843. o.] 32. és 34. pontját).
Mivel az 1408/71 rendelet 22. cikkének nem célja, hogy szabályozza az illetékes intézmény által az egészségi állapotának megfelelő
ellátások igénybevétele céljából más tagállamba történő utazáshoz kiadott engedéllvel rendelkező betegnek az utazással és
– a kórházi létesítményen kívüli esetleges – szállással kapcsolatos költségeihez hasonló járulékos költségek kérdéseit, e
cikk nem írja elő – de nem is tiltja – az efféle kiadások költségeinek megtérítését. E körülmények között azt kell megvizsgálni,
hogy az EK 49. cikkből következik‑e az e költségtérítésre vonatkozó kötelezettség (lásd hasonló értelemben a Vanbraekel és
társai ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 37. pontját).
Ezzel kapcsolatban a jelen ítélet 94. pontjában említett ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely tagállam jogszabályai
az EK 49. cikk sérelme nélkül nem zárhatják ki a kórházi kezelés igénybevétele céljából más tagállamba való utazáshoz engedéllyel
rendelkező beteg által kifizetett járulékos költségek megtérítését, amennyiben e jogszabályok előírják e költségek megtérítését
arra az esetre, ha az ellátást a szóban forgó nemzeti rendszerhez tartozó létesítményben nyújtják.
Ezzel ellentétben azonban az EK 49. cikk alapján a tagállam nem köteles előírni illetékes intézményeinek, hogy térítsék meg
az orvosi célból engedélyezett külföldi utazással kapcsolatos járulékos költségeket, amennyiben az országhatáron belüli utazás
esetén felmerülő hasonló költségekre nem áll fenn ilyen kötelezettség.
E körülmények alapján a kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni, hogy a brit szabályozás előírja‑e az Egyesült
Királyságon belüli, az említett célból történő utazás járulékos költségeinek megtérítését.
Ha ez így van, akkor – mint azt írásbeli észrevételeiben a belga kormány is kifejtette, és mint azt indítványa 118. pontjában
a főtanácsnok is megállapította – a betegnek, akinek engedélyezték a kórházi ellátások más tagállamban történő igénybevételét,
vagy akinek megtagadták az engedély megadását, de a határozatról végül bebizonyosodott, hogy nem volt megalapozott, ugyanolyan
objektív és átlátható feltételekkel, illetve korlátozásokkal van joga az orvosi célból más országba történő utazás járulékos
költségeinek megtérítését igényelni, mint amelyeket a hatályos jogszabályok az illetékes tagállamban nyújtott orvosi ellátásokkal
kapcsolatos járulékos költségek megtérítésére írnak elő (lásd e tekintetben a C‑8/02. sz., Leichtle-ügyben 2004. március 18‑án
hozott ítéletet [EBHT 2004., I‑2641. o.], különösen annak 41–48. pontját).
A fenti megállapításokra tekintettel a hatodik kérdésre az alábbi választ kell adni:
–        Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy amennyiben az illetékes tagállam szabályozása a nemzeti egészségügyi szolgáltatás
keretében nyújtott kórházi ellátások ingyenességét írja elő, és azon tagállam szabályozása, amelyben az e szolgáltatáshoz
tartozó betegnek engedélyezték, vagy engedélyezni kellett volna a kórházi kezelés e szolgáltatás terhére történő igénybevételét,
nem írja elő az említett kezelés teljes költségének megtérítését, az illetékes intézmény köteles a betegnek megtéríteni az
azonos szintű ellátás objektíve számszerűsített – és adott esetben a tartózkodás szerinti tagállamban kapott ellátásért számlázott
összeget meg nem haladó – költsége, valamint az azon összeg közötti különbözetet, amelynek erejéig a tartózkodás szerinti
tagállami intézmény az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának i. alpontja értelmében az illetékes intézmény
nevében a tartózkodás szerinti tagállam szabályozása alapján köteles ellátást nyújtani.
–        Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának i. alpontját úgy kell értelmezni, hogy az érintett beteget e cikk
alapján megillető jog kizárólag az általa a tartózkodás szerinti tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátásokkal kapcsolatos
kiadásokra – így a kórházi ellátások esetén a szigorú értelemben vett orvosi ellátásokkal kapcsolatos költségekre, valamint
az érdekeltnek a kórházi létesítményben való, az ellátáshoz szükséges tartózkodása miatt az említett ellátáshoz elválaszthatatlanul
kapcsolódó kiadásokra – terjed ki.
–        Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy a beteg – akinek engedélyezték a kórházi ellátások más tagállamban történő igénybevételét,
vagy akinek megtagadták az engedély megadását, de a határozatról végül bebizonyosodott, hogy nem volt megalapozott – csak
olyan mértékben igényelheti az illetékes intézménynél az orvosi célból más országba történő utazás járulékos költségeinek
megtérítését, mint amilyen mértékű költségtérítést az illetékes tagállam szabályozása az említett rendszerhez tartozó helyi
létesítményben nyújtott ellátáshoz kapcsolódóan ír elő.

A hetedik kérdésről
E kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy az EK 49. cikk és az 1408/71 rendelet 22. cikke úgy értelmezendő‑e,
hogy azt a kötelezettséget róják a tagállamokra, hogy a költségvetési korlátok figyelembevétele nélkül finanszírozzák a más
tagállamban nyújtott kórházi ellátásokat, illetve arra, hogy adott esetben e követelmény összeegyeztethető‑e az EK 152. cikk
(5) bekezdésével.
Ezzel kapcsolatban elsőként ki kell emelni, hogy – mint az az első hat kérdésre adott válaszban kifejtettekből is következik
– az EK 49. cikkben és az 1408/71 rendelet 22. cikkében foglalt követelményeket nem lehet úgy értelmezni, mint amelyek azt
a kötelezettséget róják a tagállamokra, hogy a költségvetési korlátok figyelembevétele nélkül finanszírozzák a más tagállamban
nyújtott kórházi ellátásokat, hanem ellenkezőleg: egyensúlyt kívánnak teremteni egyrészt a betegek szabad mozgása és a rendelkezésre
álló kórházi helyek tervezésének nemzeti kötelezettsége, másrészt az egészségügyi kiadások és a társadalombiztosítási rendszerek
pénzügyi egyensúlya között.
Ezt követően meg kell állapítani, hogy az EK 152. cikk (5) bekezdése értelmében a Közösségnek a közegészségügy területén kifejtett
tevékenysége teljes mértékben tiszteletben tartja a tagállamoknak az egészségügyi szolgáltatások és orvosi ellátás szervezésére
és biztosítására vonatkozó felelősségét.
E rendelkezés ugyanakkor nem zárja ki azt, hogy a Szerződés egyéb rendelkezései – így az EK 49. cikk vagy a Szerződés egyéb
rendelkezései alapján elfogadott közösségi intézkedések, így az 1408/71 rendelet 22. cikke – alapján a tagállamok kötelesek
változtatásokat végrehajtani a nemzeti társadalombiztosítási rendszerükben, anélkül azonban, hogy ez sértené az e területre
vonatkozó önálló hatáskörüket (e tekintetben lásd a Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 102. pontját,
valamint értelemszerűen a C‑376/98. sz., Németország kontra Parlament és Tanács ügyben 2000. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2000.,
I‑8419. o.] 78. pontját).
A fenti megállapításokra tekintettel a hetedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 152. cikk (5) bekezdésével nem
ellentétes az illetékes intézménynek az 1408/71 rendelet 22. cikke és az EK 49. cikk alapján fennálló azon kötelezettsége,
hogy engedélyezze, hogy a nemzeti egészségügyi szolgáltatáshoz tartozó beteg – az említett intézmény terhére – más tagállamban
vegyen igénybe kórházi ellátást, amennyiben a várakozás időtartama meghaladja az érintett beteg kórházi kezelési szükségleteinek
objektív orvosi értékelése alapján indokolt időtartamot.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
Az 1996. december 2‑i 118/97/EK rendelettel módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen
belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK
tanácsi rendelet 22. cikke (2) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ugyanezen cikk (1) bekezdése
c) pontjának i. alpontjában foglalt engedélyt a kórházi ellátásra való várakozási idő alapján az illetékes intézmény akkor
tagadhatja meg, ha megállapítja, hogy a várakozási idő az engedély iránti kérelem, illetve adott esetben az újból benyújtott
kérelem benyújtásának időpontjában nem haladja meg az érdekelt élettani állapotának figyelembevételével megállapított kórházi
kezelési szükségletek objektív orvosi értékelése alapján indokolt időtartamot.
2)
Az az eset, amikor az egészségi állapota alapján kórházi ellátást igénylő személy más tagállamba utazik, és díjazás ellenében
ott veszi igénybe a szóban forgó ellátásokat, az EK 49. cikk hatálya alá tartozik, és nincs szükség annak vizsgálatára, hogy
az említett személyre vonatkozó nemzeti rendszerben nyújtott kórházi ellátások a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó
rendelkezések értelmében önmagukban szolgáltatásnak minősülnek‑e.
Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy nem ellentétes vele az a szabályozás, amelynek értelmében a betegnek a kórházi
ellátások más tagállamban, a rá vonatkozó rendszer terhére történő igénybevételéhez való joga az illetékes intézmény előzetes
engedélyéhez legyen kötve.
Az előzetes engedélyt nem lehet anélkül, csupán az előzetesen általános jelleggel meghatározott klinikai prioritások alapján
végzett tervezési és igazgatási célokat szolgáló várólistákra hivatkozva megtagadni, hogy az engedély iránti kérelem benyújtásának
vagy megújításának időpontjában minden egyes esetben ne értékelnék a beteg élettani állapotát, kórelőzményeit, a betegség
valószínű lefolyását, a beteg fájdalmainak intenzitását, illetve a beteg kedvezőtlen egészségi állapotát.
Ha az említett várólistákból eredő határidő meghaladja az adott beteg egyéni állapotára és kórházi kezelési szükségleteire
vonatkozó valamennyi körülmény objektív orvosi értékelése alapján indokolt időtartamot, az illetékes intézmény – e várólistákra,
a kezelésre szoruló eset sürgősségéhez kapcsolódó prioritások szokásos sorrendiségében esetlegesen okozott kárra, a szóban
forgó nemzeti rendszer keretében nyújtott kórházi ellátások ingyenességére, a más tagállamban igénybe veendő ellátás költségeinek
megtérítésére vonatkozó különleges pénzügyi előírások meghatározására vonatkozó kötelezettségre, illetve az említett ellátás
és az illetékes tagállamban ennek megfelelő ellátás költségére hivatkozva – nem tagadhatja meg a kért engedély megadását.
3)
Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy amennyiben az illetékes tagállam szabályozása a nemzeti egészségügyi szolgáltatás
keretében nyújtott kórházi ellátások ingyenességét írja elő, és azon tagállam szabályozása, amelyben az e szolgáltatás hatály
alá tartozó betegnek engedélyezték, vagy engedélyezni kellett volna a kórházi kezelés e szolgáltatás terhére történő igénybevételét,
nem írja elő az említett kezelés teljes költségének megtérítését, az illetékes intézmény köteles a betegnek megtéríteni az
azonos szintű ellátás objektíve számszerűsített – és adott esetben a tartózkodás szerinti tagállamban kapott ellátásért számlázott
összeget meg nem haladó – költsége, valamint az azon összeg közötti különbözetet, amelynek erejéig a tartózkodás szerinti
tagállami intézmény az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának i. alpontja értelmében az illetékes intézmény
nevében a tartózkodás szerinti tagállam szabályozása alapján köteles ellátást nyújtani.
Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának i. alpontját úgy kell értelmezni, hogy az érintett beteget e cikk
alapján megillető jog kizárólag az általa a tartózkodás szerinti tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátásokkal kapcsolatos
kiadásokra – így a kórházi ellátások esetén a szigorú értelemben vett orvosi ellátásokkal kapcsolatos költségekre, valamint
az érdekeltnek a kórházi létesítményben való, az ellátáshoz szükséges tartózkodása miatt az említett ellátáshoz elválaszthatatlanul
kapcsolódó kiadásokra – terjed ki.
Az EK 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy a beteg – akinek engedélyezték a kórházi ellátások más tagállamban történő igénybevételét,
vagy akinek megtagadták az engedély megadását, de a határozatról végül bebizonyosodott, hogy nem volt megalapozott – csak
olyan mértékben igényelheti az illetékes intézménynél az orvosi célból más országba történő utazás járulékos költségeinek
megtérítését, mint amilyen mértékű költségtérítést az illetékes tagállam szabályozása az említett rendszerhez tartozó helyi
létesítményben nyújtott ellátáshoz kapcsolódóan ír elő.
4)
Az EK 152. cikk (5) bekezdésével nem ellentétes az illetékes intézménynek az 1408/71 rendelet 22. cikke és az EK 49. cikk
alapján fennálló azon kötelezettsége, hogy engedélyezze, hogy a nemzeti egészségügyi szolgáltatás hatály alá tartozó beteg
– az említett intézmény terhére – más tagállamban vegyen igénybe kórházi ellátást, amennyiben a várakozás időtartama meghaladja
az érintett beteg kórházi kezelési szükségleteinek objektív orvosi értékelése alapján indokolt időtartamot.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.