CELEX: 62010CJ0296
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās
Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību
Regula (EK) Nr. 2201/2003
Lis pendens
Prasība izskatīt pēc būtības jautājumu par bērna aizgādības tiesībām un pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu attiecībā uz šī paša bērna aizgādību

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. novembra Regulu (EK) Nr. 2201/2003 par
jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000
atcelšanu (OV L 338, 1. lpp.).
Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp B. Purrukeri un G. Valjesu Peresu [
Valllés Pérez
] par viņu dēla Merlina [
Merlin
] aizgādības tiesībām.

Atbilstošās tiesību normas
Regulas Nr. 2201/2003 priekštece bija Padomes 2000. gada 29. maija Regula (EK) Nr. 1347/2000 par jurisdikciju un spriedumu
atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem (OV L 160, 19. lpp.). Regula Nr. 1347/2000
tika atcelta ar Regulu Nr. 2201/2003, kuras piemērošanas joma ir plašāka.
Regulas Nr. 2201/2003 preambulas divpadsmitajā, sešpadsmitajā, kā arī divdesmit pirmajā apsvērumā ir noteikts:
“(12)      Šajā regulā noteiktais piekritības pamats lietās par vecāku atbildību ir izveidots, ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši tuvuma
kritēriju. Tas nozīmē, ka piekritība ir, pirmkārt, bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij, izņemot dažus gadījumus, kad
pastāvīgā dzīvesvieta mainīta saskaņā ar vienošanos starp personām, kam ir vecāku atbildība.
[..]
(16)      Šai regulai nevajadzētu liegt dalībvalstu tiesām veikt pagaidu pasākumus, tostarp aizsardzības pasākumus steidzamos gadījumos
attiecībā uz personām vai īpašumu, kas atrodas šajā valstī.
[..]
(21)      Dalībvalstī taisītu spriedumu atzīšana un izpilde jābalsta uz savstarpējas uzticēšanās principu, un neatzīšanas iemesli jāsaglabā
noteiktā minimuma līmenī.”
Regulas Nr. 2201/2003 2. pantā ir noteikts:
“Šajā regulā:
1.      termins [jēdziens] “tiesa” attiecas uz visām tām iestādēm dalībvalstīs, kurām ir jurisdikcija lietās, uz ko, ievērojot 1. pantu,
attiecas šīs regulas darbības joma;
[..]
4.      ar terminu [jēdzienu] “spriedums” saprot laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, kā arī dalībvalsts
tiesas spriedumu, kas saistīts ar vecāku atbildību, neatkarīgi no tā, kā spriedums var tikt dēvēts, tostarp dekrēts, rīkojums
vai lēmums;
[..]
7.      ar terminu [jēdzienu] “vecāku atbildība” saprot visas tiesības un pienākumus attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu,
kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks. Jēdziens
ietver uzraudzības [aizgādības] tiesības un saskarsmes tiesības;
[..]
9.      termins [jēdziens] “uzraudzības [aizgādības] tiesības” ietver tiesības un pienākumus, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un
jo īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu;
[..].”
Šīs regulas 8. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalsts tiesām ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī,
kad tiesā iesniegta prasība.”
Regulas Nr. 2201/2003 16. pantā ar nosaukumu “Prasības iesniegšana tiesā” ir noteikts:
“1.      Uzskata, ka tiesā ir iesniegta prasība:
a)      brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, ar nosacījumu, ka prasītājs
pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu nosūtītu atbildētājam;
vai
b)      ja dokuments ir jānosūta pirms iesniegšanas tiesā, brīdī, kad to saņem iestāde, kas ir atbildīga par nosūtīšanu, ar nosacījumu,
ka prasītājs turpmāk ir veicis visus pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu iesniegtu tiesā.”
Saskaņā ar šīs regulas 17. pantu:
“Ja kādas dalībvalsts tiesā ir iesniegta prasība, kura saskaņā ar šo regulu nav tai piekritīga, bet kura saskaņā ar šo regulu
ir piekritīga citas dalībvalsts tiesai, tā pēc savas iniciatīvas paziņo, ka tai nav piekritības.”
Minētās regulas 19. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2.      Ja prasības, kas attiecas uz vecāku atbildību par [..] bērnu un kas balstītas uz tā paša pamata [kam ir tas pats priekšmets
un kas balstītas uz tā paša pamata], ir iesniegtas dažādu dalībvalstu tiesās, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc
savas iniciatīvas ir jāaptur tiesvedība, līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.
3.      Ja tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, jāatsakās
no piekritības par labu pirmajai.
Tādā gadījumā persona, kura iesniegusi attiecīgo prasību otrajā tiesā, drīkst šo prasību iesniegt pirmajā tiesā.”
Šīs pašas regulas 20. pantā ar nosaukumu “Pagaidu pasākumi, tai skaitā aizsardzības pasākumi” ir noteikts:
“1.      Steidzamos gadījumos šīs regulas noteikumi neliedz dalībvalsts tiesām noteikt tādus pagaidu pasākumus, ieskaitot drošības
pasākumus, attiecībā uz personām vai lietām minētajā dalībvalstī, kurus attiecīgajā dalībvalstī paredz likums, arī tad, ja
saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai.
2.      Pasākumus, kas minēti 1. punktā, pārtrauc piemērot brīdī, kad dalībvalsts tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība
pēc būtības, ir veikusi pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem.”
Regulas Nr. 2201/2003 21. un nākamie panti attiecas uz nolēmumu atzīšanu un izpildi. Minētā 21. panta 1. punktā it īpaši ir
paredzēts, ka dalībvalstī pasludināts spriedums pārējās dalībvalstīs atzīstams bez kādas īpašas procedūras.
Regulas Nr. 2201/2003 24. pantā ir paredzēts, ka nedrīkst veikt izcelsmes valsts tiesas kompetences kontroli.

Pamata prāvas fakti un notiekošās tiesvedības
No iesniedzējtiesas lēmuma, 2010. gada 15. jūlija spriedumā lietā C‑256/09
Purrucker
(Krājums, I‑0000. lpp.) izklāstītajiem faktiem un lietas materiāliem, ko iesniedzējtiesa ir iesniegusi Tiesai, izriet, ka
2005. gada vidū B. Purrukere, Vācijas pilsone, pārvācās uz dzīvi Spānijā kopā ar G. Valjesu Peresu, Vācijā dzimušu Spānijas
pilsoni. Viņu attiecību rezultātā 2006. gada 31. maijā priekšlaicīgi piedzima dvīņi Merlins, zēns, un Zamira [
Samira
], meitene. G. Valjess Peress atzina savu bērnu paternitāti. Tā kā vecāki dzīvoja kopā, atbilstoši Spānijas tiesībām viņiem
ir kopīgas aizgādības tiesības. Bērniem ir Vācijas un Spānijas pilsonība.
Kad pasliktinājās B. Purrukeres un G. Valjesa Peresa attiecības, B. Purrukere kopā ar bērniem gribēja atgriezties Vācijā,
bet G. Valjess Peress sākotnēji pret to iebilda. 2007. gada 30. janvārī puses noslēdza notariālu vienošanos, kura izpildes
nolūkā bija jāapliecina tiesai un atbilstoši kurai B. Purrukerei bija jāpārceļas uz dzīvi Vācijā kopā ar bērniem.
Sarežģījumu un vajadzības pēc ķirurģiskas iejaukšanās dēļ bērns Zamira nevarēja atstāt slimnīcu aizbraukšanai paredzētajā
dienā. Tādējādi 2007. gada 2. februārī B. Purrukere aizbrauca uz Vāciju ar savu dēlu Merlinu. Pamata prāvas puses nav vienisprātis
par to, vai šīs īpašās situācijas dēļ G. Valjess Peress vēl bija noskaņots labvēlīgi pret B. Purrukeres aizbraukšanu kopā
ar Merlinu.
Ģimenes locekļu dzīvesvieta kopš B. Purrukeres aizbraukšanas 2007. gada 2. februārī nav mainījusies.
Starp pamata prāvas pusēm notiek trīs tiesvedības:
–        pirmā – Spānijā
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
[Sanlorenso de Eleskorjalas Pirmās instances tiesas ceturtajā palātā] par pagaidu pasākumu noteikšanu, ko ir ierosinājis G. Valjess
Peress. Nevar izslēgt, ka noteiktos apstākļos šo procesu varētu uzskatīt par tiesvedību, kurā jautājums par bērnu Merlina
un Zamiras aizgādības tiesībām tiek izskatīts pēc būtības;
–        otrā – Vācijā, ko ir ierosinājis G. Valjess Peress, par
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2007. gada 8. novembra sprieduma, ar kuru ir noteikts veikt pagaidu pasākumus un par kuru ir taisīts iepriekš minētais spriedums
lietā
Purrucker
, izpildāmību, un
–        trešā – Vācijā, ko ir ierosinājusi B. Purrukere, par šo pašu bērnu aizgādības tiesību piešķiršanu. Šī ir tiesvedība, kurā
ir pieņemts lēmums lūgt prejudiciālu nolēmumu.

Spānijā uzsāktā tiesvedība, lai tiktu noteikts veikt pagaidu pasākumus saistībā ar bērnu aizgādību un, iespējams, pieņemts
nolēmums, ar kuru lieta tiktu izlemta pēc būtības
Uzskatot, ka 2007. gada 30. janvāra notariālā vienošanās vairs nav saistoša, G. Valjess Peress 2007. gada jūnijā ierosināja
tiesvedību
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
, lai tiktu noteikts veikt pagaidu pasākumus un, it īpaši, tiktu piešķirtas bērnu Merlina un Zamiras aizgādības tiesības.
Tiesas sēde notika 2007. gada 26. septembrī. B. Purrukere iesniedza rakstveida apsvērumus un tajā tika pārstāvēta.
Ar 2007. gada 8. novembra nolēmumu
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
atzina savu kompetenci un noteica veikt steidzamus un pagaidu pasākumus, it īpaši attiecībā uz bērnu aizgādību. Šis spriedums
tika labots 2007. gada 28. novembrī.
Atbilstoši lietas materiāliem pievienotajām ziņām Spānijas tiesībās, ja veikt pagaidu pasākumus tiek lūgts pirms prasības
izskatīt lietu pēc būtības celšanas, to iedarbība turpinās tikai tad, ja galvenais prasības pieteikums tiek iesniegts 30 dienu
laikā pēc pagaidu pasākumu noteikšanas.
2008. gada janvārī, neprecizētā datumā, kas neizriet ne no viena iesniedzējtiesas iesniegto lietas materiālu dokumenta, G. Valjess
Peress
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
cēla prasību izskatīt lietu pēc būtības. B. Purrukere apgalvo, ka šī prasība bija novēlota.
2008. gada 28. oktobra nolēmumā
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
izteica viedokli jautājumā par “tiesu, kurā pirmajā ir iesniegta prasība” Regulas Nr 2201/2003 19. panta 3. punkta izpratnē.
Tā norāda, ka tā jau 2007. gada 8. novembra spriedumā bija izlēmusi jautājumu par savu kompetenci, un atgādina dažādus šajā
spriedumā minētos faktiskās saiknes pierādījumus. Tā norāda, ka 2007. gada 28. jūnijā tā bija saņēmusi pieteikumu noteikt
veikt pagaidu pasākumus saistībā ar bērnu aizgādību. Tā kā māte Vācijas tiesā prasību bija cēlusi tikai 2007. gada septembrī,
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
uzskata sevi par “tiesu, kurā pirmajā ir iesniegta prasība”, un atzīst, ka tai ir kompetence izskatīt lietu saskaņā ar Regulas
Nr. 2201/2003 16. pantu.
Ar 2010. gada 21. janvāra spriedumu
Audiencia Provincial de Madrid
[Madrides provinces tiesa] (Spānija), kurā B. Purrukere iesniedza apelācijas sūdzību, apstiprināja 2008. gada 28. oktobra
nolēmumu. Apelācijas tiesa uzskata, ka saistībā ar Regulas Nr. 2201/2003 16. panta piemērošanu pirmā prasība ir pieteikums
noteikt veikt pagaidu pasākumus, kas saskaņā ar Spānijas tiesībām tika iesniegts
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
pirms Vācijas tiesā celtās prasības. Turpretim Regulas Nr. 2201/2003 20. pantā, uz kuru atsaucas B. Purrukere, ja tas ir piemērojams
šajā lietā, neesot noteikti nekādi kompetences noteikumi un tas attiecoties tikai uz aizsardzības pasākumiem vienīgi steidzamos
gadījumos, bet kompetence, par ko ir runa šajā lietā, esot jānosaka saskaņā ar šīs regulas 19. pantā paredzētajiem noteikumiem.
Šis risinājums turklāt atbilstot Likuma par tiesu jurisdikciju (
Ley Orgánica del Poder Judicial
) 22. panta 3. punktam.

Vācijā uzsāktā tiesvedība par “Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial” 2007. gada 8. novembra nolēmuma
izpildāmību
Runa ir par tiesvedību, kurā ir taisīts iepriekš minētais spriedums lietā
Purrucker
. G. Valjess Peress sākotnēji cita starpā prasīja bērna Merlina atdošanu atpakaļ un drošības labad bija iesniedzis pieteikumu
par
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2007. gada 8. novembra sprieduma izpildāmības pasludināšanu. Vēlāk viņš prioritāri lūdza šī sprieduma izpildāmības pasludināšanu.
Tāpēc
Amtsgericht Stuttgart
[Štutgartes Pirmās instances tiesa] ar 2008. gada 3. jūlija lēmumu un
Oberlandesgericht Stuttgart
[Štutgartes federālās zemes Augstākā tiesa] (Vācija) ar 2008. gada 22. septembra nolēmumu par apelāciju pasludināja šo spriedumu
par izpildāmu.
Lemjot par B. Purrukeres iesniegto kasācijas sūdzību,
Bundesgerichtshof
[Federālā augstākā tiesa] (Vācija) uzdeva prejudiciālu jautājumu Tiesai. Taisot iepriekš minēto spriedumu lietā
Purrucker
, tā atbildēja, ka Regulas Nr. 2201/2003 21. un nākamie panti nav piemērojami saistībā ar aizgādības tiesībām veiktiem pagaidu
pasākumiem, uz kuriem attiecas minētās regulas 20. pants.
Iepriekš minētā sprieduma lietā
Purrucker
76. punktā Tiesa it īpaši ir norādījusi, ka, ja tiesas, kura ir noteikusi veikt pagaidu pasākumus, jurisdikcija izskatīt lietu
pēc būtības saskaņā ar Regulu Nr. 2201/2003 acīmredzami neizriet no pieņemtajā nolēmumā minētās informācijas vai ja šajā nolēmumā
nav ietverts nepārprotams pamatojums attiecībā uz šīs tiesas jurisdikciju izskatīt lietu pēc būtības, atsaucoties uz kādu
no šīs regulas 8.–14. pantā minētajiem jurisdikcijas veidiem, var secināt, ka minētais nolēmums nav pieņemts saskaņā ar minētajā
regulā paredzētajiem noteikumiem par jurisdikciju.

Vācijā uzsāktā tiesvedība par aizgādības tiesību piešķiršanu
2007. gada 20. septembrī B. Purrukere, ceļot prasību pēc būtības
Amtsgericht Albstadt
[Albštates Pirmās instances tiesa] (Vācija), lūdza piešķirt viņai bērnu Merlina un Zamiras atsevišķas aizgādības tiesības.
Šis prasības pieteikums atbildētājam pamata lietā tika paziņots tikai 2008. gada 22. februārī, nosūtot ierakstītu vēstuli
ar paziņojumu par saņemšanu. Tomēr viņš, tāpat kā
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
, jau agrāk zināja par šo prasības pieteikumu.
It īpaši no
Amtsgericht Albstadt
2007. gada 25. septembra un 2008. gada 9. janvāra lēmumiem izriet, ka B. Purrukeres pieteikumam, pēc šīs tiesas uzskata,
nav nekādu izredžu tikt apmierinātam. Tā kā vecāki nav bijuši precējušies un tā kā, šķiet, nav ticis sniegts paziņojums par
kopējām aizgādības tiesībām (2007. gada 30. janvāra notariālo vienošanos nevar uzskatīt par šādu paziņojumu), B. Purrukurei
ir bērnu atsevišķas aizgādības tiesības, tāpēc nav vajadzīgs lēmums par aizgādības tiesību piešķiršanu. Turklāt
Amtsgericht Albstadt
ir norādījusi uz Spānijā notiekošo tiesvedību.
Ar 2008. gada 19. marta lēmumu
Amtsgericht Albstadt
it īpaši kompetences neesamības dēļ noraidīja B. Purrukeres prasību attiecībā uz bērnu Zamiru. Šo lēmumu 2008. gada 5. maijā
apstiprināja
Oberlandesgericht Stuttgart
.
Oberlandesgericht Stuttgart
lēmumā norādīja, ka šī bērna pastāvīgā dzīvesvieta kopš dzimšanas ir Spānijā. Pēc šīs tiesas uzskata, Regulas Nr. 2201/2003
9. pants nav piemērojams šīs lietas faktiem un šīs pašas regulas 15. panta nosacījumi nav izpildīti.
Ar citu, 2008. gada 19. marta, lēmumu
Amtsgericht Albstadt
pārtrauca tiesvedību par bērna Merlina aizgādības tiesībām atbilstoši 1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvencijas par starptautiskās
bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (turpmāk tekstā – “Hāgas 1980. gada konvencija”) 16. pantam. Šī tiesvedība
tika atsākta 2008. gada 28. maijā pēc B. Purrukeres lūguma, jo līdz šim datumam G. Valjess Peress nebija iesniedzis atgriešanās
pieprasījumu, pamatojoties uz Hāgas 1980. gada konvenciju. Šāds pieprasījums nav iesniegts arī vēlāk.
Sakarā ar pieteikumu par
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2007. gada 8. novembra sprieduma izpildāmības pasludināšanu, ko iesniedza G. Valjess Peress, tiesvedība par aizgādības tiesībām
atbilstoši Likuma par zināmu tiesisko instrumentu izpildes un īstenošanas kārtību starptautisko ģimenes tiesību jomā (
Gesetz zur Aus- und Durchführung bestimmter Rechtsinstrumente auf dem Gebiet des internationalen Familienrechts
) 13. pantu tika nodota
Amtsgericht Stuttgart
.
2008. gada 16. jūlijā B. Purrukere, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu, vērsās
Amtsgericht Stuttgart
ar pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, piešķirot viņai vienai viņas dēla Merlina aizgādības tiesības vai, pakārtoti,
ekskluzīvas tiesības noteikt šī bērna dzīvesvietu. Šī pieteikuma iesniegšanas apstākļus raksturoja īpaši sarežģījumi, kas
radās preventīvo medicīnisko pārbaužu laikā. Ar 2008. gada 28. jūlija lēmumu prasītais pasākums tika noraidīts steidzamības
neesamības dēļ Regulas Nr. 2201/2003 20. panta izpratnē.
Amtsgericht Stuttgart
it īpaši norādīja, ka uz bērnu attiecas viņa tēva sociālā apdrošināšana Spānijā un ka vajadzības gadījumā varētu būt iespējams
norīkot veselības apdrošināšanas kartes nodošanu mātei.
No iesniedzējtiesas Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka 2008. gada augustā, septembrī un oktobrī
Amtsgericht Stuttgart
tajā notiekošās tiesvedības ietvaros vairākas reizes un dažādos veidos, it īpaši ar Spānijas tiesneša kontaktpersonas Eiropas
tiesiskās sadarbības tīklā (ETST) starpniecību, mēģināja nodibināt kontaktus ar
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
, lai uzzinātu, vai arī tajā notiek tiesvedība pēc būtības. Tomēr šīm pūlēm nebija rezultāta.
2008. gada 28. oktobrī
Amtsgericht Stuttgart
pieņēma nolēmumu, kurā tā apraksta darbības, kas veiktas pie Spānijas tiesneša kontaktpersonas, un
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
atbildes neesamību. Tā prasa pusēm darīt zināmu un pierādīt, pirmkārt, datumu, kurā tēvs prasījis noteikt veikt pagaidu pasākumus
Spānijā, otrkārt,
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2007. gada 8. novembra nolēmuma paziņošanas datumu un, treškārt, datumu, kurā tēvs iesniedzis prasību izskatīt lietu pēc būtības,
kā arī datumu, kad šī prasība paziņota mātei.
2008. gada 28. oktobrī
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
taisīja nolēmumu, kura saturs ir aprakstīts šī sprieduma 23. punktā un kurā tā atsaucas uz vēstuli, ko tā adresējusi
Amtsgericht Stuttgart
.
Pēc tam, kad puses no jauna tika aicinātas izteikt savu viedokli,
Amtsgericht Stuttgart
2008. gada 8. decembrī pieņēma nolēmumu. Tā norāda uz
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2008. gada 28. oktobra nolēmumu un apelācijas sūdzību, ko par to gatavojas iesniegt B. Purrukere. Tā uzskata, ka tā pati nevar
izlemt jautājumu par “tiesu, kurā pirmajā ir iesniegta prasība”, jo, ja divas dažādu dalībvalstu tiesas varētu pieņemt pretrunīgus
lēmumus, tas kaitētu tiesiskajai drošībai. Jautājums esot jāizlemj tiesai, kas pirmā ir atzinusi savu kompetenci. Tāpēc
Amtsgericht Stuttgart
saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktu nolēma atlikt lēmuma pieņemšanu līdz brīdim, kad
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2008. gada 28. oktobra spriedums kļūst
res judicata.
B. Purrukere
Amtsgericht Stuttgart
2008. gada 8. decembra nolēmumu pārsūdzēja. 2009. gada 14. maijā
Oberlandesgericht Stuttgart
to atcēla un nosūtīja lietu atpakaļ
Amtsgericht Stuttgart
jauna nolēmuma taisīšanai.
Oberlandesgericht Stuttgart
uzskatīja, ka tiesai pašai ir jāpārbauda sava jurisdikcija un ka Regulas Nr. 2201/2003 19. pantā nevienai tiesai, kurā tiek
celta prasība, netiek piešķirta ekskluzīva kompetence noteikt, kura ir tiesa, kurā pirmajā ir iesniegta prasība.
Oberlandesgericht Stuttgart
norādīja, ka pieteikums par aizgādības tiesībām, ko G. Valjess Peress 2007. gada jūnijā bija iesniedzis Spānijā, ir saistīts
ar tiesvedību par pagaidu pasākumu noteikšanu, bet B. Purrukeres 2007. gada 20. septembrī Vācijā iesniegtā prasība ir par
lietas būtību. Šādas prasības un pagaidu noregulējuma tiesvedības pamatā esot atšķirīgi strīdi vai atšķirīgi prasījumi. Vajadzības
gadījumā esot jāpieļauj, ka pastāv pozitīvs kompetenču konflikts starp divām tiesām.
Ar 2009. gada 8. jūnija rīkojumu
Amtsgericht Stuttgart
vēlreiz lūdza lietas dalībniekus to informēt, kādā stadijā ir Spānijā uzsāktā tiesvedība, un tās tika aicinātas izteikt savu
nostāju par iespēju uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu par tiesas, kurā pirmajā ir iesniegta prasība, noteikšanu saskaņā
ar Tiesas Reglamenta 104.b pantu.
Ar 2009. gada 19. oktobra rīkojumu
Amtsgericht Stuttgart
ierosināja pusēm noslēgt vienošanos, kurā tās varētu vai nu kopīgi noteikt Merlina parasto dzīvesvietu pie B. Purrukeres un
Zamiras – pie G. Valjesa Peresa, saglabājot kopīgas aizgādības tiesības, vai arī, kopīgi vienojoties, lūgt, lai Merlina aizgādības
tiesības tiktu piešķirtas B. Purrukerei, bet Zamiras aizgādības tiesības – G. Valjesam Peresam. Tomēr [šis] priekšlikums netika
pieņemts.
2010. gada 13. janvārī notika
Amtsgericht Stuttgart
tiesas sēde, piedaloties pamata lietas dalībniekiem, kur G. Valjesu Peresu pārstāvēja advokāts. Pušu viedokļus nebija iespējams
ne saskaņot, ne tuvināt.
2010. gada 21. janvārī
Audiencia Provincial de Madrid
lēma par B. Purrukeres iesniegto apelācijas sūdzību par spriedumu, kas ir norādīts šī sprieduma 24. punktā. Šis spriedums
2010. gada 21. janvārī
Amtsgericht Stuttgart
tika paziņots ar G. Valjesa Peresa Vācijas advokāta vēstuli.

Iesniedzējtiesas lēmums un prejudiciālie jautājumi
Iesniedzējtiesas lēmumā
Amtsgericht Stuttgart
paskaidro, kāpēc, pēc tās domām, nav nekādu saprātīgu šaubu, ka Merlina pastāvīgā dzīvesvieta 2007. gada 21. septembrī, brīdī,
kad B. Purrukere cēla prasību par aizgādības tiesību piešķiršanu, bija Vācijā.
Šī tiesa uzskata, ka
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 10. pantu, nebija nepārtrauktas kompetences līdz 2007. gada 21. septembrim, tādēļ
ka ģimenes locekļu parastā dzīvesvieta līdz tam bija Spānijā, jo nav ne ticams, ne pierādīts, ka B. Purrukere Merlinu no Spānijas
uz Vāciju pārvietoja nelikumīgi. 2007. gada 30. janvāra notariālā vienošanās un turklāt faktisks atgriešanās pieprasījuma
trūkums, kas būtu formulēts, piemērojot Regulas Nr. 2201/2003 11. pantu kopā ar Hāgas 1980. gada konvenciju, ir faktori, kas
atspēko apgalvojumu par bērna nelikumīgu aizvešanu minētās regulas 2. panta 11. punkta izpratnē. Turklāt
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
savu kompetenci neesot pamatojusi ar šo tiesību normu.

Amtsgericht Stuttgart
atgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 16. pantam tiek uzskatīts, ka tiesā ir iesniegta prasība brīdī, kad dokuments,
uz kura pamata ierosināta lieta, ir iesniegts tiesā, ar nosacījumu, ka prasītājs pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija
jāveic, lai dokumentu nosūtītu atbildētājam.

Amtsgericht Stuttgart
precizē, ka 2007. gada 20. septembra prasības pieteikums tādu no B. Purrukeres neatkarīgu iemeslu dēļ, kuri saistīti ar šīs
tiesas starptautiskās kompetences noteikt pasākumus aizgādības tiesību jomā attiecībā uz pamata prāvas dalībnieku meitu Zamiru
apstrīdēšanu,
Amtsgericht Albstadt
tika iesniegts 2007. gada 21. septembrī, bet atbildētājam pamata prāvā tika paziņots tikai 2008. gada 22. februārī.
Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tās dalībvalsts tiesas jurisdikcija, kurā prasība par vecāku atbildību
attiecībā uz bērnu ir iesniegta pirmajā, ir prioritāra salīdzinājumā ar citas dalībvalsts tiesas jurisdikciju, kurā prasība,
kas balstīta uz tā paša pamata, ir iesniegta vēlāk. Iesniedzējtiesa uzskata, ka strīda, par kuru 2007. gada jūnijā pagaidu
noregulējuma tiesvedība tika ierosināta Spānijas tiesā, pamats ir identisks tam, par kuru 2007. gada septembrī ir celta prasība
izskatīt lietu pēc būtības Vācijas tiesā. Abu tiesvedību pamatā esot lūgums panākt tiesas pasākumu veikšanu vecāku atbildības
jomā attiecībā uz kopēju bērnu. Katra no abām pusēm abos gadījumos prasot tai piešķirt atsevišķu aizgādību. Abos procesos
puses esot identiskas.
Tiesvedības prioritāte laikā esot novērtējama atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 16. pantam.
Amtsgericht Stuttgart
tomēr norāda, ka šīs normas formulējumā nav nošķirta tiesvedība, kurā lietu izskata pēc būtības, un pagaidu noregulējuma tiesvedība
par pagaidu pasākumu veikšanas noteikšanu. Šī situācija ļaujot rasties atšķirīgām juridiskām koncepcijām par Regulas Nr. 2201/2003
19. panta 2. punkta piemērošanas jomu.
No
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
un
Audiencia Provincial de Madrid
pieņemtās juridiskās koncepcijas izriet, ka ir jāuzskata, ka prasība Spānijas tiesā Regulas Nr. 2201/2003 16. panta un 19. panta
2. punkta izpratnē ir iesniegta no pieteikuma par pagaidu pasākumiem iesniegšanas brīža. Pagaidu noregulējuma tiesvedība kopā
ar vēlāk iesniegtu prasību izskatīt lietu pēc būtības veidojot procesuālu vienību. Rīkojums par pagaidu pasākumiem tomēr
ipso jure
vairs neesot spēkā, ja prasība izskatīt lietu pēc būtības netiek iesniegta 30 dienu laikā pēc rīkojuma par pagaidu pasākumiem
paziņošanas.
Turpretim atbilstoši
Oberlandesgericht Stuttgart
2009. gada 14. maija rīkojumam Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkts neattiecoties uz attiecībām starp prasību izskatīt
lietu pēc būtības un pagaidu noregulējuma tiesvedību, jo šīm tiesvedībām ir atšķirīgi priekšmeti, kaut gan nolēmumu par bērna
aizgādību ar identiskām sekām var pieņemt gan pagaidu noregulējuma tiesvedībā, gan tiesvedībā pēc būtības. Šādu interpretāciju
pamatojot arī tas, ka Regulas Nr. 2201/2003 21. un nākamie panti nav piemērojami pagaidu pasākumiem šīs regulas 20. panta
izpratnē.
Ņemot vērā iepriekš minēto,
Amtsgericht Stuttgart
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas [Nr. 2201/2003] 19. panta 2. punkta normas ir jāpiemēro gadījumā, ja dalībvalsts tiesai, kurā viena no pusēm pirmajā
ir iesniegusi prasību par vecāku atbildības noteikšanu, ir prasīts noteikt tikai pagaidu pasākumus, bet otra puse vēlāk ir
cēlusi prasību, kas balstīta uz tā paša pamata un kam ir tas pats priekšmets, citas dalībvalsts tiesā kā otrajā, prasot izlemt
lietu pēc būtības?
2)      Vai šīs tiesību normas ir jāpiemēro arī tad, ja vienā dalībvalstī atsevišķā pagaidu noregulējuma tiesvedībā pieņemtais nolēmums
nav atzīstams citā dalībvalstī Regulas Nr. 2201/2003 21. panta izpratnē?
3)      Vai vēršanās dalībvalsts tiesā atsevišķā pagaidu noregulējuma tiesvedībā ir pielīdzināma prasības celšanai pēc būtības Regulas
Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē, ja saskaņā ar šīs valsts procesuālajām tiesībām, lai novērstu procesuāli tiesiskas
problēmas, pēc tam noteiktā laikposmā šajā tiesā ir jāceļ prasība izskatīt lietu pēc būtības?”

Tiesvedība Tiesā
Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu
Amtsgericht Stuttgart
lūdza lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu izskatīt paātrinātā procesā atbilstoši Tiesas Reglamenta 104.b pantam, cita starpā
ierosinot nodot šo lūgumu tam pašam tiesas sastāvam, kas izskatīja
Bundesgerichtshof
iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. 2010. gada 1. jūlija vēstulē
Amtsgericht Stuttgart
paskaidroja savu lūgumu, precizējot, ka tajā ir lūgta nevis Reglamenta 104.b panta, bet gan šī reglamenta 104.a panta piemērošana.
Ar 2010. gada 15. jūlija rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs apmierināja šo pieteikumu.

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkts ir piemērojams gadījumā, ja
dalībvalsts tiesai, kurā pirmajā viena no pusēm ir iesniegusi prasību par vecāku atbildības noteikšanu, ir prasīts noteikt
tikai pagaidu pasākumus, bet otra puse prasību, kas balstīta uz tā paša pamata, vēlāk ir cēlusi citas dalībvalsts tiesā, prasot
izlemt lietu pēc būtības. Otrais jautājums ir par šīs tiesību normas piemērojamību lēmumam par pagaidu pasākumu noteikšanu,
kas nav atzīstams šīs regulas 21. panta izpratnē, bet trešais jautājums – par minētās tiesību normas piemērojamību tiesvedībā
par pagaidu pasākumu noteikšanu, kura, iespējams, ir saistīta ar tiesvedību pēc būtības.
Šie jautājumi ir jāpārbauda kopā.

Lietas dalībnieku apsvērumi
Tiesā ir izteikti divi apgalvojumi.
Pirmkārt, B. Purrukere, Vācijas valdība un Eiropas Komisija apgalvo, ka
lis pendens
nav gadījumā, kad tiesvedība pēc būtības notiek vienlaikus ar tiesvedību par pagaidu pasākumu noteikšanu, kurā ir pieņemts
lēmums, pat ja šī tiesvedība varētu veidot procesuālu vienību ar prasību izskatīt lietu pēc būtības, ja tā tiek iesniegta
likumā paredzētajā termiņā. Katra tiesvedība esot jāuzskata par autonomu vienību, un
lis pendens
beidzas, kad tiek pieņemts nolēmums.
Vācijas valdība uzsver, ka parasti bērna parastās dzīvesvietas maiņa nevar tikt ņemta vērā, lai gan Regulā Nr. 2001/2003 šāda
maiņa tiek ņemta vērā, kas esot pretrunā šīs regulas mērķim ļaut lemt par vecāku atbildību tiesai, kas ir vistuvāk bērnam.
Turklāt, uzskatot, ka
lis pendens
ir gadījumā, kad vienlaikus ar tiesvedību pēc būtības notiek tiesvedība par pagaidu pasākumu noteikšanu, kurā ir pieņemts
lēmums, tiesai, kurā otrajā ir celta prasība, tiktu uzlikts pienākums izpētīt tās dalībvalsts tiesību aktus, kurā atrodas
tiesa, kurā pirmajā ir celta prasība, lai noskaidrotu, vai pagaidu pasākumu noteikšana vienmēr nozīmē, ka ir ierosināta tiesvedība
pēc būtības. Visbeidzot, Vācijas valdība norāda uz risku, ka lietas dalībnieki varētu brīvi izvēlēties tiesas kompetenci (“forum
shopping”), norādot uz steidzamības kritēriju, lai panāktu, ka tiesa atzīst savu kompetenci, nosaka steidzamus pagaidu pasākumus
un tajā lieta tiktu izskatīta pēc būtības.
Otrkārt, Čehijas, Spānijas un Francijas valdības uzskata, ka Regulas Nr. 2201/2003 19. panta piemērošanu neietekmē tiesvedības
raksturs – tiesvedība pēc būtības vai pagaidu noregulējuma tiesvedība. Atgādinot ģenerāladvokātes Šarpstones secinājumu lietā
Purrucker
, kurā ir taisīts iepriekš minētais spriedums, 130. punktu, Francijas valdība uzsver, ka šajā regulā kopumā, ne minētās regulas
I vai II nodaļā, ne arī tās III nodaļā, kas veltīta atzīšanai, nav noteikta atšķirība starp galīgiem vai nepārsūdzamiem lēmumiem,
no vienas puses, un pagaidu lēmumiem, no otras puses. Izšķirošais kritērijs tātad esot tas, ka abas izskatāmās prasības ir
balstītas uz tā paša pamata, kā tas ir tad, kad abi vecāki katrs prasa viena un tā paša bērna aizgādību vai nu kā pagaidu
pasākumu, vai galīgo nolēmumu.
Visas ieinteresētās personas Tiesas Statūtu 23. panta izpratnē, kas ir iesniegušas apsvērumus, uzskata, ka nav
lis pendens
, ja viena no prasībām ir par pagaidu pasākumu noteikšanu Regulas Nr. 2201/2003 20. panta izpratnē vai ja tiesa, kurā pirmajā
ir celta prasība, ir jau noteikusi pagaidu pasākumus šīs tiesību normas izpratnē.
Tomēr Komisija uzsver, ka tiesai, kurā otrajā ir celta prasība, ir grūtības noteikt, vai tiesa, kas ir noteikusi pagaidu pasākumus,
ir kompetenta, lai izskatītu lietu pēc būtības, un vai runa ir par pagaidu pasākumiem Regulas Nr. 2201/2003 20. panta izpratnē.
Tādēļ Komisija atbalsta to pašu apgalvojumu, ko atbalsta Vācijas valdība, proti, ka tiesvedība par pagaidu pasākumu noteikšanu
ir autonoma tiesvedība, kas beidzas ar lēmuma par šādu pasākumu noteikšanu pieņemšanu. Tomēr tā atzīst, ka no šī principa
būtu jāpieļauj izņēmumi, ja valsts tiesībās prasītājam tiek prasīts uzsākt pagaidu noregulējuma tiesvedību, pirms viņš var
uzsākt tiesvedību pēc būtības.
Lielākā daļa no ieinteresētajām personām, kas ir iesniegušas apsvērumus, ir norādījušas, ka, lai gan noteikums par
lis pendens
Regulas Nr. 2201/2003 19. pantā ir tāds pats kā 21. pantā 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu
izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas
Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp., un grozījumi
– 77. lpp.), 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.) un 1989. gada 26. maija
Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos (OV L 285, 1. lpp.), kā arī 1996. gada 29. novembra
Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos (OV 1997, C 15, 1. lpp.; turpmāk
tekstā – “Briseles konvencija”), un Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu
atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 27. pantā, šo dažādo tekstu mērķi un citas normas
ir pārāk atšķirīgas, lai saistībā ar Regulu Nr. 2201/2003 piemērotu risinājumus, kas, iespējams, pieņemti saistībā ar Briseles
konvenciju vai Regulu Nr. 44/2001.
Vācijas valdība it īpaši uzsver, ka tajās civiltiesību jomās, uz kurām attiecas Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas joma, pagaidu
pasākumam ir tikai ierobežots
res judicata
spēks, bet nolēmums, ar kuru lieta tiek izlemta pēc būtības, iegūst pilnu
res judicata
spēku. Tas tā nav pagaidu pasākuma gadījumā vecāku atbildības jomā, kam ir tikai formāls, nevis materiāli tiesisks
res judicata
spēks tādā ziņā, ka vēlāk par to var tikt pieņemts jauns lēmums, ņemot vērā jaunus apstākļus. Turklāt, kā norāda Komisija,
noteikumi par lēmumu konfliktiem ir atšķirīgi.

Tiesas atbilde
Noteikumi par
lis pendens
pareizas tiesvedības Savienībā interesēs ir paredzēti, lai novērstu vienlaicīgas tiesvedības dažādu dalībvalstu tiesās un
no tām izrietošus, iespējams, pretrunīgus nolēmumus (šajā ziņā par Briseles konvenciju skat. 2003. gada 9. decembra spriedumu
lietā C‑116/02
Gasser
,
Recueil
, I‑14693. lpp., 41. punkts, kā arī 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑39/02
Mærsk Olie & Gas
, Krājums, I‑9657. lpp., 31. punkts).
Atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punktam
lis pendens
ir tad, ja prasības par vecāku atbildību par bērnu, kas balstītas uz tā paša pamata, ir iesniegtas dažādu dalībvalstu tiesās.
Šajā ziņā prasībām nav obligāti jābūt starp tām pašām pusēm.
Ievērojot Regulas Nr. 2201/2003 mērķus un to, ka šīs regulas 19. panta 2. punkta tekstā nav ietverta atsauce uz jēdzienu “lis
pendens”, kas ir izmantots dažādu dalībvalstu tiesību sistēmās, bet tajā kā definīcijas elementi ir nosaukti vairāki materiāli
nosacījumi, ir jāsecina, ka minētajā 19. panta 2. punktā izmantotie jēdzieni, lai konstatētu
lis pendens
situāciju, ir uzskatāmi par autonomiem (šajā ziņā par Briseles konvenciju skat. 1987. gada 8. decembra spriedumu lietā 144/86
Gubisch Maschinenfabrik
,
Recueil
, 4861. lpp., 11. punkts).
Jēdziens “tas pats pamats” ir jādefinē, ņemot vērā Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta mērķi novērst nesavienojamus
lēmumus.
Par Briseles konvenciju Tiesa ir jau nolēmusi, ka strīdus pamats ir prasības mērķis (skat. 1994. gada 6. decembra spriedumu
lietā C‑406/92
Tatry
,
Recueil
, I‑5439. lpp., 41. punkts). Lai pārbaudītu, vai abām prasībām ir viens pamats, ir jāņem vērā katras prāvas prasītāju attiecīgās
pretenzijas (2003. gada 8. maija spriedums lietā C‑111/01
Gantner Electronic
,
Recueil
, I‑4207. lpp., 26. punkts). Cita starpā jēdzienu “pamats” Tiesa ir interpretējusi kā tādu, kas ietver faktus un tiesību normu,
kas izvirzīta kā prasības pamats (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Tatry,
39. punkts).
Visas ieinteresētās personas, kas ir iesniegušas apsvērumus, pareizi uzskata, ka nevar būt
lis pendens
starp pieteikumu noteikt pagaidu pasākumus minētās regulas 20. panta izpratnē un prasību izskatīt lietu pēc būtības.
Kā Tiesa ir atgādinājusi iepriekš minētā sprieduma lietā
Purrucker
61. punktā, Regulas Nr. 2201/2003 20. pantu nevar uzskatīt par noteikumu, ar kuru piešķirta jurisdikcija lietas izskatīšanai
pēc būtības.
Turklāt minētās tiesību normas piemērošana neliedz vērsties kompetentajā tiesā lietas izskatīšanai pēc būtības. Regulas Nr. 2201/2003
20. panta 2. punkts novērš pretrunīgu nolēmumu risku starp lēmumu, ar kuru ir noteikti pagaidu pasākumi šīs regulas 20. panta
izpratnē, un galīgo lēmumu, ko pieņēmusi kompetentā tiesa lietas izskatīšanai pēc būtības, jo tajā ir paredzēts, ka pagaidu
pasākumi minētās regulas 20. panta 1. punkta izpratnē vairs nav piemērojami, ja tiesa, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc
būtības, ir noteikusi veikt pasākumus, ko tā uzskata par piemērotiem.
Tādējādi
lis pendens
Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkta izpratnē var būt tikai tad, ja divas vai vairākas tiesvedības ar vienu priekšmetu
un iemeslu tiek izskatītas dažādās tiesās un ja prasītāji šajās atšķirīgajās tiesvedībās pretendē uz tāda nolēmuma saņemšanu,
kas varētu tikt atzīts citā dalībvalstī, nevis tajā, kuras tiesā ir celta prasība, jo tās jurisdikcijā ir izskatīt lietu pēc
būtības.
Šajā ziņā nevar veikt nošķiršanu atkarībā no šajās tiesās ierosināto tiesvedību rakstura, proti, pagaidu noregulējuma tiesvedība
vai tiesvedība pēc būtības. Ne no Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 4. punktā norādītā jēdziena “nolēmums”, ne no tās 16. un
19. panta, kas ir attiecīgi par vēršanos tiesā un
lis pendens
, neizriet, ka šajā regulā būtu veikta šāda nošķiršana. Turklāt tas izriet arī no minētās regulas normām par nolēmumu atzīšanu
un izpildi, piemēram, tās 21. un 23. panta.
Turklāt vienas vai otras tiesvedības izmantošanu varētu ietekmēt valsts tiesību specifika. Komisija ir minējusi iespēju, ka
valsts tiesībās varētu būt paredzēts pienākums uzsākt pagaidu noregulējuma tiesvedību pirms tiesvedības uzsākšanas pēc būtības.
Ievērojot šī sprieduma 68. punktā atgādināto judikatūru un it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Gantner Electronic
, tātad ir svarīgi noskaidrot, vai prasītājs vēlas tiesā, kurā pirmajā ir celta prasība, saņemt šīs tiesas nolēmumu, pamatojoties
uz tās kompetenci izskatīt lietu pēc būtības Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē.
Prasītāja pretenziju šajā tiesā un prasītāja pretenziju tiesā, kurā otrajā ir celta prasība, salīdzinājums ļauj pēdējai novērtēt,
vai pastāv vai nepastāv
lis pendens.
Ja no prasības, kas celta tiesā, kurā pirmajā ir iesniegta prasība, pamata un tajā aprakstītajiem lietas apstākļiem acīmredzami
izriet, ka tie neietver nekādus elementus, kas ļautu pamatot tiesas, kurā ir celta minētā prasība, kompetenci izskatīt lietu
pēc būtības Regulas Nr. 2201/2003 izpratnē, tiesa, kurā otrajā ir celta prasība, var uzskatīt, ka nav
lis pendens.
Turpretim, ja no prasītāja prasījumiem vai no pirmajā tiesā celtajā prasībā ietvertajiem faktiem, pat ja tā ir par pagaidu
pasākumu noteikšanu, izriet, ka tā ir iesniegta tiesā, kurai, kā pirmajā brīdī šķiet, varētu būt kompetence izskatīt lietu
pēc būtības, tiesai, kurā otrajā ir celta prasība, ir jāatliek lietas izskatīšana saskaņā ar Regulas Nr. 2201/2003 19. panta
2. punktu līdz brīdim, kad tiek konstatēta tiesas, kurā pirmajā ir celta prasība, kompetence. Atbilstoši apstākļiem un ja
ir izpildīti regulas 20. panta nosacījumi, tiesa, kurā otrajā ir celta prasība, var noteikt nepieciešamos pagaidu pasākumus
bērna interesēs.
Tas, ka pastāv tiesas nolēmums, ar kuru ir noteikti pagaidu pasākumi, ja tajā nav precizēts, vai tiesai, kas ir noteikusi
šos pasākumus, ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības, nevar būt pierādījums
lis pendens
iebilduma pamatošanai, prasības izskatīt lietu pēc būtības pastāvēšanai, ja nav precizēta tiesas, kurā pirmajā ir celta prasība,
kompetence un faktiskie apstākļi, kas ietverti prasībā izskatīt lietu pēc būtības.
Tomēr tiesai, kurā otrajā ir iesniegta prasība, pašai ir jāpārbauda, vai tiesas, kurā pirmajā ir celta prasība, nolēmums,
nosakot pagaidu pasākumus, nav tikai priekšnosacījums vēlākam nolēmumam, kas pieņemts, labāk zinot lietu, un apstākļos, kuros
lēmums vairs nav jāpieņem steidzami. Tiesai, kurā otrajā ir celta prasība, cita starpā ir jāpārbauda, vai pretenzijas, kas
ir pagaidu pasākumu pamatā, un vēlāk iesniegtās pretenzijas pēc būtības neveido procesuālu vienību.
Atkarībā no valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajām iespējām tiesa, kurā otrajā ir iesniegta prasība, ja abās prāvās ir
tās pašas puses, var uzdot pusei, kas izvirza iebildumu par
lis pendens
, jautājumus par apgalvotā strīda pastāvēšanu un prasības saturu. Turklāt, ņemot vērā, ka Regula Nr. 2201/2003 ir balstīta
uz tiesu savstarpēju sadarbību un uzticību, šī tiesa var paziņot tiesai, kurā pirmajā ir iesniegta prasība, ka tajā ir celta
prasība, vērst pēdējās uzmanību uz
lis pendens
iespēju, uzaicināt to paziņot tai informāciju par tajā izskatāmo lietu un izteikt savu viedokli par kompetenci Regulas Nr. 2201/2003
izpratnē vai paziņot tai visus šajā ziņā jau pieņemtos nolēmumus. Visbeidzot, tiesa, kurā otrajā ir celta prasība, var vērsties
pie savas dalībvalsts centrālās iestādes.
Ja, neraugoties uz tiesas, kurā otrajā ir celta prasība, ieguldītajām pūlēm, tās rīcībā nav neviena elementa, kas liecinātu,
ka citā tiesā ir iesniegta prasība, un ļautu noteikt šīs prasības pamatu, it īpaši pierādītu šīs citas tiesas, kurā prasība
ir celta atbilstoši Regulai Nr. 2201/2003, kompetenci, tai pēc saprātīga termiņa atbildēm uz uzdotajiem jautājumiem beigām
ir jāizskata tajā celtā prasība.
Šī saprātīgā termiņa atbildēm ilgums ir jānosaka tiesai, prioritāri ņemot vērā bērna intereses. Šajā ziņā ir jāņem vērā, ka
runa ir par mazgadīgu bērnu (šajā ziņā skat. 2008. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑195/08 PPU
Rinau
, Krājums, I‑5271. lpp., 81. punkts).
Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 2201/2003 mērķis ir ļaut bērna prioritārās interesēs nepieciešamos lēmumus pieņemt tiesai, kas
ir vistuvāk bērnam un kas tādējādi vislabāk zina viņa situāciju un viņa attīstības stāvokli.
Noslēgumā ir jāuzsver, ka atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 24. pantam nedrīkst veikt izcelsmes valsts tiesas kompetences kontroli.
Lai tiesai, kurā pirmajā ir celta prasība, ļautu lemt par tās kompetenci, šīs regulas 19. panta 2. punktā ir paredzēts, ka
lis pendens
gadījumā tiesai, kurā otrajā ir celta prasība, ir jāatliek lietas izskatīšana.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
–        Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 2. punkts nav piemērojams, ja dalībvalsts tiesai, kurā pirmajā ir celta prasība par pasākumu
veikšanu vecāku atbildības jomā, ir lūgts noteikt tikai pagaidu pasākumus šīs regulas 20. panta izpratnē un citas dalībvalsts
tiesā, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības šīs pašas regulas izpratnē, pēc tam ir celta prasība par to pašu pagaidu
vai arī galīgu pasākumu veikšanas noteikšanu.
–        Tas, ka dalībvalsts tiesā ir ierosināta pagaidu noregulējuma tiesvedība vai šādā tiesvedībā ir pieņemts lēmums un no celtās
prasības vai pieņemtā lēmuma neizriet, ka tiesai, kurā iesniegts pagaidu noregulējuma pieteikums, būtu kompetence Regulas
Nr. 2201/2003 izpratnē, obligāti nenozīmē, ka būtu izslēgta iespēja, ka tiek celta prasība izskatīt lietu pēc būtības, kas
saistīta ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu un ietver elementus, kas pierāda tiesas, kurā ir celta prasība, kompetenci
šīs regulas izpratnē, kā to, iespējams, atļauj šīs dalībvalsts tiesības.
–        Ja, neraugoties uz tiesas, kurā otrajā ir celta prasība, ieguldītajām pūlēm, lai iegūtu informāciju no puses, kas atsaucas
uz
lis pendens
, no tiesas, kurā pirmajā ir celta prasība, un no centrālās iestādes, tiesas, kurā otrajā celta prasība, rīcībā nav neviena
elementa, kas ļautu noteikt citā tiesā iesniegtās prasības pamatu un it īpaši pierādītu šīs tiesas kompetenci atbilstoši Regulai
Nr. 2201/2003, un ja īpašu apstākļu dēļ bērna intereses prasa pieņemt lēmumu, kuru varētu atzīt citās dalībvalstīs, nevis
tajā, kur atrodas tiesa, kurā otrajā ir celta prasība, pēdējai tiesai pēc saprātīga termiņa atbildēm uz uzdotajiem jautājumiem
beigām ir jāizskata tajā celtā prasība. Šī saprātīgā termiņa ilgums ir jānosaka, prioritāri ņemot vērā bērna intereses, ievērojot
attiecīgā strīda apstākļus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās
un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 19. panta 2. punkts nav piemērojams, ja dalībvalsts
tiesai, kurā pirmajā ir celta prasība par pasākumu veikšanu vecāku atbildības jomā, ir lūgts noteikt tikai pagaidu pasākumus
šīs regulas 20. panta izpratnē un citas dalībvalsts tiesā, kam ir kompetence izskatīt lietu pēc būtības šīs pašas regulas
izpratnē, pēc tam ir celta prasība par to pašu pagaidu vai arī galīgu pasākumu veikšanas noteikšanu.
Tas, ka dalībvalsts tiesā ir ierosināta pagaidu noregulējuma tiesvedība vai šādā tiesvedībā ir pieņemts lēmums un no celtās
prasības vai pieņemtā lēmuma neizriet, ka tiesai, kurā iesniegts pagaidu noregulējuma pieteikums, būtu kompetence Regulas
Nr. 2201/2003 izpratnē, obligāti nenozīmē, ka būtu izslēgta iespēja, ka tiek celta prasība izskatīt lietu pēc būtības, kas
saistīta ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu un ietver elementus, kas pierāda tiesas, kurā ir celta prasība, kompetenci
šīs regulas izpratnē, kā to, iespējams, atļauj šīs dalībvalsts tiesības.
Ja, neraugoties uz tiesas, kurā otrajā ir celta prasība, ieguldītajām pūlēm, lai iegūtu informāciju no puses, kas atsaucas
uz
lis pendens
, no tiesas, kurā pirmajā ir celta prasība, un no centrālās iestādes, tiesas, kurā otrajā celta prasība, rīcībā nav neviena
elementa, kas ļautu noteikt citā tiesā iesniegtās prasības pamatu un it īpaši pierādītu šīs tiesas kompetenci atbilstoši Regulai
Nr. 2201/2003, un ja īpašu apstākļu dēļ bērna intereses prasa pieņemt lēmumu, kuru varētu atzīt citās dalībvalstīs, nevis
tajā, kur atrodas tiesa, kurā otrajā ir celta prasība, pēdējai tiesai pēc saprātīga termiņa atbildēm uz uzdotajiem jautājumiem
beigām ir jāizskata tajā celtā prasība. Šī saprātīgā termiņa ilgums ir jānosaka, prioritāri ņemot vērā bērna intereses, ievērojot
attiecīgā strīda apstākļus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.