CELEX: 62006CJ0249
Valsts pienākumu neizpilde
EKL 307. panta otrās daļas pārkāpums
Vajadzīgo pasākumu neveikšana, lai novērstu divpusējo nolīgumu, kuri ar trešām valstīm noslēgti pirms dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, nesaderību ar EK līgumu
Investīciju nolīgumi, kurus Zviedrijas Karaliste noslēgusi ar Argentīnas Republiku, Bolīvijas Republiku, Kotdivuāras Republiku, Ēģiptes Arābu Republiku, Honkongu, Indonēzijas Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Madagaskaras Republiku, Malaiziju, Pakistānas Islāma Republiku, Peru Republiku, Senegālas Republiku, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku, Tunisijas Republiku, Vjetnamas Sociālistisko Republiku, Jemenas Republiku un bijušo Dienvidslāvijas Sociālistisko Federatīvo Republiku

Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu, kas ietverti investīciju nolīgumos, kuri ir noslēgti ar Argentīnas Republiku, Bolīvijas Republiku, Kotdivuāras Republiku, Ēģiptes Arābu Republiku, Honkongu, Indonēzijas Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Madagaskaras Republiku, Malaiziju, Pakistānas Islāma Republiku, Peru Republiku, Senegālas Republiku, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku, Tunisijas Republiku, Vjetnamas Sociālistisko Republiku, Jemenas Republiku un bijušo Dienvidslāvijas Sociālistisko Federatīvo Republiku, Zviedrijas Karaliste nav izpildījusi EK līguma 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.
Atbilstošās tiesību normas
Pirms pievienošanās Eiropas Savienībai Zviedrijas Karaliste noslēdza divpusējus investīciju nolīgumus, kas publicēti
Sveriges internationella överenskommelser
(turpmāk tekstā — “
SÖ
”), ar Argentīnas Republiku (nolīgums stājās spēkā 1992. gada 28. septembrī (
SÖ
1992:91)), Bolīvijas Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1992:19)), Kotdivuāras Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1966:31)), Ēģiptes Arābu Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1979:1)), Honkongu (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1994:19)), Indonēzijas Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1993:68)), Ķīnas Tautas Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1982:28)), Madagaskaras Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1967:33)), Malaiziju (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1979:17)), Pakistānas Islāma Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1981:8)), Peru Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1994:22)), Senegālas Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1968:22)), Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1982:16)), Tunisijas Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1985:25)), Vjetnamas Sociālistisko Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1994:69)), Jemenas Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1983:110)) un bijušo Dienvidslāvijas Sociālistisko Federatīvo Republiku (nolīgums stājās spēkā (
SÖ
1979:29)).
Šie nolīgumi ietver noteikumu, saskaņā ar kuru katra līgumslēdzēja puse garantē otras līgumslēdzējas puses investoriem iespēju bez nepamatotas kavēšanās brīvi veikt ar investīcijām saistītu naudas pārvedumu brīvi konvertējamā valūtā.
Pirmstiesas procedūra
Uzskatot, ka šie divpusējie nolīgumi var traucēt piemērot kapitāla aprites un maksājumu ierobežojumus, kurus Eiropas Savienības Padome var paredzēt saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu, Komisija 2004. gada 12. maijā nosūtīja Zviedrijas Karalistei brīdinājuma vēstuli.
Ar 2004. gada 12. jūlija vēstuli šī dalībvalsts nosūtīja Komisijai savus apsvērumus par minēto brīdinājuma vēstuli. Tā apgalvoja, ka strīdīgie attiecīgo investīciju nolīgumu noteikumi netraucēja tai pildīt EKL 57. panta 2. punktā, 59. un 60. pantā paredzētos pienākumus.
Uzskatot, ka Zviedrijas Karalistes izvirzītie argumenti bija nepietiekami un ka šī dalībvalsts pretēji EKL 307. panta otrajā daļā paredzētajām prasībām neveica vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar dažādajos investīciju nolīgumos ietvertajiem noteikumiem par pārvedumu, Komisija 2005. gada 21. martā nosūtīja tai argumentētu atzinumu.
Ar 2005. gada 19. maija vēstuli Zviedrijas Karaliste nosūtīja Komisijai savus apsvērumus, atbildot uz argumentēto atzinumu. Tā saglabāja savos apsvērumos izvirzītos argumentus attiecībā uz brīdinājuma vēstuli.
Uzskatot, ka šie argumenti neatspēko argumentētajā atzinumā izteiktos iebildumus, Komisija nolēma celt šo prasību.
Par prasību
Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
Ar 2008. gada 18. jūlija vēstuli Zviedrijas Karaliste lūdza Tiesai izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu saskaņā ar Reglamenta 61. pantu, pamatojoties uz to, ka Komisija mutvārdu procesā nelikumīgi izvirzīja jaunu iebildumu, un tāpēc ģenerāladvokāta secinājumu pamatā bija fakti un argumenti, kurus lietas dalībniekiem nebija iespējams apspriest.
Faktiski Komisija pirmo reizi apgalvoja, ka attiecīgo divpusējo investīciju nolīgumu spēkā paturēšana nebija saderīga ar EKL 10. pantu.
Taču ģenerāladvokāts savu secinājumu 33.–43. un 71. punktā piedāvā Tiesai pamatot apgalvoto pienākumu neizpildi ar EKL 10. pantu, kā arī ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Reglamenta 61. pantu Tiesa var pēc savas ierosmes vai pēc ģenerāladvokāta priekšlikuma, vai arī pēc lietas dalībnieku lūguma izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta vai arī ka lieta ir iztiesājama, pamatojoties uz argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā
C-210/03
Swedish Match
, Krājums, I-11893. lpp.
, 25. punkts; spriedumu lietā
C-138/05
Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
, Krājums, I-8339. lpp.
, 23. punkts, un rīkojumu lietā
C-17/98
Emesa Sugar
,
Recueil
, I-665. lpp.
, 18. punkts).
Otrkārt, saskaņā ar EKL 222. panta otro daļu ģenerāladvokāta pienākums ir, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību, atklātā tiesas sēdē izteikt pamatotus secinājumus lietās, kurās saskaņā ar Tiesas Statūtiem ir vajadzīga ģenerāladvokāta piedalīšanās. Tā kā Tiesai nav saistoši ne ģenerāladvokāta secinājumi, ne to pamatojums, nav jāatsāk mutvārdu process saskaņā ar Reglamenta 61. pantu katru reizi, kad ģenerāladvokāts izvirza tiesību jautājumu, kuru lietas dalībnieki nebija apsprieduši.
Tā kā šajā gadījumā Tiesa uzskata, ka tā ir pietiekami informēta, lai pieņemtu lēmumu, un ka lieta nav jāizskata, pamatojoties uz argumentiem, kurus lietas dalībnieki nebija apsprieduši pat tiesas sēdē, lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu nav jāapmierina.
Par investīciju nolīgumu nesaderību ar EK līgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka Zviedrijas Karalistei var būt ļoti grūti, pat neiespējami ievērot Kopienu tiesībās paredzētos pienākumus tāpēc, ka attiecīgajos nolīgumos nav ietverts noteikums, kas skaidri paredz iespēju šai dalībvalstij piemērot pasākumus, kurus vajadzības gadījumā, pamatojoties uz EKL 57., 59. un 60. pantu, varētu noteikt Padome, un ka, neizmantojot piemērotus līdzekļus, lai novērstu šādu nesaderību, šī dalībvalsts nav izpildījusi EKL 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.
Komisija apgalvo, ka gadījumā, ja Padome nosaka ierobežojumus brīvai kapitāla apritei un maksājumiem, termiņš, kāds nepieciešams attiecīgo nolīgumu izbeigšanai vai pārskatīšanai, nozīmē, ka Zviedrijas Karalistei saskaņā ar starptautiskajām tiesībām vienlaikus būtu jāturpina piemērot attiecīgie nolīgumi, tai skaitā arī tajos paredzētais pārveduma noteikums, turklāt saskaņā ar EKL 307. panta pirmo daļu. Tā rezultātā Padomes noteiktie pasākumi netiktu vienveidīgi piemēroti Eiropas Kopienā.
Zviedrijas Karaliste, ko atbalsta Ungārijas Republika un Somijas Republika, un tiesas sēdē arī Lietuvas Republika, kas iestājušās lietā, uzskata, ka Komisija var pierādīt pārkāpumu, kas izriet no strīdīgajiem attiecīgo divpusējo nolīgumu noteikumiem, tikai tad, ja tā var pierādīt, ka to tiesību dēļ, kas šajos nolīgumos ir garantētas trešo valstu investoriem, Zviedrijas Karalistei nebija iespējams īstenot Kopienu tiesībās paredzētus konkrētus ierobežojošus pasākumus.
Tādējādi EKL 307. panta otrajā daļā paredzētā situācija rodas tikai tādā gadījumā, ja tiek faktiski īstenoti attiecīgajos noteikumos paredzētie pasākumi un ja argumenti, kas ir pamatoti ar starptautiskajām tiesībām un kuru mērķis ir novērst nesaderību attiecīgajā gadījumā, nav izvirzīti vai ir neatbilstoši. Līdz ar to Komisija var celt prasību attiecībā uz konkrētu Kopienas pasākumu, pamatojoties uz EKL 307. panta otro daļu, tikai tad, ja tā atsaucas uz konkrētu ierobežojošu pasākumu un reālu nesaderību starp šo pasākumu un strīdīgo nolīgumu, kā arī pasākumiem, kādi tika pieņemti, ja tādi tika pieņemti, lai novērstu šo nesaderību.
Ungārijas Republika un Somijas Republika uzsver, ka Komisijas nostāja — kas nozīmē, ka pienākumu neizpildi varētu konstatēt, pamatojoties uz EKL 307. panta otro daļu, visos gadījumos, kad nolīgums, kas noslēgts ar trešām valstīm pirms Līguma stāšanās spēkā vai pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās, tiek piemērots jomā, kurā Kopiena vēl nav īstenojusi kompetenci, kas tai paredzēta Līgumā, proti, jomā, attiecībā uz kuru tā vēl nav pieņēmusi tiesisko regulējumu, — varētu radīt nopietnas sekas. Šāda interpretācija piešķirtu EKL 307. panta otrajai daļai neierobežotu piemērošanas jomu, kas būtu apstrīdama gan no tiesiskās drošības, gan kompetences sadales starp Kopienu un dalībvalstīm viedokļa, un izjauktu līdzsvaru, kas radīts ar EKL 307. panta pirmo un otro daļu.
Nolīguma, kas noslēgts ar trešo valsti, nākotnē iespējama nesaderība ar Kopienu tiesībām neietilpst EKL 307. panta piemērošanas jomā, un tā varētu tikt konstatēta tikai tad, ja Padome faktiski īstenotu savu kompetenci šajā jomā.
Šajā sakarā Zviedrijas Karaliste apgalvo, ka investīciju nolīgumi, kas noslēgti starp šīm valstīm un Zviedrijas Karalisti, netraucē īstenot pasākumus, kas ierobežo kapitāla apriti un kas paredzēti attiecībā uz Kotdivuāras Republiku un bijušo Dienvidslāvijas Sociālistisko Federatīvo Republiku, ko turklāt neapstrīd arī Komisija.
Ungārijas Republika turklāt pauž bažas par Komisijas nostājas sekām, jo dalībvalstis ar trešām valstīm ir noslēgušas apmēram 1000 divpusējus investīciju nolīgumus, kuros ir ietverti līdzīgi noteikumi pārvedumu jomā, kuru saderību ar Kopienu tiesībām Komisija nekad nav apstrīdējusi.
Zviedrijas Karaliste, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika un Somijas Republika uzskata, ka pretēji Komisijas apgalvotajam EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā paredzētie aizsargpasākumi var tikt īstenoti tikai ļoti konkrētos izņēmuma gadījumos, kurus nebija iespējams paredzēt attiecīgo nolīgumu noslēgšanas brīdī. Tādējādi Zviedrijas Karaliste var izmantot
rebus sic stantibus
principu, lai uz laiku apturētu noteikumu, kas attiecas uz brīviem pārvedumiem, piemērošanu gadījumā, ja Kopiena uz Līguma noteikumu pamata ir paredzējusi aizsargpasākumus.
Dalībvalstis, kas iesniegušas apsvērumus, apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi apgalvoto pienākumu neizpildi un saskaņā ar Tiesas judikatūru nav tiesīga pamatoties uz pieņēmumiem.
Tiesas vērtējums
Šie dažādie investīciju nolīgumi, kurus noslēgusi Zviedrijas Karaliste, ietver līdzīgus noteikumus, saskaņā ar kuriem tiek nodrošināta iespēja brīvi un bez nepamatotas kavēšanās veikt naudas pārvedumu brīvi konvertējamā valūtā.
Tādējādi it īpaši tiek garantēta brīvība pārvest naudas līdzekļus investīciju īstenošanai, pārvaldībai un palielināšanai, brīvība repatriēt ieņēmumus, ko radīs šīs investīcijas, kā arī brīvība pārvest tos naudas līdzekļus, kas nepieciešami, lai atmaksātu aizņēmumus, un līdzekļus, kas radušies no šo investīciju izņemšanas vai pārdales.
Šajā ziņā šie nolīgumi atbilst EKL 56. panta 1. punkta formulējumam, saskaņā ar kuru “[..] ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā”, EKL 56. panta 2. punkta formulējumam, saskaņā ar kuru “[..] ir aizliegti visi maksājumu ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā”, un šī panta mērķim.
Taisnība, ka Līguma noteikumi, uz kuriem attiecas šobrīd izskatāmā Komisijas prasība, dod Padomei tiesības noteiktos apstākļos ierobežot kapitāla apriti un maksājumus dalībvalstu un trešo valstu starpā, tai skaitā attiecīgajos pārveduma noteikumos paredzēto apriti.
Attiecīgajos noteikumos, kas ietverti EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā, ir paredzēti izņēmumi principam par brīvu kapitāla apriti un maksājumiem dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā, lai aizsargātu Kopienas vispārējās intereses un ļautu tai vajadzības gadījumā izpildīt tās starptautiskos pienākumus, kā arī dalībvalstu pienākumus.
EKL 57. panta 2. punkts ļauj Padomei pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu paredzēt noteiktus ierobežojošus pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti, it īpaši saistībā ar tiešām investīcijām, uz trešām valstīm vai no tām. Ja šie pasākumi Kopienu tiesībās “mazina” liberalizāciju kapitāla apritē uz trešām valstīm vai no tām, ir vajadzīgs vienprātīgs lēmums.
Saskaņā ar EKL 59. pantu Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Centrālo banku, var paredzēt aizsargpasākumus, ja kapitāla aprite uz trešām valstīm vai no tām “rada vai draud radīt nopietnas grūtības ekonomiskās un monetārās savienības darbībai”, ar nosacījumu, ka šādi pasākumi noteikti ir vajadzīgi un tie tiek paredzēti uz laiku, kas “nepārsniedz sešus mēnešus”.
Saskaņā ar EKL 60. panta 1. punktu Padome pēc Komisijas priekšlikuma, lai īstenotu kopējo nostāju vai kopīgu rīcību kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā, var veikt “steidzamus pasākumus” attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem. Šāda rīcība var izrādīties nepieciešama, piemēram, lai īstenotu Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes rezolūciju.
Ir skaidrs, ka attiecīgie nolīgumi neietver noteikumus, kas dod Kopienai iespēju ierobežot ar investīcijām saistītu naudas līdzekļu apriti. Tāpēc ir jāizvērtē, vai Zviedrijas Karalistei bija jāveic EKL 307. panta otrajā daļā minētie pasākumi.
Saskaņā ar EKL 307. panta pirmo daļu Līguma noteikumi neattiecas uz tiesībām un pienākumiem, kas noteikti nolīgumos, kuri pirms dalībvalsts pievienošanās noslēgti starp šo dalībvalsti un trešo valsti. Šīs tiesību normas mērķis ir saskaņā ar starptautisko tiesību principiem precizēt, ka Līguma piemērošana neietekmē attiecīgās dalībvalsts pienākumu ievērot trešo valstu tiesības, kas izriet no agrāk noslēgta nolīguma, un pildīt savas saistības (skat. 1980. gada 14. oktobra spriedumu lietā
812/79
Burgoa
,
Recueil
, 2787. lpp.
, 8. punkts; spriedumu lietā
C-84/98 Komisija/Portugāle,
Recueil
, I-5215. lpp.
, 53. punkts, kā arī spriedumu lietā
C-216/01
Budějovický Budvar
,
Recueil
, I-13617. lpp.
, 144. un 145. punkts).
EKL 307. panta otrajā daļā ir noteikts dalībvalstu pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības, kas konstatētas starp nolīgumiem, kuri noslēgti pirms šo dalībvalstu pievienošanās, un Kopienu tiesībām. Saskaņā ar šo tiesību normu vajadzības gadījumā dalībvalstis sniedz savstarpēju palīdzību un vienojas par kopēju attieksmi.
EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā Padomei ir piešķirtas pilnvaras konkrētos gadījumos ierobežot kapitāla apriti un maksājumus dalībvalstu un trešo valstu starpā.
Lai nodrošinātu minēto tiesību normu lietderīgo iedarbību, ir jābūt iespējai nekavējoties piemērot Padomes paredzētos pasākumus, ar kuriem tiek ierobežota kapitāla brīva aprite, attiecībā uz valstīm, uz kurām tie attiecas, kuru vidū var būt arī dažas no tām valstīm, kas ir parakstījušas kādu no attiecīgajiem nolīgumiem ar Zviedrijas Karalisti.
Tādējādi šīs Padomes pilnvaras, kas ietver ierobežojošu pasākumu vienpusēju pieņemšanu attiecībā pret trešām valstīm tādā jomā, kas ir identiska vai saistīta ar jomu, kura tiek reglamentēta ar agrāk noslēgtu nolīgumu starp dalībvalsti un trešo valsti, norāda uz nesaderību ar minēto nolīgumu, ja, pirmkārt, šajā nolīgumā nav ietverts noteikums, saskaņā ar kuru attiecīgā dalībvalsts var izmantot savas tiesības un pildīt savus pienākumus kā Kopienas dalībvalsts, un, otrkārt, arī starptautisko tiesību sistēma neparedz šādu iespēju.
Tādējādi — pretēji tam, ko apgalvo Zviedrijas Karaliste, — nešķiet, ka tās paredzētie pasākumi, kā tā apgalvo, tai nodrošina iespēju pildīt Kopienu pienākumus.
Pirmkārt, termiņš, kāds raksturīgs visām starptautiskām sarunām, kas nepieciešamas, lai pārskatītu attiecīgos nolīgumus, pēc sava rakstura nav saderīgs ar šo pasākumu lietderīgo iedarbību.
Otrkārt, iespēja izmantot citus starptautisko tiesību piedāvātos līdzekļus, tādus kā nolīguma apturēšana vai pat attiecīgo nolīgumu vai noteiktu to noteikumu izbeigšana, ir pārāk nenoteikta, lai garantētu, ka Padomes paredzētos pasākumus varēs efektīvi piemērot.
Tomēr ir skaidrs, ka Komisijas norādītajos gadījumos Zviedrijas Karaliste nav uzsākusi nekādus pasākumus termiņā, kuru Komisija bija norādījusi argumentētajā atzinumā, attiecībā pret konkrētām trešajām valstīm, lai novērstu iespējamo konfliktu ar pasākumiem, kurus Padome var paredzēt saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu, kas var rasties, piemērojot ar šīm trešajām valstīm noslēgtos investīciju nolīgumus.
Jāpiebilst, ka no sprieduma, kas šodien tiek pasludināts lietā
C-205/06 Komisija/Austrija (Krājums, I-1301. lpp.
), izriet, ka ar trešajām valstīm noslēgto investīciju nolīgumu nesaderība ar Līgumu, kas traucē piemērot ierobežojumus kapitāla apritei un maksājumiem, kurus var paredzēt Padome saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu, neattiecas tikai uz dalībvalsti, kas ir atbildētāja šajā lietā.
Tāpēc ir jānorāda, ka saskaņā ar EKL 307. panta otro daļu dalībvalstīm vajadzības gadījumā ir jāsniedz savstarpēja palīdzība, lai novērstu konstatētās nesaderības, un jāvienojas par kopēju attieksmi. Savu pienākumu, kas paredzēti EKL 211. pantā, lai nodrošinātu Līguma noteikumu piemērošanu, ietvaros Komisijai ir jāveic pasākumi, kas var atvieglot savstarpējās palīdzības sniegšanu attiecīgo dalībvalstu vidū, kā arī palīdzēt vienoties par kopēju attieksmi.
No iepriekš minētā izriet, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu, kas ietverti investīciju nolīgumos, kuri ir noslēgti ar Argentīnas Republiku, Bolīvijas Republiku, Kotdivuāras Republiku, Ēģiptes Arābu Republiku, Honkongu, Indonēzijas Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Madagaskaras Republiku, Malaiziju, Pakistānas Islāma Republiku, Peru Republiku, Senegālas Republiku, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku, Tunisijas Republiku, Vjetnamas Sociālistisko Republiku, Jemenas Republiku un bijušo Dienvidslāvijas Sociālistisko Federatīvo Republiku, Zviedrijas Karaliste nav izpildījusi EK līguma 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Zviedrijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad Zviedrijas Karalistei ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Lietuvas Republika, Ungārijas Republika un Somijas Republika, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu, kas ietverti investīciju nolīgumos, kuri ir noslēgti ar Argentīnas Republiku, Bolīvijas Republiku, Kotdivuāras Republiku, Ēģiptes Arābu Republiku, Honkongu, Indonēzijas Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Madagaskaras Republiku, Malaiziju, Pakistānas Islāma Republiku, Peru Republiku, Senegālas Republiku, Šrilankas Demokrātisko Sociālistisko Republiku, Tunisijas Republiku, Vjetnamas Sociālistisko Republiku, Jemenas Republiku un bijušo Dienvidslāvijas Sociālistisko Federatīvo Republiku, Zviedrijas Karaliste nav izpildījusi EK līguma 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus;

2)
Zviedrijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Lietuvas Republika, Ungārijas Republika un Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — zviedru.