CELEX: 62005TJ0299
Dempingas
Tam tikrų elektroninių svarstyklių, kurių kilmės šalis Kinija, importas
Rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančios įmonės statusas
Reglamento (EEB) Nr. 384/96 2 straipsnio 7 dalies a ir b punktai ir 10 dalis bei 11 straipsnio 9 dalis

Bylos aplinkybės
A —
Pirminis tyrimas ir reglamentas
2000 m. lapkričio 27 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 2605/2000, įvedantį galutinius antidempingo muitus tam tikrų elektroninių svarstyklių (ELS), kurių kilmės šalys Kinijos Liaudies Respublika, Korėjos Respublika ir Taivanas, importui (
OL L 301, p. 42
, specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 34 t., p. 282–300, toliau – pirminis reglamentas).
Per tyrimą, po kurio buvo priimtas minėtas reglamentas (toliau – pirminis tyrimas), Komisija, be kita ko, išnagrinėjo, ar kai kurių mažmeninėje prekyboje naudoti skirtų elektroninių svarstyklių, kurių maksimali sveriama masė ne didesnė kaip 30 kg, turinčių skaitmeninį ekraną svoriui, vieneto kainai ir mokėtinai kainai rodyti (įskaitant šių duomenų spausdinimo priemones arba neįskaitant), kurių kilmės šalis yra Kinija (toliau – elektroninės svarstyklės), importas iš šių trijų valstybių į Europos Bendriją yra dempinguojamas.
Trys Kinijos eksportuojantys gamintojai nusprendė bendradarbiauti atliekant tyrimą ir jiems buvo suteiktas individualus režimas. Šios trys bendrovės pagal 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (
OL L 56; 1996, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 45), iš dalies pakeisto 1998 m. balandžio 27 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 905/98 (
OL L 128; p. 18
, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 111) (toliau – pagrindinis reglamentas), 2 straipsnio 7 dalį paprašė suteikti joms rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančios įmonės statusą (toliau – RES). Taryba nusprendė, kad minėto reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte nustatytų sąlygų nepakanka norint atmesti šį prašymą. Todėl būtina palyginti Kinijos eksportuojančių gamintojų eksporto kainas su normaliąja verte, nustatoma analogiškoje rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančioje šalyje pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalį (pirminio reglamento 45–48 ir 52 konstatuojamosios dalys).
Institucijos nusprendė, kad Indonezija yra tinkamiausia trečioji rinkos ekonomikos šalis normaliajai vertei nustatyti (pirminio reglamento 49 ir 50 konstatuojamosios dalys). Taigi ši vertė buvo nustatyta pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 ir 3 dalis remiantis Indonezijos įmonės, būtent,
PT Toshiba TEC Corporation Indonesia
(toliau –
Toshiba Indonesia
) atžvilgiu nustatytas normaliąsias vertes (pirminio reglamento 53 konstatuojamoji dalis).
Taryba palygino normaliąją vertę ir eksporto kainą išvežant prekę iš gamyklos ir esant tam pačiam prekybos lygiui, ir nustatė trijų nagrinėjamų eksportuojančių gamintojų dempingo skirtumą nuo 9% iki 12,8% (pirminio reglamento 58 konstatuojamoji dalis).
Kadangi visų kitų Kinijos gamintojų bendradarbiavimas nebuvo intensyvus, jiems nustatytas liekamasis dempingo skirtumas yra lygus pagaminto elektroninių svarstyklių modelio, kurio atskiras bendradarbiavusių bendrovių dempingo skirtumas buvo didžiausias, individualaus skirtumo dydžiui, t. y. 30,7%.
Todėl pirminio reglamento 1 straipsnio 2 dalyje trims Kinijos bendradarbiavusiems eksportuojantiems gamintojams nustatytas 12,8% maksimalus individualus antidempingo muitas, o visoms kitoms Kinijos bendrovėms – 30,7% muitas.
B —
Peržiūros procedūra
Ieškovės, susijusios bendrovės
Shanghai Excell M&E Enterprise Co. Ltd
(toliau –
Shanghai Excell
) ir
Shanghai Adeptech Precision Co. Ltd
(toliau –
Shanghai Adeptech
), Kinijoje gamina elektronines svarstykles. 2003 m. birželio mėn.
Shanghai Excell
ir
Shanghai Adeptech
pradėjo eksportuoti elektronines svarstykles į Bendriją. Joms buvo taikoma 30,7% antidempingo muito norma.
Ieškovės, kaip „naujos eksportuotojos“ pagrindinio reglamento 11 straipsnio 4 dalies prasme, pateikė Komisijai prašymą peržiūrėti pirminį reglamentą. Jos nurodė, kad pirminio tyrimo laikotarpiu, t. y. laikotarpiu nuo 1998 m. rugsėjo 1 d. iki 1999 m. rugpjūčio 31 d. (toliau – pirminio tyrimo laikotarpis), jos neeksportavo ELS į Bendriją ir kad jos nebuvo susijusios su jokiais eksportuojančiais gamintojais, kuriems buvo taikomos nagrinėjamos antidempingo priemonės.
2004 m. rugpjūčio 2 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1408/2004 dėl „naujo eksportuotojo“ inicijuojančiu Tarybos reglamento (EB) Nr. 2605/2000, nustatančio galutinius importo antidempingo mokesčius tam tikroms elektroninėms svarstyklėms, kurių kilmės šalis,
inter alia
, yra Kinijos Liaudies Respublika, peržiūrą, panaikinančiu muito mokesčius dviejų šios šalies eksportuotojų importui ir reikalaujančiu šio importo registracijos (
OL L 256, p. 8
), Komisija pradėjo peržiūrą ieškovių atžvilgiu. Buvo panaikintas 30,7% antidempingo muitas jų elektroninėms svarstyklėms, o muitinės institucijoms Komisija nurodė imtis reikalingų veiksmų registruojant elektroninių svarstyklių importą ir nustatė, kad registracijos laikotarpis baigiasi po devynių mėnesių nuo Reglamento Nr. 1408/2004 įsigaliojimo datos.
2005 m. vasario 23 d. Komisija nusiuntė ieškovėms laišką, kuriame nurodė motyvus, grindžiančius jos ketinimus taikyti joms individualų režimą ir nustatyti 54,8% antidempingo muitą. 2005 m. kovo 7 d. ieškovės apskundė Komisijos sprendimą.
C —
Ginčijamas reglamentas
2005 m. balandžio 28 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 692/2005, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 2605/2000, įvedantį galutinius antidempingo muitus tam tikrų elektroninių svarstyklių (ELS), kurių kilmės šalis,
inter alia
, yra Kinijos Liaudies Respublika, importui (
OL L 112, p. 1
, toliau – ginčijamas reglamentas).
Ginčijamame reglamente Taryba patvirtino, kad ieškovės yra naujos eksportuotojos pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 4 dalį (9–11 konstatuojamosios dalys).
Taryba nustatė, kad kadangi ieškovės yra įsteigtos Kinijoje, normaliąją vertę reikia nustatyti, kaip pirminiame reglamente, pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punktą, motyvuodama tuo, kad gamintojai neatitinka dviejų pirmųjų šio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte nustatytų kriterijų, ir, atitinkamai, kad elektroninės svarstyklės nėra gaminamos ir parduodamos rinkos ekonomikos sąlygomis (12–26 konstatuojamosios dalys). Vis dėlto Taryba nusprendė, kad ieškovės atitiko individualiam režimui keliamus reikalavimus, kaip numatyta pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje (27 ir 28 konstatuojamosios dalys).
Kaip ir pirminiame reglamente, Taryba apskaičiavo normaliąją vertę pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punktą, remdamasi kainomis arba apskaičiuotąja verte panašioje šalyje, būtent, Indonezijoje. Normalioji vertė buvo apskaičiuota remiantis
Toshiba Indonesia
pateikta informacija.
Taryba palygino normaliąją vertę ir eksporto kainą išvežant prekę iš gamyklos ir esant tam pačiam prekybos lygiui ir, remdamasi pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalimi, deramai atsižvelgė į skirtumus, kurie turėjo įtakos kainoms ir kainų palyginimui (42–45 konstatuojamosios dalys). Galiausiai Taryba palygino kiekvieno atitinkamo produkto tipo normaliosios vertės svertinį vidurkį su visų eksporto kainų svertiniu vidurkiu ir padarė išvadą, kad yra 52,6% dempingo skirtumas (55 ir 56 konstatuojamosios dalys).
Todėl ginčijamo reglamento 1 straipsnio 1 dalyje ieškovių importui į Bendriją buvo nustatytas 52,6% antidempingo muitas.
Pagal ginčijamo reglamento 1 straipsnio 2 dalį tokia pati muito norma buvo taikyta atgaline data už importą, įregistruotą pagal Komisijos reglamento (EB) Nr. 1408/2004 3 straipsnį. 52,6% muitas buvo nustatytas ieškovėms nuo 2004 m. rugpjūčio mėnesio. Galiausiai ginčijamo reglamento 1 straipsnio 2 dalyje Europos Sąjungos muitinės institucijoms nurodoma neberegistruoti ieškovių prekių.
Pagal ginčijamo reglamento 2 straipsnį jis įsigalioja kitą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, t. y. 2005 m. gegužės 4 dieną.
Remiantis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 11 dalimi, pirminiu reglamentu, kurį iš dalies pakeitė ginčijamas reglamentas, įvesti muitai neteko galios nuo 2005 m. gruodžio 1 dienos. Paskelbus pranešimą apie artėjančią antidempingo priemonių galiojimo pabaigą, Bendrijos pramonė nepateikė prašymo dėl priemonių, kurios netrukus nustos galioti, peržiūros.
Procesas ir šalių reikalavimai
Ieškovės pateikė ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. liepos 26 dieną.
Dokumentu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. lapkričio 18 d., Komisija paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimus. Šis prašymas leisti įstoti į bylą buvo patenkintas 2006 m. sausio 12 d. Pirmosios instancijos teismo trečiosios kolegijos pirmininko nutartimi.
Pakeitus Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į pirmąją kolegiją, todėl ši byla buvo paskirta šiai kolegijai.
Taikydamas savo Procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, 2008 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismas paprašė šalių atsakyti į tam tikrus raštu pateiktus klausimus ir pateikti tam tikrus dokumentus. Ieškovės įvykdė nurodymus per nustatytą terminą.
2008 m. balandžio 15 d. laišku Taryba informavo Pirmosios instancijos teismą, kad negali patenkinti tokių prašymų, motyvuodama tuo, kad kai kurie prašomi pateikti dokumentai yra konfidencialūs ir bet kuriuo atveju juos turi Komisija. Be to, Taryba nurodė, kad ieškovės nebėra suinteresuotos pareikšti ieškinį.
Remdamasis savo Procedūros reglamento 65 straipsnio b punktu, 66 straipsnio 1 dalimi ir 67 straipsnio 3 dalies antrąja pastraipa, 2008 m. gegužės 7 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas nurodė Tarybai ir Komisijai pateikti tam tikrus prašomus dokumentus bei kartu pateikti tam tikrus paaiškinimus, pažymėdamas, kad šiame proceso etape jie ieškovėms nebus perduoti. Taryba ir Komisija įvykdė nurodymus per nustatytą terminą. Tačiau jos nurodė, kad šie dokumentai, jų nuomone, yra visiškai konfidencialūs, nes juose yra su
Toshiba Indonesia
susijusios labai svarbios komercinės informacijos.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (pirmoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Per 2008 m. gegužės 3 d. posėdį šalys buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
Per posėdį ieškovės sutiko, kad Pirmosios instancijos teismas prireikus galėtų remtis informacija, esančia dokumentuose, kuriuos Taryba ir Komisija laiko konfidencialiais ir kurie joms nebuvo pateikti, apie tai pažymėjus posėdžio protokole. Tačiau Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šioje byloje reikia remtis tik ieškovėms pateikta informacija.
Per posėdį ieškovės taip pat atsisakė savo devintojo pagrindo, susijusio su klaidingu jų nurodymu ginčijamame reglamente, ir apie tai taip pat buvo pažymėta posėdžio protokole.
Galiausiai per posėdį paaiškėjo, kad dokumentai, kuriuos ieškovės pateikė Pirmosios instancijos teismui, vykdydamos jo 2008 m. kovo 19 d. prašymą, nėra tie dokumentai, kurių buvo prašoma. Taryba pateikė prašymą leisti pateikti šių dokumentų, kurie yra administracinės bylos dalis ir kuriuos ieškovės pateikė jai per tyrimą, po kurio buvo priimtas ginčijamas reglamentas, kopiją. Ieškovės tam prieštaravo, ir apie tai buvo pažymėta posėdžio protokole. Pirmosios instancijos teismas nustatė ieškovėms terminą pateikti pastabas dėl nagrinėjamų dokumentų ir jų galimo prijungimo prie bylos medžiagos.
2008 m. gegužės 30 d. ieškovės pateikė savo pastabas dėl ankstesniame punkte nurodytų dokumentų ir pakartojo savo prieštaravimą dėl jų prijungimo prie bylos. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas, nusprendęs, kad Tarybai pateikus nagrinėjamus dokumentus tik ištaisoma klaida, kurią ieškovės padarė dėl neatsargumo arba tyčia, mano, kad juos reikia prijungti prie bylos medžiagos.
2008 m. birželio 6 d. Taryba perdavė Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai informacijos, pateiktos šiam teismui pagal jo 2008 m. gegužės 7 d. Nutartį, pataisymus. 2008 m. birželio 6 d. Komisija pranešė Pirmosios instancijos teismui, kad paaiškinimai, kuriuos ji pateikė pagal šią nutartį, turi būti pakeisti atsižvelgiant į Tarybos pateiktus pataisymus.
2008 m. liepos 10 d. ieškovės pateikė pastabas dėl nagrinėjamų pataisymų.
2008 m. rugsėjo 24 d. buvo užbaigta žodinė proceso dalis.
Ieškovės Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą reglamentą tiek, kiek jis su jomis susijęs,
—
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Savo atsiliepimuose Taryba, palaikoma Komisijos, Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
2008 m. balandžio 15 d. Taryba savo laiške Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
nustatyti, kad nėra reikalo nagrinėti ieškinį dėl to, kad ieškovės nėra suinteresuotos tęsti procesą,
—
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Dėl prašymo nuspręsti, kad nėra reikalo priimti sprendimo
A —
Šalių argumentai
Taryba nurodo, kad 2005 m. gruodžio 1 d. nustojus galioti pirminiam reglamentui ieškovių elektroninėms svarstyklėms nėra taikomi jokie antidempingo muitai. Be to, iš valstybių narių gautos informacijos matyti, pirma, kad pastarosios gavo labai nedaug pagal ginčijamą reglamentą įvestų muito mokesčių, ir, antra, šias nedideles sumas mokėjo ne ieškovės, o su jomis nesusiję importuotojai.
Todėl Taryba mano, kad ginčijamo reglamento panaikinimas neturėtų jokių teisinių padarinių ieškovėms, kurios, vadinasi, nėra suinteresuotos toliau tęsti šį procesą.
Ieškovės mano, kad Pirmosios instancijos teismas neturi nagrinėti Tarybos argumento dėl to, kad jis pateiktas pavėluotai. Be to, jos patvirtina, jog nemokėjo ginčijamu reglamentu nustatyto dydžio antidempingo muito. Tačiau mano, kad tai, jog jų elektroninėms svarstyklėms beveik penkis mėnesius buvo taikomas labai didelis antidempingo muitas, sužlugdė jų pastangas užsiimti prekyba Europoje, o tai paaiškina aplinkybę, kodėl importuotojai sumokėjo labai mažai antidempingo muitų. Be to, ieškovės pažymi, kad jos suinteresuotos toliau tęsti procesą, nes tikisi įrodyti ginčijamo reglamento neteisėtumą vėliau pareikšdamos ieškinį dėl atsakomybės.
B —
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kadangi ieškinio priimtinumo sąlygos, ypač suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimas, yra imperatyvūs ieškinio nepriimtinumo pagrindai, Pirmosios instancijos teismas turi savo iniciatyva patikrinti, ar ieškovės yra suinteresuotos ginčijamo sprendimo panaikinimu (2005 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją
,
T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, T-245/00–T-248/00, T-250/00, T-252/00, T-256/00–T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, T-274/00–T-276/00, T-281/00, T-287/00 ir T-296/00, Rink. p. II-787
, 22 punktas). Todėl reikia išnagrinėti Tarybos argumentą nesprendžiant klausimo dėl jo tariamai pavėluoto pobūdžio.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškovės suinteresuotumas pareikšti ieškinį turi, atsižvelgiant į ieškinio dalyką, egzistuoti jį pareiškiant, nes kitu atveju ieškinys nebūtų priimtinas. Bylos dalykas, kaip ir suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme, turi išlikti iki teismo sprendimo priėmimo dienos, o tai reiškia, jog bylos baigtis gali būti naudinga ieškinį pareiškusiai šaliai, antraip nebūtų reikalinga priimti sprendimą (žr. 2008 m. balandžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Flaherty ir kt. prieš Komisiją
,
C-373/06 P, C-379/06 P ir C-382/06 P, Rink. p. I-2649
, 25 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tarybos nuomone, šiuo atveju pareikšdamos ieškinį, ieškovės buvo suinteresuotos šiame procese, tačiau vėliau šis suinteresuotumas dingo, nes pirminiam reglamentui ir atitinkamai ginčijamam reglamentui netekus galios 2005 m. gruodžio 1 d., ieškovėms nebūtų naudingas galimas šio reglamento panaikinimas, nes, pirma, jis nebetaikomas jų eksportui į Bendriją, ir antra, dėl to, kad pagal šį reglamentą jos nemokėjo antidempingo mokesčio, panaikinus (reglamentą) joms joks mokestis nebūtų grąžintas.
Vis dėlto, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, Tarybos teiginį reikia atmesti dėl kelių priežasčių.
Pirma, reikia pažymėti, kad ginčijamo akto, kurį reikalaujama panaikinti, galios netekimas vykstant procesui savaime Bendrijos teismo neįpareigoja pripažinti, jog nėra reikalo priimti sprendimo dėl to, kad sprendimo priėmimo dieną nebebuvo bylos dalyko arba suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme (šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Wunenburger prieš Komisiją
,
C-362/05 P, Rink. p. I-4333
, 47 punktą).
Šiuo klausimu konstatuotina, kad Taryba ginčijamo reglamento formaliai nepanaikino (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo
Wunenburger prieš Komisiją
48 punktą).
Antra, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog ieškovė gali išsaugoti suinteresuotumą prašyti Bendrijos institucijos priimto akto panaikinimo, siekdama išvengti, kad tariamas šio akto neteisėtumas pasikartotų ateityje (šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo
Wunenburger prieš Komisiją
50 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 1986 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AKZO Chemie prieš Komisiją
, 53/85, Rink. p. 1965, 21 punktą ir 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Apesco prieš Komisiją
, 207/86, Rink. p. 2151, 16 punktą).
Toks suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme matyti iš EB 233 straipsnio pirmosios pastraipos, pagal kurią panaikintą aktą priėmusios institucijos privalo imtis būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti (šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo
Wunenburger prieš Komisiją
51 punktas).
Aišku, toks suinteresuotumas pareikšti ieškinį egzistuotų tik tada, jeigu tariamas neteisėtumas galėtų pasikartoti ateityje, nesvarbu, kokios būtų bylos aplinkybės, kuriomis pareikštas ieškinys (šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo
Wunenburger prieš Komisiją
52 punktas).
Taip yra su ieškiniu dėl panaikinimo, kaip nagrinėjama šioje byloje, kurį pareiškė įmonės, ginčydamos peržiūros procedūrą, po kurios joms buvo nustatytas antidempingo muitas, nors šis muitas nebetaikomas. Priešingai negu dempingo buvimo vertinimas, peržiūros procedūros sąlygos gali būti taikomos ateityje analogiškose procedūrose, todėl ieškovės išsaugo suinteresuotumą pareikšti ieškinį dėl ginčijamo reglamento jų atžvilgiu pradėtose antidempingo procedūrose ateityje, net jei jis nebedaro joms jokio poveikio (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo
Wunenburger prieš Komisiją
56–59 punktus).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad šiame ieškinyje ieškovės keliais aspektais ginčija Tarybos metodą, kurį ji pasirinko ginčijamame reglamente, nustatydama, ar jos įvykdė RES pripažinimo sąlygas bei apskaičiuodama jų dempingo skirtumą, t. y. metodus, kurie gali būti pritaikyti ateityje analogiškose procedūrose.
Trečia, ieškovė gali išsaugoti suinteresuotumą prašyti panaikinti su ja tiesiogiai susijusį aktą ir siekti, kad Bendrijos teismas nuspręstų, jog veiksmai jos atžvilgiu yra neteisėti, nes toks sprendimas ateityje gali būti pagrindas pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo, kuriuo siekiama tinkamai atlyginti ginčijamu aktu padarytą žalą (šiuo klausimu žr. 1998 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
,
C-68/94 ir C-30/95, Rink. p. I-1375
, 74 punktą).
Taip yra šioje byloje. Iš tikrųjų ginčijamu reglamentu ieškovių elektroninių svarstyklių importui penkis mėnesius buvo taikomas antidempingo muitas, kuris yra beveik dvigubai didesnis negu taikomas kitiems Kinijos gamintojams ir dėl kurio jų pardavimo kaina Bendrijoje padidėja daugiau kaip 50%.
Šiomis aplinkybėmis ieškovės yra suinteresuotos, kad ginčijamas reglamentas būtų pripažintas neteisėtu, nes toks konstatavimas susaistys Bendrijos teismą byloje dėl žalos atlyginimo ir galėtų būti pagrindas galimoms neteisminėms Tarybos ir ieškovių deryboms dėl joms padarytos žalos atlyginimo.
Ketvirta, patvirtinus Tarybos požiūrį, būtų pripažinta, kad institucijų priimti aktai, turintys ribotą poveikį laiko atžvilgiu ir nustojantys galioti pareiškus ieškinį dėl panaikinimo, kol Pirmosios instancijos teismas dar nėra priėmęs atitinkamo sprendimo, visiškai išvengia teisminės kontrolės, jei remiantis jais nebuvo gauta jokių įplaukų.
Tačiau tokia situacija nesuderinama su EB 230 straipsnio, kuriuo remdamasis Bendrijos teismas prižiūri Europos Parlamento ir Tarybos bei Tarybos, Komisijos ir Europos centrinio banko (ECB) priimtų teisės aktų, išskyrus rekomendacijas ir nuomones, ir Europos Parlamento aktų, galinčių turėti teisinių padarinių trečiosioms šalims, teisėtumą, prasme. Iš tikrųjų, jeigu Bendrija yra teisinė bendrija, nei jos valstybės narės, nei institucijos neišvengia jų teisės aktų atitikties pamatinei konstitucinei chartijai, tai yra EB sutarčiai, ir iš jos kylančiai teisei, kontrolės (šiuo klausimu žr. 1986 m. balandžio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Les Verts prieš Parlamentą
, 294/83, Rink. p. 1339, 23 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškovės išsaugo suinteresuotumą pareikšti ieškinį.
Dėl esmės
Grįsdamos savo ieškinius, ieškovės nurodo aštuonis pagrindus, iš kurių kai kuriuos galima sujungti. Pirmasis pagrindas susijęs su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto antrosios pastraipos pažeidimu. Antrasis pagrindas susijęs su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto pirmosios pastraipos pirmos įtraukos pažeidimu. Trečiasis pagrindas susijęs su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto pirmosios pastraipos antros įtraukos pažeidimu. Ketvirtasis pagrindas susijęs su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies pažeidimu. Penktasis ir aštuntasis pagrindai yra susiję su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkto pažeidimu. Galiausiai šeštasis ir septintasis pagrindai yra susiję su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies pažeidimu.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti antrąjį ir trečiąjį pagrindus.
A —
Dėl antrojo ir trečiojo pagrindų, susijusių su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto pirmosios pastraipos pirmos ir antros įtraukų pažeidimu
Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalyje nustatyta, kad importuojant prekes iš ne rinkos ekonomikos valstybių, nesilaikant tos pačios nuostatos 1–6 dalyse nustatytų taisyklių, normalioji vertė iš esmės apskaičiuojama pagal trečiosios rinkos ekonomikos valstybės kainą arba apskaičiuotą vertę.
Tačiau minėto reglamento 2 straipsnio 7 dalies b punkte numatyta:
„Atliekant su importu iš Rusijos ir Kinijos <…> susijusius antidempingo tyrimus, normalioji vertė bus apskaičiuojama pagal straipsnio 1–6 dalis, jei, remiantis vieno ar kelių gamintojų, kurių veikla turi būti tiriama, paduotais tinkamai pagrįstais skundais ir c (punkte) išdėstytais kriterijais ir tvarka įrodoma, kad minėtam gamintojui ar gamintojams dėl panašaus svarstomo gaminio gamybos ar pardavimo taikomos rinkos ekonomikos sąlygos. Kitais atvejais laikomasi (2 straipsnio 7 dalies a (punkte)) išdėstytų taisyklių.“
Galiausiai pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte numatyta:
„pagal (2 straipsnio 7 dalies) b (punktą) paduotas skundas turi būti išdėstomas raštu ir jame turi būti pateikta pakankamai įrodymų, jog gamintojas dirba rinkos ekonomikos sąlygomis, t. y.:
—
įmonių sprendimai dėl kainų, išlaidų ir sąnaudų, įskaitant, pavyzdžiui, išlaidas žaliavoms, technologijoms ir darbo jėgai apmokėti, gamybai, pardavimams ir investicijoms, priimami pagal rinkoje vyraujančią pasiūlą ir paklausą bei valstybei per daug nesikišant į šią sritį, o pagrindinės gamybos sąnaudos iš esmės atitinka rinkos kainą,
—
įmonės turi vieną aiškų svarbiausių apskaitos dokumentų, kurių nepriklausomas auditas buvo atliktas pagal tarptautinius apskaitos standartus ir kurie yra taikomi įvairiems tikslams, rinkinį,
<…>
ir
—
valiuta konvertuojama pagal rinkos kursą.
<…>“
Pradėjus peržiūros procedūrą ieškovės prašė suteikti joms RES. Taryba ginčijamame reglamente nurodė, jog šį prašymą reikia atmesti dėl to, kad ieškovės neatitinka dviejų pirmųjų ankstesnio punkto sąlygų (13–15 konstatuojamosios dalys).
Dėl pirmos sąlygos ginčijamame reglamente Taryba nusprendė, kad didelę valstybės įtaką ieškovėms parodo keli faktai. Pirma, vieno iš dviejų Kinijos gamintojų įstatuose jo valstybės kontroliuojamam partneriui, kuris nevaldo jokios įmonės kapitalo dalies ir pristatytas tik kaip vykdantis žemvaldžio funkcijas, leidžiama reikalauti kompensacijos, jeigu įmonė neįgyvendina savo gamybos, pardavimų ir pelno planų; antra, buvo būtina gauti vietos valdžios institucijų pritarimą, kad pastatus galima būtų pripažinti ilgalaikiu turtu ir pradėti išpirkti žemėnaudos teises; trečia, viena ieškovė niekada nebuvo mokėjusi nuomos mokesčio už žemėnaudos teises; ketvirta, ji gaudavo trečiosios šalies nemokamai suteikiamas banko garantijas (ginčijamo reglamento 16 konstatuojamoji dalis).
Dėl antros sąlygos, pagal kurią norinčios gauti RES įmonės turi įrodyti, kad turi vieną aiškų svarbiausių apskaitos dokumentų, kurių nepriklausomas auditas buvo atliktas pagal tarptautinius apskaitos standartus ir kurie yra taikomi įvairiems tikslams, rinkinį, Taryba ginčijamo reglamento 17 konstatuojamojoje dalyje nusprendė, kad ieškovės nesilaiko tam tikrų
International Accounting Standards Board
patvirtintų tarptautinių apskaitos standartų (
International Accounting Standard
, toliau – TAS).
Dėl TAS Taryba manė, kad ieškovės pažeidė tris pagrindinius apskaitos principus: duomenų kaupimo, atsargumo ir turinio viršenybės prieš formą. Tarybos nuomone, ieškovės taip pat nesilaikė 2 TAS dėl atsargų, nebuvo vedama ieškovių pastatų apskaita ir jų nusidėvėjimas nebuvo apskaičiuotas pagal 16 TAS, žemėvaldos teisės nebuvo amortizuotos pagal 38 TAS, ieškovės pažeidė 21 TAS dėl užsienio valiutų kurso pasikeitimo įtakos ir 36 TAS dėl turto vertės sumažėjimo, galiausiai keliose ieškovių audito ataskaitose buvo nurodytos atsargų apskaitos problemos ir buvo pažymėta, kad bendrovėje nėra specialios turto amortizacinių atskaitymų (į rezervus) politikos. Taryba taip pat nusprendė, jog tai, kad audito ataskaitose daugelis TAS pažeidimų nebuvo nurodyta, įrodo, kad auditas nebuvo atliktas remiantis tarptautiniais standartais (ginčijamo reglamento 17 ir 18 konstatuojamosios dalys).
1.
Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad ginčijamo reglamento 12–26 konstatuojamosiose dalyse Tarybos atliktas vertinimas, kuriame nustatyta, kad jos neatitinka dviejų pirmųjų pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalyje pateiktų kriterijų, yra neteisingas.
Antruoju pagrindu ieškovės nurodo, kad Taryba ginčijamame reglamente akivaizdžiai neteisingai išnagrinėjo klausimus, pirma, ar įmonių sprendimai dėl kainų, išlaidų ir sąnaudų priimami pagal rinkoje vyraujančią pasiūlą ir paklausą bei valstybei per daug nesikišant į šią sritį, ir antra, ar pagrindinės gamybos sąnaudos iš esmės atitinka rinkos kainą.
Trečiuoju pagrindu ieškovės nurodo, kad Taryba ginčijamame reglamente nepagrįstai nusprendė, jog jos neatitinka antros pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte numatytos sąlygos, pagal kurią norinčios gauti RES įmonės turi įrodyti, kad jos turi vieną aiškų svarbiausių apskaitos dokumentų, kurių nepriklausomas auditas buvo atliktas pagal tarptautinius apskaitos standartus ir kurie yra taikomi įvairiems tikslams, rinkinį.
Šiuo klausimu ieškovės pažymi, kad kadangi Komisijos šioje byloje pritaikyti apskaitos standartai, būtent, TAS, nėra patvirtinti Kinijoje, nė viena šioje šalyje įsteigta bendrovė neprivalo jų laikytis. Todėl, jei juos būtų privaloma taikyti, nė viena Kinijos įmonė negalėtų įgyti RES. Be to, net pačioje Bendrijoje pagal 2002 m. liepos 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1606/2002 dėl tarptautinių apskaitos standartų taikymo (
OL L 243, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 609), TAS privalo laikytis tik tam tikros bendrovės ir tik nuo 2005 m. sausio 1 dienos.
Be to, ieškovės nurodo, kad Tarybos posėdžio dėl reglamento Nr. 905/98, kuris įveda RES sąvoką į pagrindinį reglamentą, protokole Komisija raginama taip jį taikyti, kad visos įmonės, neatsižvelgiant į jų dydį, turėtų vienodas galimybes naudotis šiomis nuostatomis. Tačiau Bendrijos institucijos reikalauja, kad ieškovių apskaita atitiktų labai griežtus standartus, kurių mažos ir vidutinės įmonės negali laikytis.
Ieškovės kritikuoja tai, kad Bendrijos institucijos nebandė taikyti kitų pasaulyje pripažintų standartų, nors jos to kelis kartus prašė, ir pažymi, kad atlikdama patikrinimą
Shanghai Adeptech
patalpose Komisija paprašė šios bendrovės auditorius nedelsiant palikti patalpas ir taip atėmė iš bendrovės bet kokią galimybę pateikti paaiškinimus dėl apskaitos atitikties tarptautiniams standartams.
Galiausiai ieškovės mano, kad taikydama ginčijamame reglamente netinkamas apskaitos normas, kaip antai TAS, o ne pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto pirmosios pastraipos antroje įtraukoje paminėtus „tarptautinius apskaitos standartus“, Taryba padarė akivaizdžią abiejų bendrovių audituotų sąskaitų vertinimo klaidą.
Taryba atsako, kad antrąjį ir trečiąjį pagrindus reikia atmesti kaip nepagrįstus.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš jungtuko „ir“ vartojimo tarp 2 straipsnio 7 dalies c punkto ketvirtos ir penktos įtraukų bei iš jose nustatytų sąlygų pobūdžio matyti, kad jos yra kumuliacinės, todėl, jeigu gamintojas, prašantis suteikti jam RES, netenkina bent vienos sąlygos, jo prašymas tūri būti atmestas (2004 m. spalio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Shanghai Teraoka Electronics prieš Tarybą
, T-35/01, Rink. p. II-3663, 54 punktas).
Todėl, kadangi Taryba ginčijamame reglamente nusprendė, kad ieškovių prašymą suteikti joms RES reikia atmesti dėl to, kad jos netenkina nė vienos iš dviejų pirmųjų pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte numatytų sąlygų (13–15 konstatuojamosios dalys), remiantis šiais pagrindais galima panaikinti ginčijamą reglamentą tik tuo atveju, jeigu jie abu yra priimtini.
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas mano, kad visų pirma reikia išnagrinėti trečiąjį pagrindą.
Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad prekybos apsaugos priemonių srityje Bendrijos institucijos turi didelę diskreciją dėl ekonominių, politinių ir teisinių aplinkybių, kurias turi išnagrinėti, sudėtingumo (1996 m. birželio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
, T-162/94, Rink. p. II-427, 72 punktas; 1998 m. sausio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sinochem prieš Tarybą
, T-97/95, Rink. p. II-85, 51 punktas; 1998 m. liepos 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thai Bicycle prieš Tarybą
, T-118/96, Rink. p. II-2991, 32 punktas; 2002 liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Arne Mathisen prieš Tarybą
, T-340/99, Rink. p. II-2905, 53 punktas ir šio sprendimo 76 punkte minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronics prieš Tarybą
48 punktas).
Iš to matyti, kad Bendrijos teismo vykdoma institucijų vertinimo kontrolė turėtų apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikytasi procedūrinių taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ginčijamas pasirinkimas, ar nepadaryta akivaizdi klaida, vertinant šias aplinkybes, ir ar nebuvo piktnaudžiavimo įgaliojimais (1987 m. gegužės 7 m. Teisingumo Teismo sprendimo
NTN Toyo Bearing ir kt. prieš Tarybą
, 240/84, Rink. p. 1809, 19 punktas; šio sprendimo 79 punkte minėto sprendimo
Thai Bicycle prieš Tarybą
33 punktas; 79 punkte minėto sprendimo
Arne Mathisen prieš Tarybą
54 punktas ir 76 punkte minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronics prieš Tarybą
49 punktas).
Tas pats taikoma ir teisinei sistemai, faktinei ir politinei padėčiai atitinkamoje šalyje, kurią Bendrijos institucijos privalo įvertinti, kad nustatytų, ar eksportuotojas veikia rinkos sąlygomis valstybei per daug nesikišant ir atsižvelgiant į tai, ar gali jam būti suteikiamas rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančios įmonės statusas (76 punkte minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronics prieš Tarybą
49 punktas).
Be to, reikia pabrėžti, kad pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies b punkte numatytas produkto normaliosios vertės apskaičiavimo metodas yra 2 straipsnio 7 dalies a punkte tuo tikslu numatyto specifinio metodo, taikomo iš esmės prekių ne iš rinkos ekonomikos šalies importui, išimtis. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad bet kuri nuo bendros taisyklės nukrypti leidžianti nuostata ar jos išimtis turi būti aiškinama griežtai (1995 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Oude Luttikhuis ir kt
., C-399/93, Rink. p. I-4515, 23 punktas; 2001 m. sausio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C-83/99, Rink. p. I-445, 19 punktas ir 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C-5/01, Rink. p. I-11991, 56 punktas; šios sprendimo 76 punkte minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronics prieš Tarybą
50 punktas).
Galiausiai reikia pabrėžti, kad įrodinėjimo pareiga tenka eksportuojančiam gamintojui, kuris nori gauti RES. Iš tikrųjų pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte numatyta, jog skunde „turi būti pateikta pakankamai įrodymų“. Todėl Bendrijos institucijos neturi įrodyti, kad eksportuojantis gamintojas neatitinka šiam statusui gauti keliamų reikalavimų. Tačiau Bendrijos institucijos turi vertinti, ar eksportuojančio gamintojo pateiktų įrodymų pakanka, kad būtų patenkinti pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte įtvirtinti reikalavimai, o Bendrijos teismas tikrina, ar atliekant šį vertinimą nebuvo padaryta akivaizdi klaida (šio sprendimo 76 punkte minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronics prieš Tarybą
53 punktas).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia analizuoti, ar ieškovės argumentai gali įrodyti, jog Tarybos išvada apie tai, kad jos netenkina antros pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto sąlygos, yra akivaizdžiai klaidinga.
Šiuo klausimu ieškovės iš esmės nurodo, pirma, kad TAS neprivalomi Kinijoje ir kad Bendrijoje jie privalomi tik tam tikroms įmonėms.
Tačiau pirmiausia pabrėžtina, jog tas faktas, kad Kinijos įmonės pagal nacionalinę teisę neprivalo laikytis tam tikrų apskaitos standartų, neturi įtakos klausimui, ar jų apskaitą galima vertinti atsižvelgiant į šiuos standartus. Iš tikrųjų antroje pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte numatytoje sąlygoje aiškiai nurodoma, kad reikia atlikti tarptautinius standartus atitinkantį bet kokios norinčios gauti RES įmonės iš ne rinkos ekonomikos šalies apskaitos auditą, neatsižvelgiant į tai, ar šie standartai yra ar nėra privalomai taikomi. Būtent todėl, kad minėtoje valstybėje nėra rinkos ekonomikos, pagrindinis reglamentas reikalauja, kad suinteresuotos įmonės laikytųsi apskaitos standartų, kurie nebūtinai taikomi jų valstybėje.
Antra, reikia pabrėžti, kad tai, jog šiuo atveju taikomi tarptautiniai apskaitos standartai pagal Bendrijos teisės aktą nėra privalomi visoms Bendrijos įmonėms, nebūtinai reiškia, kad šie standartai arba kiti apskaitos standartai, kuriais siekiama tų pačių tikslų ir kurie juos įgyvendina taip pat griežtai ar net griežčiau, pagal jų nacionalinės teisės aktus nėra privalomi minėtoms įmonėms. Šis faktas taip pat nereiškia, kad šie standartai nėra plačiai pripažįstami pasaulyje arba kad jie negali konsoliduoti daugelio rinkos ekonomikos šalių, įskaitant valstybes nares, bendrųjų apskaitos principų.
Antra, ieškovės nurodo, kad tokios kaip jos mažos arba vidutinės įmonės negali laikytis TAS. Tačiau šis argumentas yra tik neįrodytas teiginys, kuris nėra net trumpai paaiškintas, nurodant priežastis, dėl kurių mažo arba vidutinio dydžio įmonė negali laikytis Komisijos šioje byloje taikomų apskaitos standartų. Todėl ieškovių argumentas yra nepriimtinas.
Trečia, ieškovės kritikuoja tai, kad Bendrijos institucijos nenagrinėjo jų apskaitos, taikydamos kitus, ne TAS, pasaulyje pripažintus tarptautinius standartus.
Vis dėlto konstatuotina, kad plačiai Bendrijos institucijų diskrecijai priklauso nagrinėti norinčių gauti RES įmonių apskaitos suderinamumą su jų pasirinktais pasaulyje pripažintais apskaitos standartais. Jei nagrinėjamos įmonės nesutinka su šiuo pasirinkimu, jos privalo įrodyti, kad institucijų pasirinkti standartai nėra pripažinti pasaulyje arba jog tai, kad jų apskaita tariamai pažeidžia šiuos standartus, pagal kitus pasaulyje pripažintus standartus nelaikoma pažeidimu, nes įrodinėjimo pareiga tenka norinčiai gauti RES eksportuojančiam gamintojui (žr. šio sprendimo 83 punktą). Tačiau ieškovės šioje byloje neįrodė nė vienos iš šių aplinkybių buvimo.
Pagaliau bet kuriuo atveju tam, kad visi ieškovės argumentai būtų atmesti, pakanka konstatuoti, jog nė vienas jų neprieštarauja Tarybos išvadai, padarytai ginčijamo reglamento 17 konstatuojamojoje dalyje, pagal kurią ieškovės atskaitomybė pažeidžia kai kuriuos pagrindinius apskaitos principus, tai yra, duomenų kaupimo, atsargumo ir turinio viršenybės prieš formą. Iš tikrųjų norint teisėtai užginčyti šią Tarybos išvadą, kurios pakanka patvirtinti jos vertinimą, kad ieškovės neatitinka antros pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto sąlygos, ieškovės turėtų įrodyti, kad jų apskaita atitinka minėtus principus arba kad kitus, ne TAS tarptautinius apskaitos standartus, kurie patys atitinka šiuos principus. Tačiau, užuot tai įrodžiusios, ieškovės tik kritikuoja Komisijos šiuo atveju taikytinų tarptautinių standartų pasirinkimą.
Iš to galima daryti išvadą, kad trečiąjį pagrindą reikia atmesti.
Todėl atsižvelgiant į šios išvados 76 ir 77 punktuose pateiktus argumentus, nebūtina nagrinėti antrojo pagrindo.
B —
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto antrosios pastraipos pažeidimu
1.
Pirminės pastabos
Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto antrojoje pastraipoje numatyta:
„Po specialių konsultacijų su Patariamuoju komitetu ir Bendrijos pramonei suteikus galimybę pareikšti pastabas, per tris mėnesius nuo tyrimo pradžios nustatoma, ar gamintojas atitinka 2 straipsnio 7 dalies c punkto kriterijus. Šis nustatytas statusas išlieka viso tyrimo metu.“
2004 m. rugpjūčio 2 d. Komisija priėmė Reglamentą Nr. 1408/2004, kuriuo remiantis buvo pradėta peržiūros procedūra. Šis reglamentas įsigaliojo kitą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, t. y. 2004 rugpjūčio 4 dieną.
2004 m. rugpjūčio 3 d. Komisija nusiuntė ieškovėms formą (toliau – RES formą), kurioje buvo pateiktas klausimas, ar joms turi būti suteiktas pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies b ir c punktuose numatytas RES, ir klausimas dėl individualaus režimo. Komisija turėjo gauti abiejų ieškovių atskirai užpildytą RES formą per penkiolika dienų nuo Reglamento Nr. 1408/2004 įsigaliojimo dienos. Tą pačią dieną Komisija nusiuntė ieškovėms klausimyną (toliau – antidempingo klausimynas), kad nustatytų, ar jos vykdo dempingą Bendrijoje. Abiejų ieškovių atskirai užpildytą klausimyną Komisija turėjo gauti iki 2004 m. rugsėjo 13 dienos.
2004 m. rugpjūčio 19 d. ieškovės pateikė Komisijai užpildytas RES formas, o 2004 m. rugpjūčio 20 d. jos išsiuntė minėtų formų priedo vertimą į anglų kalbą.
2004 m. rugsėjo 3 d. Komisija nusiuntė ieškovėms prašymą suteikti papildomos informacijos dėl jų atsakymų į RES formoje pateiktus klausimus. Buvo prašoma atsakyti iki 2004 m. rugsėjo 13 dienos. Be to, ji paprašė ieškovių, kad antidempingo klausimyno priedą (toliau – klausimyno priedas) taip pat užpildytų su jomis susijusi įmonė? Taivanyje įsteigta
Excell Precision Co. Ltd
(toliau –
Excell Taïwan
)? bei visos kitos su ieškovėmis susijusios įmonės, prekiaujančios elektroninėmis svarstyklėmis.
2004 m. rugsėjo 20 d. ieškovės pateikė Komisijai užpildytus antidempingo klausimynus.
2004 m. rugsėjo 21 d., Komisijai sutikus pratęsti terminą, ieškovės atsakė į minėtą 2004 m. rugsėjo 3 d. laišką. 2004 m. spalio 4 d. Komisija paprašė ieškovių papildyti savo atsakymus.
2004 m. spalio 5 d. ieškovės pateikė Komisijai
Excell Taïwan
ir kitos su jomis susijusios Taivanio bendrovės
Summing International Ltd
atskirai užpildytą klausimyno priedą.
2004 m. spalio 18–21 dienomis Komisija vietoje patikrino ieškovių atsakymuose į RES formoje nurodytus klausimus pateiktą informaciją.
2004 m. spalio 26 d. Komisija paprašė ieškovių papildyti RES formose pateiktą informaciją. Atsakymai į šiuos klausimus buvo pateikti Komisijai 2004 m. lapkričio 3 dieną. Lapkričio 15 d. Komisija perdavė naują prašymą pateikti informacijos šiuo klausimu, o 2004 m. lapkričio 17 d. gavo atsakymus.
2005 m. sausio 7 d. Komisija paprašė ieškovių ir kitų su jomis susijusių bendrovių, būtent Samoa įsteigtų
Bright Advance Co. Ltd
ir
Total Lead Ltd
, papildyti klausimyno priedą.
2005 m. sausio 14 d. Komisija pranešė ieškovėms, kad joms nebus suteiktas RES.
2005 m. sausio 25 d.
Bright Advance
ir
Total Lead
pateikė Komisijai atskirai papildytą klausimyno priedą.
2.
Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad kadangi peržiūra dėl naujo eksportuotojo buvo pradėta 2004 m. rugpjūčio 4 d. Reglamentu Nr. 1408/2004, praėjus trims mėnesiams po tyrimo, kurį Komisija turėjo atlikti pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto antrąją pastraipą, siekdama išspręsti klausimą, ar gamintojas atitinka sąlygas, būtinas gauti RES, terminas (toliau – trijų mėnesių terminas) suėjo 2004 m. lapkričio 4 dieną. Tačiau Komisija priėmė sprendimą dėl jų RES 2005 m. sausio 14 d. ir nepagrįstai labai uždelsė terminą.
Ieškovės nurodo, kad trijų mėnesių terminas užtikrina teisinį saugumą. Iš Komisijos susirašinėjimo su Taryba ir Europos Parlamentu, susijusio su ankstesnių šalių, kuriose nėra rinkos ekonomikos, vertinimu per antidempingo procedūras (KOM (97) 677 galutinis) bei iš Pasiūlymo dėl Tarybos reglamento, iš dalies pakeičiančio pagrindinį reglamentą (KOM (97) 677 galutinis), matyti, kad trijų mėnesių termino tikslas – priversti Bendrijos institucijas priimti galutinį sprendimą dėl RES nedarant poveikio normaliai tyrimo eigai. Ieškovės mano, kad viršijus trijų mėnesių terminą reikėtų panaikinti ginčijamą reglamentą, nes kitaip šis terminas neturėtų prasmės.
Ieškovės mano, jog išsamiai užpildė RES formas per nustatytą terminą, kaip tai nurodyta ginčijamo reglamento 13 konstatuojamojoje dalyje. Be to, Komisija prašė pateikti daug informacijos ir paaiškinimų, kurių dauguma jau buvo pateikti. Ieškovės atsakė per nustatytą terminą ir tik paprašė dar penkių dienų atsakyti į 2004 m. rugsėjo 3 d. laišką. Kiti terminai taip pat buvo pratęsti, tačiau jie buvo nustatyti atsakymams į antidempingo klausimyną pateikti, o ne atsakymams į RES formoje, kuri buvo priimta be jokių pastabų dėl jos išsamumo, pateiktus klausimus. Be to, ieškovės pripažįsta, jog viršijo tam tikrus atsakymo terminus, nustatytus prašymams atsakyti į antidempingo klausimynus, bet ne į RES formoje pateiktus klausimus.
Ieškovės pabrėžia, kad pateikus pirmuosius atsakymus į prašymus užpildyti RES formas Komisijai reikėjo dviejų mėnesių tam, kad ji priimtų sprendimą dėl jų teisės gauti RES. Be to, jos mano, kad Taryba negali remtis tuo, jog Komisija pateikė joms papildomų klausimų, kad galėtų pateisinti trijų mėnesių termino pažeidimą, nes turėjo nutraukti šią procedūrą.
Galiausiai ieškovės nurodo, kad trijų mėnesių termino viršijimas turėjo didelės įtakos sprendimui tikrinti jų ir
Toshiba Indonesia
pateiktą informaciją ar jos netikrinti. Iš tikrųjų, kadangi pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 5 dalį yra nustatytas maksimalus devynių mėnesių peržiūros procedūros terminas, jei Komisija būtų atlikusi tokį patikrinimą, tyrimo trukmė būtų viršijusi šį terminą. Neatlikus šio patikrinimo, apskaičiuojant ginčijamame reglamente antidempingo skirtumą nebuvo atsižvelgta į ieškovių nurodytus koregavimus bei šie apskaičiavimai nebuvo patikslinti remiantis
Toshiba Indonesia
pateikta informacija, o tai galėjo lemti kitus minėtų skaičiavimų rezultatus.
Taryba pripažįsta, kad Komisija nepriėmė sprendimo dėl RES per trijų mėnesių terminą, tačiau kartu su Komisija mano, jog dėl to ginčijamas reglamentas netampa neteisėtas.
3.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Šalys nesiginčija, kad šioje byloje trijų mėnesių terminas buvo viršytas. Tačiau jos nesutaria dėl šio viršijimo teisinio vertinimo. Ieškovės, priešingai negu teigia Komisija, mano, kad trijų mėnesių terminas yra privalomas, ir jį uždelsus ginčijamas reglamentas turėtų automatiškai netekti galios.
Šioje byloje svarbiausia ne nustatyti, ar trijų mėnesių terminas yra privalomas, bet tik išnagrinėti, kokios kyla pasekmės Komisijai viršijus terminą ir įvertinti, ar dėl tokio viršijimo ginčijamas reglamentas šiuo atveju netenka galios.
Visi ieškovių teiginiai, kad Komisijai bent kiek viršijus trijų mėnesių terminą reglamentas dėl vėliau atliekamos peržiūros automatiškai netenka galios, yra atmestini.
Iš tikrųjų pabrėžtina, kad pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto antrojoje pastraipoje nėra jokios informacijos apie tai, kokios būtų pasekmės, jeigu Komisija viršytų trijų mėnesių terminą. Konkrečiai kalbant, šiame straipsnyje nenurodoma, ar viršijus terminą turi būti privalomai suteiktas RES arba nebegalima tęsti aptariamo tyrimo; tik dėl šių priežasčių ginčijamas reglamentas galėtų automatiškai netekti galios dėl tokio uždelsimo.
Todėl, kadangi tokios informacijos nėra ir kitose pagrindinio reglamento nuostatose, siekiant nustatyti, ar juo įpareigojama privalomai suteikti RES arba nebegalima tęsti atitinkamo peržiūros tyrimo, kai Komisija viršija trijų mėnesių terminą, reikia išnagrinėti minėto reglamento tikslą ir struktūrą (pagal analogiją žr. 2005 m. sausio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Merck, Sharp & Dohme
, C-245/03, Rink. p. I-637, 26 punktą).
Kalbant apie tai, ar iš pagrindinio reglamento tikslo ir struktūros galima daryti išvadą, jog Komisijai viršijus trijų mėnesių terminą, RES privalomai suteikiamas jo paprašiusioms įmonėms, svarbu pabrėžti, pirma, pagrindiniame reglamente pateiktą skirtingą vertinimą tais atvejais, kai institucijos viršija ne trijų mėnesių terminą, o kitus procedūrinius terminus.
Pavyzdžiui, jeigu per mėnesį Taryba kvalifikuota balsų dauguma nenusprendžia kitaip dėl pasiūlymo nutraukti tyrimą, kurį Komisija atlieka 8 straipsnio 5 dalyje ir 9 straipsnio 2 dalyje numatytais atvejais, tyrimas laikomas nutrauktu pagal šias nuostatas. Be to, jeigu per vieną mėnesį Taryba paprasta balsų dauguma nenusprendžia atmesti pagrindinio reglamento, iš dalies pakeisto 2004 kovo 8 d. Reglamentu (EB) Nr. 461/2004 (OL L 77, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 150), 9 straipsnio 4 dalyje arba to paties reglamento 14 straipsnio 4 dalyje numatyto Komisijos pasiūlymo, minėti pasiūlymai priimami remiantis aptariamomis nuostatomis.
Taigi konstatuotina, kad kai pagrindiniu reglamentu siekiama nubausti už tai, kad institucijos nesilaiko procedūrinių terminų, numatant pareigą visiškai tenkinti prašymą arba nustatant kitas konkrečias pasekmes, jame tai aiškiai pažymima.
Antra, primintina, kad pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies b punkte numatytas normaliosios vertės apskaičiavimo metodas yra tam tikroms šalims taikoma 2 straipsnio 7 dalies a punkte numatyto metodo išimtis, kuri turi būti aiškinama griežtai (žr. šio sprendimo 76 punkte minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronics prieš Tarybą
50 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Taigi ji negali būti automatiškai taikoma, kai Komisija viršija trijų mėnesių terminą, nes nėra tai numatančios nuostatos.
Galiausiai dėl klausimo, ar iš pagrindinio reglamento tikslo ir struktūros matyti, kad Komisijai viršijus trijų mėnesių terminą Bendrijos institucijos negalėtų priimti reglamento, įvedančio nagrinėjamoms įmonėms antidempingo muitus, darytina išvada, kad bent jau atliekant peržiūros tyrimą, pavyzdžiui, nagrinėjamą šiuo atveju, pagrindinis reglamentas turi būti aiškinamas kaip nenumatantis tokių pasekmių.
Iš tikrųjų prašyme atlikti pirminio reglamento peržiūrą dėl „naujo eksportuotojo“ pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 4 dalį viena arba kelios įmonės, kurioms įvestas antidempingo muitas, nustatytas dar tuomet, kai jos neeksportavo nagrinėjamų prekių į Bendriją, reikalauja išnagrinėti dempingo skirtumą atsižvelgiant į jų ekonominę padėtį tam, kad joms galėtų būti nustatytas naujas tik šia padėtimi pagrįstas antidempingo muitas, kuris gal būtų mažesnis nei anksčiau taikomas muitas ar net visai panaikintas.
Šiomis aplinkybėmis negalima daryti išvados, kad jeigu minėtos įmonės būtų įsteigtos ne rinkos ekonomikos šalyje ir prašytų suteikti joms RES, Komisija turėtų nutraukti jų atžvilgiu tyrimą tuo atveju, jei viršytų trijų mėnesių terminą, nes tai dėl ne nuo jų priklausančių priežasčių prieštarautų šių įmonių pirminio prašymo tikslui peržiūrėti jų individualią padėtį.
Taip pat negalima daryti išvados, kad viršijus trijų mėnesių terminą Komisija turėtų pradėti naują tyrimą nagrinėjamų įmonių ir jų prašymo atžvilgiu, nes taip šis terminas praktiškai būtų pažeistas dar labiau, o sprendimo dėl RES priėmimas būtų nukeltas dar vėlesniam laikui.
Todėl atmetus teiginį, kad Komisijai bent kiek viršijus trijų mėnesių terminą reglamentas dėl vėliau atliekamos peržiūros automatiškai netenka galios, reikia išnagrinėti, ar dėl trijų mėnesių termino viršijimo šiuo atveju ginčijamas reglamentas netenka galios.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto antrojoje pastraipoje nustatytu trijų mėnesių terminu, be kita ko, siekiama užtikrinti, kad klausimas, ar gamintojas tenkina minėtame straipsnyje numatytus kriterijus, nebūtų sprendžiamas atsižvelgiant į jo poveikį dempingo skirtumo skaičiavimui. Taigi pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto paskutinis sakinys draudžia institucijoms, priėmus sprendimą dėl RES, vėliau iš naujo vertinti šiuo klausimu turimą informaciją (šiuo klausimu žr. 2006 m. lapkričio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Nanjing Metalink International prieš Tarybą
, T-138/02, Rink. p. II-4347, 44 punktas).
Todėl minėto termino veiksmingumas nenukentėtų, jei per laikotarpį tarp trijų mėnesių termino pabaigos ir sprendimo dėl RES priėmimo, atsižvelgiant į bylos aplinkybes būtų konstatuota, kad dėl prašančių suteikti joms RES įmonių veiksmų Komisija negali nustatyti, kokį poveikį jų prašomam dempingo skirtumo skaičiavimui galėtų turėti jos sprendimas dėl RES.
Šiuo atveju svarbu pažymėti, jog tai, kad Komisija viršijo trijų mėnesių terminą, neleido jai išspręsti klausimo, ar dėl savo poveikio dempingo skirtumo skaičiavimui RES būtų naudingas ieškovėms. Iš tikrųjų šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad ieškovės pateikė informacijos apie eksporto kainas, kuriomis jos pardavė prekes susijusioms įmonėms, o ne nepriklausomiems pirkėjams, nors ši informacija yra esminė skaičiuojant dempingo skirtumą. Visa informacija apie kainas, kuriomis buvo parduodamos prekės nepriklausomiems pirkėjams, pasiekė Komisiją tik 2005 m. sausio 28 d., t. y. priėmus galutinį sprendimą dėl RES suteikimo.
Be to, pabrėžtina, kad, kadangi Bendrijos institucijos neprivalo įrodyti, jog įmonė neatitinka RES gauti nustatytų sąlygų, o tik turi įvertinti, ar šios įmonės pateiktų duomenų pakanka įrodyti, kad minėtos sąlygos yra įvykdytos (žr. šio sprendimo 83 punktą), negalima reikalauti, kad Komisija priimtų sprendimą dėl įmonės prašymo suteikti RES nepasibaigus protingam laikotarpiui, skaičiuojamam nuo to laiko, kai ši įmonė pateikė jai visą informaciją, kurios, be kita ko, reikia tam, kad ji galėtų teisingai įvertinti šią informaciją bei, kaip numatyta pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto antrojoje pastraipoje, specialiai pasikonsultuoti su Patariamuoju komitetu ir suteikti Bendrijos pramonei galimybę pareikšti pastabas.
Tačiau pabrėžtina, kad ieškovės po kelių Komisijos prašymų papildė esminę informaciją, pateiktą pirminiuose atsakymuose į RES formoje pateiktus klausimus, ir, be kita ko, laiške, kurį ieškovės išsiuntė Komisijai 2004 m. rugsėjo 21 d., po to, kai Komisija sutiko ieškovių prašymu pratęsti šį terminą. Be to, 2004 m. spalio 4 d. laišku Komisija paprašė ieškovių papildyti jų atsakymą.
Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad ieškovių užpildytose RES formose ir informacijoje, kurią jos šiuo klausimu išsiuntė Komisijai, net vėliau buvo didelių spragų, susijusių, be kita ko, su apskaitos klausimais ir neleidusių Komisijai per tris mėnesius priimti sprendimo dėl jų teisės gauti RES.
Konkrečiai kalbant, kaip tai matyti iš laiško, kurį Komisija išsiuntė ieškovėms 2004 m. spalio 26 d., ieškovių atsakymai nepašalino abejonių dėl to, kaip jos sudaro rezervus pagal turto amortizacinių atskaitymų į rezervus politiką. Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad turi disponuoti šia informacija tam, kad galėtų priimti sprendimą dėl klausimo, ar ieškovės atitinka antrą pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto sąlygą.
Be to, iš to paties laiško matyti, kad
Shanghai Adeptech
patikrintų sąskaitų versija anglų kalba, kurios reikėjo tam, kad Komisija galėtų nuspręsti, ar ieškovės tenkina antrą pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto sąlygą, buvo neišsami.
Galiausiai iš nagrinėjamo laiško matyti, kad ieškovės pateikė tam tikros informacijos apie
Shanghai Adeptech
turto sudėtį, kuri neatitiko pateiktų pateisinančių dokumentų. Ieškovių turto sudėties klausimas – tai pagrindinis Komisijos klausimas nagrinėjant, ar jos tenkina pirmą pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto sąlygą.
Iš bylos medžiagos ir ypač iš faksimilės, kurią ieškovės išsiuntė Komisijai 2004 m. lapkričio 3 d., taip pat matyti, kad tik tą dieną, t. y. trijų mėnesių termino pabaigos išvakarėse, buvo pateikta visa aptariamas spragas užpildanti informacija.
Todėl, priešingai negu nurodo ieškovės, negalima aiškinti, kad pagal ginčijamo reglamento 13 konstatuojamąją dalį visi jų atsakymai į RES formoje pateiktus klausimus buvo išsamūs. Toks aiškinimas nekyla iš aptariamos konstatuojamosios dalies teksto, ir jį aiškiai paneigia ieškovių ir Komisijos susirašinėjimas.
Galiausiai bet kuriuo atveju darytina išvada, kad nesant nuostatos, tiesiogiai arba netiesiogiai numatančios tokio procedūrinio termino, koks nagrinėjamas šiuo atveju, viršijimo pasekmes, aktas, kurio priėmimo procedūrai taikomas nagrinėjamas terminas, dėl šio viršijimo gali būti iš dalies arba visiškai panaikintas tik tada, jei nustatyta, kad nesant šio tariamo pažeidimo to akto turinys būtų buvęs kitoks (šiuo klausimu žr. 1980 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 47 punktą ir 1986 m. balandžio 23 d. Sprendimo
Bernardi prieš Parlamentą
, 150/84, Rink. p. 1375, 28 punktą).
Tačiau ieškovės neįrodė, kad Komisijai neviršijus trijų mėnesių termino, Taryba būtų galėjusi priimti kitokį reglamentą, kuris būtų buvęs joms palankesnis nei ginčijamas reglamentas.
Ieškovės šiuo klausimu tik nurodo, kad trijų mėnesių termino viršijimas iš tikrųjų turėjo įtakos Komisijos sprendimui atlikti jų ir
Toshiba Indonesia
pateiktos informacijos patikrinimus vietoje. Jos taip pat nurodo, kad jei šie patikrinimai būtų buvę atlikti, Komisija būtų turėjusi geriausios informacijos, kuri būtų galėjusi nulemti kitokio reglamento priėmimą.
Šiuos argumentus reikia atmesti dėl dviejų priežasčių.
Pirma, ieškovės neįrodė, jog tai, kad Komisija viršijo trijų mėnesių terminą, yra susiję su jos sprendimu nedaryti nagrinėjamų patikrinimų arba kad tai turėjo tam tikros įtakos šiam sprendimui.
Iš tikrųjų ieškovės šiuo klausimu tik pažymi, jog peržiūros tyrimo, kaip antai šiuo atveju, trukmė pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 5 dalį ribojama devynių mėnesių laikotarpiu ir jei Komisija būtų atlikusi tokius patikrinimus, šis terminas būtų buvęs viršytas.
Pažymėtina, jog tiksliai nustatyta, kad pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 5 dalį peržiūros pagal 4 dalį visais atvejais turi būti užbaigtos per devynis mėnesius nuo peržiūros pradžios, o neužbaigus tyrimo per šį terminą taikytinos antidempingo priemonės lieka nepakitusios. Tačiau ieškovės nepaaiškino, kodėl institucijoms nusprendus atlikti patikrinimus, kurie, jų nuomone, yra būtini, būtų nesilaikoma devynių mėnesių termino.
Antra, ieškovės taip pat neįrodė, kad atlikusi reikalaujamus patikrinimus Komisija būtinai būtų gavusi informacijos, kurią turėdama būtų priėmusi palankesnį joms reglamentą negu ginčijamas. Iš tikrųjų ieškovės negali teigti, kad tuo atveju, jei Komisija per apsilankymą būtų patikrinusi jų pačių pateiktą informaciją, Taryba būtų galėjusi priimti joms palankesnį galutinį reglamentą. Be to, kalbant apie
Toshiba Indonesia
pateiktą informaciją, reikia pažymėti, kad ieškovės nepateikia jokių duomenų, leidžiančių manyti, kad, jeigu Komisija būtų patikrinusi juos vietoje, ginčijamas reglamentas būtų galėjęs joms būti palankesnis.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad šį pagrindą reikia atmesti.
C —
Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies pažeidimu
Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalyje nustatyta:
„Jei aplinkybės nepasikeitė, Komisija, pagal šį straipsnį atlikdama bet kuriuos peržiūrų ar muito grąžinimo tyrimus, taiko tą pačią metodiką, kuri buvo taikoma atliekant tyrimus, kurių pagrindu nustatytas muitas, tačiau atitinkamai atsižvelgia į 2 straipsnį, o ypač į jo 11 ir 12 dalis, bei į 17 straipsnį.“
Per pirminį tyrimą trys Kinijos eksportuojantys gamintojai nusprendė bendradarbiauti ir jiems buvo nustatytas individualus režimas kaip ir ieškovėms per peržiūros tyrimą. Šios trys bendrovės, kaip ir ieškovės per peržiūros tyrimą, paprašė suteikti joms RES pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalį.
Taryba nusprendė, kad Kinijos eksportuojantys gamintojai per pirminį tyrimą ir ieškovės per peržiūros tyrimą neatitiko pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkte nustatytų sąlygų ir atmetė atitinkamų įmonių prašymą suteikti RES. Todėl reikėjo eksportuojančių gamintojų kainas palyginti su normaliąja verte, nustatyta analogiškai rinkos ekonomikos šaliai, kaip numatyta pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalyje (pirminio reglamento 45–48 ir 52 konstatuojamosios dalys).
Ir per pirminį tyrimą, ir per peržiūros tyrimą institucijos nusprendė, kad Indonezija yra labiausiai tinkama trečioji rinkos ekonomikos šalis normaliajai vertei nustatyti (pirminio reglamento 49 ir 50 konstatuojamosios dalys).
Per pirminį tyrimą normalioji vertė buvo nustatyta pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 ir 3 dalis remiantis normaliosiomis vertėmis, nustatytomis Indonezijos gamintojai, būtent
Toshiba Indonesia
, naudojant patį konkurencingiausią paprasto segmento modelį, kuris dideliais kiekiais buvo parduodamas Indonezijos ir eksporto rinkose ir kuris buvo panašus į Kinijos ELS modelius, eksportuojamus į Bendriją (pirminio reglamento 53 konstatuojamoji dalis).
Per peržiūros tyrimą normalioji vertė buvo nustatyta pagal
Toshiba Indonesia
pateiktą informaciją. Tačiau nors šio gamintojo gamybos ir eksporto pardavimų apimtys buvo didelės, Taryba manė, kad jo pardavimai nepriklausomiems pirkėjams Indonezijos rinkoje nebuvo pakankamai reikšmingi nustatant normaliąją vertę, ir nusprendė remtis apskaičiuota produktų, panašių į ieškovės į Bendriją eksportuojamus produktus, verte, t. y. Indonezijoje gaminamų ELS gamybos sąnaudomis, pridedant pagrįstą pardavimo, bendrųjų bei administracinių sąnaudų (toliau – PBA sąnaudos) ir pelno sumą (ginčijamo sprendimo 29–33 ir 37–39 konstatuojamosios dalys).
Parduodant dideliais kiekiais nepriklausomiems importuotojams Bendrijoje, eksporto kaina per pirminį tyrimą buvo skaičiuojama remiantis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 8 dalimi pagal faktiškai sumokėtas arba mokėtinas kainas. Parduodant per susijusius Bendrijos importuotojus, ji buvo apskaičiuojama remiantis kaina, už kurią importuoti produktai buvo pirmą kartą perparduoti nepriklausomam pirkėjui, kaip numatyta pagrindinio reglamento 2 straipsnio 9 dalyje (pirminio reglamento 54 ir 55 konstatuojamosios dalys).
Kadangi per pirminį tyrimą Taryba nusprendė, kad ieškovės savo ELS į Bendriją parduodavo per susijusias tarpines įmones, eksporto kaina buvo nustatyta pagal perpardavimo kainą, Bendrijoje sumokėtą pirmo nepriklausomo pirkėjo (ginčijamo sprendimo 42 konstatuojamoji dalis).
Per pirminį tyrimą Taryba palygino normaliąją vertę ir eksporto kainą išvežant prekę iš gamyklos ir esant tam pačiam prekybos lygiui. Siekiant užtikrinti teisingą palyginimą, remiantis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalimi, buvo atsižvelgiama į besiskiriančius veiksnius, kurie turi įtakos kainoms ir jų palyginimui. Tam tikrais atvejais buvo daromi koregavimai dėl transporto, draudimo, krovos, pakrovimo ir papildomų išlaidų, kredito, komisinių, importo mokesčių ir išlaidų po pardavimo skirtumų (pirminio reglamento 56 konstatuojamoji dalis).
Per peržiūros tyrimą Taryba taip pat palygino normaliąją vertę ir eksporto kainą išvežant prekę iš gamyklos ir esant tam pačiam prekybos lygiui. Buvo atsižvelgta į kainas veikiančius skirtumus bei kainų palyginimą pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalį. Konkrečiai kalbant, kadangi su ieškovėmis susijusių prekybininkų funkcijos buvo panašios į už komisinius dirbančio agento funkcijas, Taryba pakoregavo eksporto kainą atsižvelgdama į komisinius, kaip numatyta pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies i punkte (ginčijamo reglamento 43–45 konstatuojamosios dalys).
1.
Šalių argumentai
Ieškovės pirmiausia konstatuoja prieštaravimą pirminiame reglamente. Minėto reglamento 50 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad atsižvelgiant į didelę
Toshiba Indonesia
vidaus pardavimų ir pardavimų eksportui apimtį, normalioji vertė Kinijos eksportuojančių gamintojų atžvilgiu buvo skaičiuojama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 ir 3 dalis. Tačiau iš
Toshiba Indonesia
per pirminį tyrimą pateiktų atsakymų į klausimyną matyti, kad ji visai neprekiavo ELS šalies viduje.
Nepaisant šio prieštaravimo, ieškovės nurodo, kad per peržiūros tyrimą Bendrijos institucijos iš dalies pakeitė svarbiausius normaliosios vertės ir eksporto kainos nustatymo metodikos, taikomos per pirminį tyrimą, aspektus.
Pavyzdžiui, pirma, ginčijamo reglamento 37 konstatuojamojoje dalyje Taryba atsižvelgė į su
Toshiba Indonesia
susijusios įmonės PBA sąnaudas, nors pirminiame reglamente nėra numatyta tokios koregavimų galimybės. Antra, Taryba per pirminį tyrimą, o ne per peržiūros tyrimą pakoregavo normaliąją vertę, atsižvelgdama į išlaidas po pardavimo, garantijas, kredito išlaidas arba komisinius už vidaus pardavimus (ginčijamo reglamento 43 konstatuojamoji dalis). Trečia, patikrinimai
Toshiba Indonesia
patalpose buvo atlikti ne per peržiūros tyrimą, o per pirminį tyrimą. Tačiau patikrinimams nustatytas reikalavimas taikyti tą pačią metodiką per abu tyrimus, tuo labiau, kad, Tarybos nuomone, sąlygos, kuriomis veikė
Toshiba Indonesia
, labai pasikeitė. Ketvirta, Taryba ginčijamo reglamento 45 konstatuojamojoje dalyje pakoregavo eksporto kainas, atsižvelgdama į susijusioms bendrovėms sumokėtus komisinius už pardavimus.
Taryba ginčija ieškovių argumentus.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Primintina, kad ir per pirminį tyrimą, ir per peržiūros tyrimą, normalioji vertė buvo nustatyta remiantis analogiškoje Kinijai šalyje veikiančio gamintojo duomenimis. Abiem atvejais pasirinkta analogiška šalis yra Indonezija, o pasirinktas Indonezijos gamintojas –
Toshiba Indonesia
.
Vis dėlto ieškovės mano, kad metodikos, pagal kurias per abu tyrimus buvo pasirinkta
Toshiba Indonesia
, šiek tiek skiriasi. Ieškovių nuomone, dėl šių skirtumų pažeidžiama pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalis.
Todėl reikia patikrinti, ar yra ieškovių nurodomų metodologinių skirtumų, ir jei taip, išnagrinėti juos atsižvelgiant į anksčiau minėtą nuostatą, siekiant nustatyti, ar dėl jų buvimo šioji buvo pažeista.
Pirmas ieškovių nurodomas metodologinis skirtumas tarp pirminio tyrimo ir peržiūros tyrimo yra tas, kad per šį tyrimą skaičiuodama
Toshiba Indonesia
produktų normaliąją vertę Taryba atsižvelgė į su šia bendrove susijusios įmonės PBA sąnaudas, p per pirminį tyrimą ji to nepadarė.
Konstatuotina, kad, kaip tai ginčijamo reglamento 40 ir 41 konstatuojamosiose dalyje pripažino pati Komisija, šiuo atveju taikomos metodikos iš esmės skyrėsi. Iš tikrųjų skirtumas aiškiai matyti lyginant ginčijamo reglamento 37 ir 38 konstatuojamąsias dalis ir pirminio reglamento 53 konstatuojamąją dalį.
Ginčijamame reglamente
Toshiba Indonesia
produktų normalioji vertė buvo nustatyta remiantis šios įmonės gaminamų ELS gamybos sąnaudomis, pridedant pagrįstą PBA sąnaudų ir pelno sumą. Šiuo atveju buvo atsižvelgta į
Toshiba Indonesia
ir su ja susijusios bendrovės PBA sąnaudas.
Atvirkščiai, per pirminį tyrimą
Toshiba Indonesia
produktų normalioji vertė buvo nustatyta remiantis ELS, kurios dideliais kiekiais buvo parduodamos Indonezijos ir eksporto rinkose ir kurios buvo panašios į Kinijoje pagamintas ELS, kaina.
Šį skirtumą tarp dviejų tyrimų paaiškina tas faktas, kad ginčijamame reglamente Taryba skaičiavo sudėtinę normaliąją vertę, nesusijusią su realiomis
Toshiba Indonesia
pardavimo kainomis, tuo tarpu pirminiame reglamente ji skaičiavo normaliąją vertę, remdamasi tokiomis kainomis.
Iš tikrųjų pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalį, jeigu panašus produktas parduodamas nepakankamais kiekiais, tokio produkto normalioji vertė gali būti nustatyta dviem būdais. Pirma, pagal jo gamybos sąnaudas produkto kilmės šalyje, pridėjus pagrįstas produkto PBA sąnaudas bei pagrįstą pelno maržą. Antra, pagal eksporto į trečiąją valstybę įprastomis prekybos sąlygomis kainą su sąlyga, kad tokia kaina yra tipiška.
Kaip matyti iš bylos medžiagos bei iš 2008 m. birželio 6 d. Tarybos pataisymų, ELS pardavimų Indonezijoje, į kuriuos buvo atsižvelgta per pirminį tyrimą, nepakanka skaičiuojant
Toshiba Indonesia
produktų normaliąją vertę. Šiomis aplinkybėmis Taryba pasirinko skaičiuoti minėtą vertę pagal
Toshiba Indonesia
eksporto kainas bei jos pardavimo kainas Indonezijoje.
Atliekant peržiūros tyrimą nagrinėjamo
Toshiba Indonesia
ELS modelio pardavimai taip pat buvo nepakankami, kad Taryba galėtų apskaičiuoti normaliąją vertę, remdamasi jų kainomis. Tačiau šiuo atveju Taryba nusprendė skaičiuoti normaliąją vertę, remdamasi pirmąją pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybe, t. y. pagal gamybos sąnaudas Indonezijoje, pridėjus pagrįstas produkto PBA sąnaudas bei pagrįstą pelną.
Taigi akivaizdu, kad susidūrusi su dviem identiškomis situacijomis, tai yra, su nepakankamais
Toshiba Indonesia
vidaus pardavimais, Taryba per abu aptariamus tyrimus veikė skirtingai. Todėl darytina išvada, kad šiuo atveju buvo pakeista normaliosios vertės skaičiavimo metodika ir kad taip padaryta ne dėl pasikeitusių aplinkybių. Be to, Taryba tai aiškiai pripažino 2008 m. birželio 6 d. pataisymuose.
Tačiau pabrėžtina, jog tai, kad ginčijamame reglamente Taryba nustatė
Toshiba Indonesia
produktų normaliąją vertę pagal šios įmonės pagamintų ELS gamybos sąnaudas, pridėjus produkto PBA sąnaudas bei pelną, o pirminiame reglamente šią vertę skaičiavo pagal
Toshiba Indonesia
ELS, kurios dideliais kiekiais buvo parduodamos Indonezijos ir eksporto rinkose ir kurios buvo panašios į Kinijoje pagamintas ELS, kainą, šiuo atveju negali būti laikoma metodikos pakeitimu, prieštaraujančiu Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 daliai.
Iš tikrųjų pabrėžtina, kad jeigu ginčijamame reglamente Taryba būtų skaičiavusi normaliąją vertę taip, kaip darė pirminiame reglamente, tai yra, atsižvelgdama į
Toshiba Indonesia
eksporto kainas ir pardavimo kainas Indonezijoje, ji būtų pažeidusi pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalį.
Be to, minėtame straipsnyje nustatyta, kaip teigiama šio sprendimo 169 punkte, kad kai panašaus produkto pardavimų nepakanka, minėto produkto normalioji vertė gali būti skaičiuojama arba pagal jo gamybos sąnaudas produkto kilmės šalyje, pridėjus pagrįstas produkto PBA sąnaudas bei pagrįstą pelną, arba pagal eksporto į trečiąją valstybę įprastomis prekybos sąlygomis kainas su sąlyga, kad tokios kainos yra tipiškos, o tai neleidžia pridėti prie jų vidaus pardavimų, kurie laikomi nepakankamais, kainos.
Tačiau primintina, kad nors pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalyje numatyta, kad, jei aplinkybės nepasikeitė, Komisija, pagal šį straipsnį atlikdama bet kuriuos tyrimus, taiko tą pačią metodiką, kaip ir atliekant tyrimus, kurių pagrindu nustatytas muitas, vis dėlto iš jo matyti, kad taikoma metodika turi atitikti pagrindinio reglamento 2 ir 17 straipsnius.
Iš to matyti, kad per peržiūros tyrimą institucijos neprivalo taikyti tokios metodikos kaip per pirminį tyrimą, jei ji neatitinka pagrindinio reglamento 2 straipsnio nuostatų.
Bet koks kitoks aiškinimas lemtų absurdišką situaciją, t. y. jeigu Taryba skaičiuotų normaliąją vertę, pridėdama
Toshiba Indonesia
eksporto kainas bei tikrąsias pardavimo kainas Indonezijoje, ieškovės galėtų teisėtai reikalauti panaikinti ginčijamą reglamentą, motyvuodamos pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalies pažeidimu, o jeigu Taryba skaičiuotų sudėtinę normaliąją vertę, galėtų reikalauti panaikinti ginčijamą reglamentą, motyvuodamos pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies pažeidimu.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamas reglamentas negali būti panaikintas dėl ieškovių nurodomų metodologinių skirtumų per pirminį ir peržiūros tyrimus.
Antras ieškovių nurodomas metodologinis skirtumas yra tas, kad per pirminį tyrimą Taryba atliko tam tikrus
Toshiba Indonesia
produktų normaliosios vertės koregavimus, atsižvelgdama, be kita ko, į išlaidas po pardavimo, nors per peržiūros tyrimą tokių koregavimų nedarė.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad per antidempingo tyrimą gali prireikti, remiantis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalimi, atlikti eksporto kainos ir normaliosios vertės koregavimus atsižvelgiant į besiskiriančius veiksnius, kurie, kaip tvirtinama arba įrodyta, turi įtakos kainoms ir kainų palyginimui. Tačiau tokių koregavimų paprastai nereikia tais atvejais, kai remiamasi sudėtine normaliąja verte, t. y. dirbtinai nustatyta. Iš tikrųjų tokioje situacijoje normalioji vertė neatspindi realaus skaičiaus, kuriame neturi būti nieko, kas galėtų paveikti palyginimą, o yra sudaryta tik iš nagrinėjamų gamybos sąnaudų, pridėjus pagrįstas produkto PBA sąnaudas bei pelną. Todėl ginčijamame reglamente apskaičiuotos
Toshiba Indonesia
produktų normaliosios vertės koregavimų nebuvimas yra tiesioginė pasekmė to, kad minėtame reglamente Taryba rėmėsi sudėtine normaliąja verte.
Taigi, kadangi Taryba teisingai pritaikė sudėtine verte grindžiamą metodiką (žr. šio sprendimo 177–179 punktus), ieškovės negali ginčyti šios metodikos praktinių pasekmių.
Trečias ieškovių nurodytas metodologinis skirtumas yra tas, kad ginčijamo sprendimo 45 konstatuojamojoje dalyje Taryba pakoregavo eksporto kainas, atsižvelgdama į su ieškovėmis susijusioms bendrovėms tariamai sumokėtus komisinius už pardavimus, nors to nepadarė pirminiame reglamente.
Tačiau šis skirtumas tarp dviejų nagrinėjamų tyrimų negali būti laikomas pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalyje draudžiamu metodikos pakeitimu.
Iš tikrųjų per pirminį tyrimą Taryba neskaičiavo ieškovių eksporto, kuris per minėtą tyrimą nebuvo nagrinėjamas, kainos. Būtent dėl to jos paprašė, ir prašymas buvo patenkintas, pripažinti jas naujomis eksportuotojomis, kaip tai numatyta ginčijamo reglamento 9–11 konstatuojamosiose dalyse. Tačiau kiekvienos eksportuotojos kaina per kiekvieną tyrimą turi būti apskaičiuota atsižvelgiant į ypatingą minėtos eksportuotojos padėtį. Taigi negalima daryti išvados, kad šiuo atveju pritaikius koregavimus atliktas eksporto kainos skaičiavimas, – pagrįstas aplinkybėmis, kai Taryba manė, kad ieškovės eksportuoja savo produktus į Bendriją, – gali būti laikomas metodikos pakeitimu pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies prasme.
Paskutinis ieškovių nurodytas metodologinis skirtumas yra tas, kad per pirminį tyrimą buvo atlikti
Toshiba Indonesia
pateiktos informacijos patikrinimai vietoje, o per peržiūros tyrimą to nebuvo padaryta.
Tačiau darytina išvada, kad pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalyje nustatyta Komisijos pareiga atliekant bet kuriuos peržiūrų tyrimus pagal minėtą straipsnį taikyti tą pačią metodiką, kaip atliekant tyrimus, kurių pagrindu nustatytas muitas, neapima pareigos arba draudimo per peržiūros tyrimą atlikti patikrinimus vietoje priklausomai nuo to, ar tokie patikrinimai buvo atlikti per pirminį tyrimą. Iš tikrųjų informacijos patikrinimas negali būti laikomas pasirinktos dempingo buvimo nustatymo metodikos dalimi, o tik būdu gauti informacijos, leidžiančios taikyti nagrinėjamą metodiką.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti šį pagrindą.
D —
Dėl penktojo ir aštuntojo pagrindų, susijusių su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkto pažeidimu
Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkte numatyta:
„Importuojant prekes iš ne rinkos ekonomikos valstybių <…>, normalioji vertė apskaičiuojama pagal trečiosios rinkos ekonomikos valstybės kainą arba apskaičiuotą vertę, arba pagal kainą, taikomą importuojant iš tokios trečiosios valstybės į kitas valstybes, įskaitant Bendriją, o jei tai neįmanoma – remiantis kuriuo nors kitu pagrįstu pagrindu, įskaitant už panašų gaminį Bendrijoje faktiškai sumokėtą arba mokėtiną kainą, kuri prireikus tinkamai pakoreguojama, kad būtų įskaičiuojamas pagrįstas pelnas.
Atitinkama trečioji rinkos ekonomikos valstybė parenkama pagrįstu būdu ir tinkamai atsižvelgiant į visą atrankos metu pateiktą patikimą informaciją. Be to, atsižvelgiama į terminus, tam tikrais atvejais pasirenkama trečioji rinkos ekonomikos valstybė, kuri dalyvauja tame pačiame tyrime.
Pradėjus tyrimą, tyrime dalyvaujančioms šalims iš karto pranešama apie pasirinktą trečiąją rinkos ekonomikos valstybę ir suteikiamas 10 dienų laikotarpis pastaboms pareikšti.“
Ginčijamame reglamente Taryba apskaičiavo
Toshiba Indonesia
sudėtinę normaliąją vertę pagal Indonezijoje gaminamų ELS gamybos sąnaudas, pridedant pagrįstą PBA sąnaudų ir pelno sumą (37 konstatuojamoji dalis).
Siekdama apskaičiuoti taikytiną pelno maržą bei turėdama omenyje, kad iš anksto nustatyta, jog
Toshiba Indonesia
vidaus pardavimų nepakanka, Taryba nusprendė remtis pelno marža, kuri atliekant pirminį tyrimą buvo naudojama normaliajai vertei iš Taivano importuojamoms ELS apskaičiuoti, nes šios svarstyklės priklauso tai pačiai kategorijai, kaip ir
Toshiba Indonesia
svarstyklės (ginčijamo sprendimo 39 konstatuojamoji dalis).
1.
Šalių argumentai
Penktuoju pagrindu ieškovės nurodo, kad nors Bendrijos institucijos privalo įsitikinti joms teikiamos informacijos teisingumu, Komisija nepatikrino
Toshiba Indonesia
pateiktos informacijos, ir todėl ja negalima remtis skaičiuojant sudėtinę normaliąją vertę.
Konkrečiai kalbant, sprendžiant iš
Toshiba Indonesia
pateiktos nekonfidencialios informacijos, joje buvo daugybė trūkumų. Pelningumo lentelėje nebuvo duomenų apie gamybos sąnaudas, galutinių produktų pirkimus arba atsargų pasikeitimus ir koregavimus. Atsargų lentelėje nebuvo pažymėta joks atsargų judėjimas, o taip būti negali. Pardavimų vidaus rinkoje lentelėje nebuvo prašomos informacijos. Gamybos sąnaudų lentelėje buvo, pirma, informacija apie tiesiogines sąnaudas, apie vykstančius darbus ir apie bendrąsias išlaidas, „nepatirtas“ arba lygias „0“, antra, skaičiai, parodantys nekintamas transporto, krovos bei PBA sąnaudas. Galiausiai, remiantis atitinkama lentele, PBA sąnaudų bendra suma per laikotarpį nuo paskutinių finansinių metų iki peržiūros procedūros padidėjo, o pagal kitą lentelę – sumažėjo. Taigi Taryba privalėjo nustatyti, ar šio gamintojo konfidencialūs atsakymai į klausimyną yra pakankamai nuoseklūs.
Bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į daugybę pateiktos informacijos trūkumų, Komisija tegalėjo atlikti apytikslį ir todėl neteisingą sudėtinės normaliosios vertės, kuria buvo remiamasi per peržiūrą, skaičiavimą.
Ieškovės taip pat nurodo, kad Komisija jas diskriminavo, nes per peržiūros tyrimą nepatikrino
Toshiba Indonesia
pateiktų duomenų ir informacijos, nors per pirminį tyrimą tai padarė. Šiuo klausimu ieškovės pabrėžia, kad atliekant Bendrijoje peržiūros tyrimus dar nėra buvę precedento, kad Bendrijos institucijos nepatikrintų eksporto kainų ir normaliosios vertės.
Be to, jei, kaip teigia Komisija, šios bylos aplinkybės iš esmės pasikeitė, tuo labiau reikėjo atlikti naują tyrimą.
Be to, aštuntuoju pagrindu ieškovės nurodo, kad Tarybos atliktas pelno maržos, į kurią turi būti atsižvelgta nustatant
Toshiba Indonesia
sudėtinę normaliąją vertę, skaičiavimas pažeidžia pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalį. Iš tikrųjų ši pelno marža buvo nustatyta kitoje rinkoje daugiau kaip prieš penkerius metus, o tai yra neįprasta dar ir dėl to, kad
Toshiba Indonesia
nebeprekiauja vidaus rinkoje, nes tai ne taip pelninga kaip anksčiau.
Dėl penktojo pagrindo Taryba nurodo, pirma, kad sprendimą atlikti patikrinimus vietoje turi priimti Komisija. Tačiau per peržiūros tyrimą
Toshiba Indonesia
nebuvo apsilankyta, nes jos pateikta informacija atitiko Komisijos patikrintą informaciją, pateiktą per pirminį tyrimą ir patvirtintą pateisinančiais dokumentais.
Antra, Taryba mano, kad galima remtis
Toshiba Indonesia
pateikta informacija skaičiuojant sudėtinę normaliąją vertę ir kad institucijos ją vertino teisingai.
Trečia, Taryba ginčija ieškovių nurodomus tariamus
Toshiba Indonesia
pateiktos informacijos trūkumus.
Ketvirta, Taryba nurodo, jog ieškovės neįrodė, kad pagal teismų praktiką buvo diskriminuojamos.
Dėl aštuntojo pagrindo Taryba nurodo, kad apskaičiuodama ginčijamame reglamente normaliąją vertę teisingai nustatė
Toshiba Indonesia
pelno maržą. Be to, jei institucijos remtųsi realia pelno marža, nustatyta atsižvelgiant į retus Indonezijos gamintojo pardavimus, sudėtinė normalioji vertė būtų didesnė.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Šiuos pagrindus ieškovė, iš esmės grindžia trim argumentais. Pirma, pažymi, kad ginčijamame reglamente Tarybos atliktas
Toshiba Indonesia
sudėtinės normaliosios vertės skaičiavimas yra nepatikimas ir neteisingas dėl to, kad šios įmonės gamybos ir PBA sąnaudų skaičiavimas atliktas remiantis tam tikra nagrinėjamos bendrovės pateikta informacija, kuri, jų nuomone, netiksli ir nepatikrinta. Antra, jos pažymi, kad
Toshiba Indonesia
produktų normaliosios vertės skaičiavimas yra neteisingas dėl to, kad ši pelno marža buvo skaičiuota remiantis Taivano įmonės pelno marža. Galiausiai, trečia, ieškovės mano, kad buvo diskriminuojamos.
Įvairių dempingo skirtumo skaičiavimo metodikų, kurios nurodytos pagrindinio reglamento 2 straipsnio 11 dalyje, pasirinkimas bei normaliosios produkto vertės nustatymas apima sudėtingų ekonominių aplinkybių vertinimą, todėl vykdant tokio vertinimo teisminę kontrolę reikia tik patikrinti, ar buvo laikytasi procedūros taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ginčytinas pasirinkimas, ar nepadaryta akivaizdžios klaidos vertinant šias aplinkybes ir ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais (žr. 2007 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ikea Wholesale
, C-351/04, Rink. p. I-7723, 41 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Taigi ieškovės gali reikalauti panaikinti ginčijamą reglamentą dėl priežasčių, nurodytų pirmuose dviejuose argumentuose, kuriais remiasi, tik tuo atveju, jei joms pavyktų įrodyti, kad nurodomos klaidos yra akivaizdžios.
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia atskirai išnagrinėti iš pradžių du pirmuosius ieškovių argumentus, po to argumentą, susijusį su jų diskriminavimu.
a) Dėl pirmojo argumento, susijusio su sudėtinės normaliosios vertės nustatymu remiantis nepatikrinta ir netikslia informacija
Ieškovės iš esmės kritikuoja
Toshiba Indonesia
pateiktą informaciją, kuria buvo remiamasi skaičiuojant sudėtinę normaliąją vertę, dėl dviejų priežasčių.
Pirma, ieškovės nurodo, kad
Toshiba Indonesia
pateikta informacija nebuvo patikrinta apsilankius įmonėje, todėl ji yra nepatikima.
Šiuo klausimu pabrėžtina, jog dėl to, kad per antidempingo tyrimą pateikta informacija nebuvo patikrinta apsilankius įmonėje, ji netampa neteisinga ir būtinai nepatikima.
Iš tikrųjų, nors pagal pagrindinio reglamento 6 straipsnio 8 dalį, išskyrus to paties reglamento 18 straipsnyje numatytus atvejus, t. y., kai nebendradarbiaujama, Komisija turi kiek įmanoma tikrinti suinteresuotų šalių pateiktą ir išvadas grindžiančią informaciją, nėra jokių kliūčių patikrinti šios informacijos tinkamiausiu, jos manymu, būdu, ne tik apsilankius vietoje. Tai taip pat patvirtina faktas, kad pagal pagrindinio reglamento 16 straipsnį tokie apsilankymai rengiami tik tada, jei Komisija mano, kad taip reikia.
Todėl reikia išnagrinėti, ar Komisija pakankamai patikrino
Toshiba Indonesia
pateiktą informaciją kitu būdu, o ne apsilankydama joje.
Šiuo klausimu Taryba nurodo, kad
Toshiba Indonesia
pateikta informacija atitinka per pirminį tyrimą pateiktą informaciją bei minėtos bendrovės pateiktus pateisinančius dokumentus. Ieškovės neginčija šio teiginio.
Be to, vertindamos būtinybę tikrinti
Toshiba Indonesia
per peržiūros tyrimą pateiktą informaciją apsilankant įmonėje, Bendrijos institucijos gali teisėtai atsižvelgti į tą faktą, kad ši bendrovė jau pateikė tokią informaciją per pirminį tyrimą ir atitinkamai suteikė aptariamoms institucijoms galimybę tikrinti, įskaitant apsilankymą įmonėje, informacijos, pateiktos likus protingam terminui iki peržiūros tyrimo datos, patikimumą.
Šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad atitinkamos institucijos nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos nusprendusios, kad nebūtina tikrinti
Toshiba Indonesia
pateiktos informacijos apsilankant įmonėje.
Antra, ieškovės pabrėžė, nors ir labai trumpai, kad
Toshiba Indonesia
pateiktoje informacijoje yra tam tikrų konkrečių trūkumų, kurie paaiškėjo nagrinėjant nekonfidencialią informaciją, ir iš kurių matyti, kad Komisija galėjo atlikti tik apytikslį ir, vadinasi, neteisingą
Toshiba Indonesia
normaliosios vertės skaičiavimą.
Pirma, jos nurodo, kad specialioje
Toshiba Indonesia
pelningumo lentelėje pateikta informacija neapima jokių duomenų apie gamybos išlaidas, galutinių produktų pirkimus arba atsargų pasikeitimus ir koregavimus.
Tačiau reikia pabrėžti, kad ginčijamame reglamente Taryba skaičiavo
Toshiba Indonesia
sudėtinę normaliąją vertę remdamasi ne jos, o Taivano bendrovės pelno marža. Iš to matyti, kad net jei
Toshiba Indonesia
pelningumo lentelėje pateikta informacija būtų nepakankama, tai neturėtų jokios įtakos sudėtinės normaliosios vertės skaičiavimui. Todėl bet kokia ieškovių kritika informacijos atžvilgiu yra neefektyvi.
Antra, ieškovės nurodo, kad specialioje
Toshiba Indonesia
atsargų lentelėje pateiktoje informacijoje neatsispindi atsargų judėjimas, o taip būti negali.
Šiuo klausimu pažymėtina, pirma, kad ieškovės visai nepaaiškino, kodėl šia informacija buvo remiamasi arba ja reikėjo remtis skaičiuojant sudėtinę normaliąją vertę, ir todėl negali teigti, kad dėl klaidingumo ji galėjo turėti įtakos šios vertės skaičiavimui. Antra, pažymėtina, jog Taryba atsako, o ieškovės to neginčija, kad
Toshiba Indonesia
siuntė savo prekes susijusiai įmonei, tai yra,
Toshiba TEC Singapore
(toliau –
Toshiba Singapore
), kuri prekiavo ELS ir, atitinkamai, turimomis atsargomis, o tai paaiškina ieškovių nurodomą aplinkybę (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 259–262 punktus). Todėl darytina išvada, kad ieškovės neįrodė nė vieno trūkumo lentelėse, kuris galėtų būti pagrindas ginčyti normaliosios vertės skaičiavimą.
Trečia, ieškovės nurodo, kad specialioje
Toshiba Indonesia
pardavimų vidaus rinkoje lentelėje pateikta informacija neatitinka Komisijos paprašytos informacijos.
Tačiau pažymėtina, kad ieškovės visai nepaaiškino, kodėl šia tariamai neegzistuojančia informacija reikėjo remtis skaičiuojant sudėtinę normaliąją vertę, ir todėl negali teigti, kad informacijos nebuvimas galėjo turėti įtakos šios vertės skaičiavimui. Be to, Taryba atsako, o ieškovės to neginčija, kad minėtoje lentelėje pateikta informacija apie visą Indoneziją, o ne tik apie
Toshiba Indonesia
, kuri neturėjo informacijos apie kitus gamintojus, nagrinėjamos prekės importą ir eksportą iš Indonezijos, o tai paaiškina, kodėl šioje lentelėje nėra dalies Komisijos paprašytos informacijos.
Todėl taip pat darytina išvada, kad ieškovės neįrodė nė vieno trūkumo nagrinėjamoje lentelėje, kuriuo remiantis būtų galima ginčyti normaliosios vertės skaičiavimą.
Ketvirta, ieškovės nurodo, kad specialioje
Toshiba Indonesia
gamybos lentelėje yra pateikiama informacija apie tiesiogines sąnaudas, vykstančius darbus ir bendrąsias išlaidas, kurios buvo „nepatirtos“ arba lygios „0“, bei nekintami skaičiai, parodantys transporto, krovos bei PBA sąnaudas.
Taryba dėl informacijos apie tiesiogines sąnaudas, vykstančius darbus ir bendrąsias išlaidas pažymi, o ieškovės to neginčija, kad žymos „nepatirtos“ ir „0“ paaiškinamos tuo, kad
Toshiba Indonesia
pateikė informaciją apie savo sąnaudas ELS modeliui, kuris pagamintas siunčiamas
Toshiba Singapore
. Todėl būtent šioji patiria daugiausia atitinkamų išlaidų.
Be to, svarbu pažymėti, kad iš bylos medžiagos matyti, jog klausimynas, kurį šioje byloje Komisija išsiuntė
Toshiba Indonesia
, yra standartinis, pritaikytas daugeliui prekių ir be kitų elementų apima daug lentelių, suskirstytų į iš anksto sudarytas grupes. Tačiau, kaip pabrėžia Taryba, kai kurios grupės nebuvo skirtos tam tikroms prekėms arba tam tikriems modeliams. Todėl klausimyno gavėjo atsakymas negalėjo būti kitoks nei „0“ arba „nepatirtos“, ir ieškovės negali pagrįstai kritikuoti nagrinėjamos informacijos, motyvuodamos tik minėtų žymų buvimu ir nenurodydamos, net trumpai, kodėl atitinkamų grupių informacija yra svarbi.
Be to, Taryba nurodo, o ieškovės tam neprieštarauja, kad nagrinėjamoje lentelėje
Toshiba Indonesia
pateikė tik duomenis apie ELS ir nepateikė duomenų apie kitas prekes, o tai paaiškina kodėl skiltyje „Visos prekės“ visais atvejais pažymėta „nepatirta“.
Dėl tos aplinkybės, kad skaičiai, parodantys transporto, krovos bei PBA sąnaudas, nesikeičia, pakanka pažymėti, jog ieškovės net trumpai nepaaiškina, kaip tai įrodo, kad nagrinėjamoje lentelėje pateikta informacija yra neteisinga. Todėl ieškovės negali remtis šia tariama klaida ginčydamos ginčijamo reglamento teisėtumą.
Iš to matyti, jog ieškovės neįrodė, kad
Toshiba Indonesia
lentelėje pateiktoje informacijoje yra trūkumų.
Penkta, ieškovės mano, kad lentelėje nurodytas PBA sąnaudų padidėjimas per laikotarpį nuo paskutinių finansinių metų iki tiriamojo laikotarpio yra nepatikimas, nes kitoje lentelėje nurodyta bendra suma sumažėjo.
Tačiau pabrėžtina, kad ieškovės vėl ginčija tik informacijos tikslumą, nepaaiškindamos, kodėl ja reikia remtis skaičiuojant sudėtinę normaliąją vertę, ir todėl negali teigti, kad šios labai konkrečios informacijos, o ne visų kitų
Toshiba Indonesia
pateiktų duomenų, kuriais buvo remiamasi skaičiuojant sudėtinę normaliąją vertę, buvimas šiuo atveju gali turėti įtakos minėtam skaičiavimui.
Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad PBA sąnaudas parodanti lentelė apima visas
Toshiba Indonesia
pagamintas prekes, o kitoje ieškovių nurodomoje lentelėje atsispindi tik konkretus modelis, pagal kurį buvo skaičiuojama normalioji vertė, tai paaiškina ieškovių nurodomą skirtumą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad ieškovėms nepavyko įrodyti, kad, remdamasi
Toshiba Indonesia
pateikta informacija, Komisija galėjo atlikti tik apytikslį ir todėl neteisingą šios įmonės normaliosios vertės skaičiavimą. Todėl šis argumentas nepriimtinas.
b) Dėl antro argumento, susijusio su
Toshiba Indonesia
nustatytos pelno maržos netinkamumu
Iš karto reikia pažymėti, jog ieškovės neginčija, kad pelno maržos dydis, kurį Taryba, skaičiuodama normaliąją vertę, nustatė
Toshiba Indonesia
, yra pagrįstas.
Ieškovės tik teigia, kad šios maržos dydžio nustatymas remiantis per pirminį tyrimą nustatyta Taivano bendrovės pelno marža yra nepagrįstas, motyvuodamos tuo, kad Taivano rinka skiriasi nuo Indonezijos rinkos ir kad pirminio tyrimo laikotarpis buvo iki peržiūros tyrimo laikotarpio.
Tačiau konstatuotina, kad ieškovės Pirmosios instancijos teismui nepateikė jokių įrodymų, jog neteisinga manyti, kad pelno marža, kuri prieš penkerius metus iki peržiūros tyrimo pradžios buvo naudojama Taivano įmonės, gaminančios, kaip pažymi Taryba ir neginčija ieškovės, tos pačios kategorijos ELS kaip ir
Toshiba Indonesia
ELS, atžvilgiu, gali būti pagristai naudojama nustatant šios įmonės ELS normaliąją vertę.
Konkrečiai kalbant, ieškovės neįrodė, kad abiem šiais laikotarpiais ELS prekybos sąlygos Taivane ir Indonezijoje buvo skirtingos ir kad šie skirtumai galėjo daryti tokį poveikį šiose valstybėse ELS prekiaujančių bendrovių pelno maržoms, kad būtų aiškiai beprasmiška remtis Taivano įmonės pelno marža skaičiuojant Indonezijos įmonei priskirtiną pelno maržą, kai reali marža yra nenaudotina.
Iš to galima daryti išvadą, kad šis argumentas yra nepriimtinas.
c) Dėl trečio argumento, susijusio su diskriminavimo buvimu
Ieškovės iš esmės nurodo, kad jos buvo diskriminuojamos, nes
Toshiba Indonesia
pateikta informacija buvo patikrinta apsilankius įmonėje tik per pirminį tyrimą, o ne per peržiūros tyrimą.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog lygybės ir nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (2006 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Koninklijke Coöperatie Cosun
, C-248/04, Rink. p. I-10211, 72 punktas ir 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo
Advocaten voor de Wereld
, C-303/05, Rink. p. I-3633, 56 punktas).
Tačiau ieškovės neįrodė, kad peržiūros tyrimo ir pirminio tyrimo situacijos yra panašios, ypač kalbant apie
Toshiba Indonesia
abiem atvejais pateiktos informacijos patikimumą, kurį turėjo nustatyti Bendrijos institucijos. Konkrečiai kalbant, per peržiūros tyrimą buvo tiriamas gamintojas, jau tirta per pirminį tyrimą, jau suteikusi Komisijai galimybę tikrinti pateiktos informacijos patikimumą, o to negalima pasakyti apie pirminį tyrimą (žr. šio sprendimo 212 punktą).
Todėl reikia atmesti argumentą, susijusį su diskriminavimo buvimu.
E —
Dėl šeštojo ir septintojo pagrindų, susijusių su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies pažeidimu
Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalyje, iš dalies pakeistoje 2002 m. lapkričio 5 d. Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1972/2002 (
OL L 305, p. 1
, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 132) numatyta:
„Eksporto kaina ir normalioji vertė palyginamos teisingu būdu. Šis palyginimas turi būti atliktas tuo pačiu prekybos lygiu, lyginant kiek galima panašesniu laiku darytus pardavimus, atsižvelgiant į kitus skirtumus, turinčius įtakos kainų palyginamumui. Jeigu nustatytos normalioji vertė ir eksporto kaina nėra vienodo palyginamojo pagrindo, jos turi būti koreguojamos kiekvienu atveju individualiai, atsižvelgiant į besiskiriančius veiksnius, kurie, kaip tvirtinama arba įrodyta, turi įtakos kainoms ir kainų palyginimui. Vengiama bet kokio dvigubo koregavimo, ypač dėl nuolaidų, lengvatų, parduotų produktų kiekių ar prekybos lygio. Kai atsižvelgiama į nurodytas sąlygas, veiksniai, pagal kuriuos gali būti koreguojama, yra:
<…>
i)
Komisiniai
Koreguojama, kai skiriasi komisiniai, mokami dėl nagrinėjamo pardavimo. Terminas komisiniai yra suprantamas kaip apimantis antkainį, kurį gauna prekiautojas tuo ar panašiu produktu, jeigu tokio prekiautojo funkcijos yra panašios į komisinių pagrindu dirbančio agento funkcijas.
<…>“
Ginčijamame reglamente normalioji vertė skaičiuojama pagal
Toshiba Indonesia
gaminamų ELS gamybos sąnaudas, pridedant, pirma, pastarosios PBA sąnaudų sumą, kuri buvo skaičiuojama prie
Toshiba Indonesia
PBA sąnaudų pridėjus dalį
Toshiba Singapore
PBA sąnaudų, ir antra, pagrįstą
Toshiba Indonesia
pelno sumą (29–33 ir 37–39 konstatuojamosios dalys).
Kadangi per pirminį tyrimą Taryba nusprendė, kad ieškovės savo ELS į Bendriją pardavė per susijusias tarpines įmones, eksporto kaina buvo nustatyta pagal perpardavimo kainą, Bendrijoje sumokėtą pirmo nepriklausomo pirkėjo.
Palygindama normaliąją vertę ir eksporto kainą išvežant prekę iš gamyklos ir esant tam pačiam prekybos lygiui, Taryba ginčijamame reglamente atsižvelgė į kainas veikiančius skirtumus bei kainų palyginimą pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalį. Konkrečiai kalbant, kadangi Taryba nusprendė, kad su ieškovėmis susijusių prekybininkų funkcijos buvo panašios į už komisinius dirbančio agento funkcijas, pakoregavo eksporto kainą atsižvelgdama į komisinius, kaip numatyta pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies i punkte (43–45 konstatuojamosios dalys).
1.
Šalių argumentai
Šeštuoju pagrindu ieškovės nurodo, kad nustatant sudėtinę normaliąją vertę reikėjo atsižvelgti tik į
Toshiba Indonesia
PBA sąnaudas, tenkančias jos vidaus pardavimams.
Toshiba Singapore
, kurios dalį PBA sąnaudų Taryba įtraukė į minėtos vertės skaičiavimą, verčiasi daugybę veiklų, kurios nėra kaip nors susijusios su Indonezijos rinka, nes ji vykdo koordinavimo funkcijas ir prekiauja regione, o ne Indonezijoje. Ieškovės mano, kad taip skaičiuodama, Taryba nustatė eksporto kainą, o ne pardavimų Indonezijoje kainą.
Ieškovės taip pat nurodo, kad dvi su
Toshiba Indonesia
susijusias įmones, tai yra, Japonijoje įsteigtas
Toshiba Singapore
ir
Toshiba TEC Corporation
(toliau –
Toshiba Japan
), reikėjo laikyti
Toshiba Indonesia
agentėmis. Todėl Taryba turėjo iš sudėtinės normaliosios vertės atimti sumokėtus komisinius už pardavimus, bent jau todėl, kad jie atimti skaičiuojant eksporto kainą.
Septintuoju pagrindu ieškovės ginčija, kad pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalį Bendrijos institucijos turi teisę atimti iš jų eksporto kainos tariamus „komisinius“ už su jomis susijusių bendrovių pardavimus. Iš tikrųjų 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendime
Kundan ir Tata prieš Tarybą
(
T-88/98, Rink. p. II-4897
) Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, norėdamos daryti tokius atskaitymus, Bendrijos institucijos turi remtis veiksniais, galinčiais įrodyti arba leidžiančiais daryti išvadą, kad komisiniai buvo iš tikrųjų sumokėti ir kad jie gali daryti tam tikrą konkretų poveikį eksporto kainos ir normaliosios vertės palyginimui. Minėtos bylos faktinės aplinkybės nesiskiria nuo faktinių aplinkybių šioje byloje ir jokia suma nebuvo sumokėta.
Dėl šeštojo pagrindo Taryba nurodo, kad
Toshiba Indonesia
, kuri yra tik gamykla, prekiauja per tarpininkę
Toshiba Singapore
. Todėl
Toshiba Singapore
patirtų PBA sąnaudų procentinė dalis, tenkanti pardavimams Indonezijoje, buvo pridėta prie
Toshiba Indonesia
sąnaudų.
Dėl koregavimų komisinių atžvilgiu Taryba nurodo, kad ieškovės savo ELS į Bendriją pardavė per susijusias tarpines įmones, ir todėl jų eksporto kaina buvo nustatyta pagal perpardavimo kainą, Bendrijoje sumokėtą pirmo nepriklausomo pirkėjo. Taryba pabrėžia, kad už prekybą atsakingų bendrovių funkcijos buvo panašios į agento funkcijas, nes jos nustatydavo pardavimo kainas, tiesiogiai gaudavo pirkėjų užsakymus ir išrašydavo sąskaitas. Taigi, kadangi agentai paprastai gauna komisinius, jų dydį reikia atimti iš pirmo nepriklausomo pirkėjo sumokėtos kainos.
Atvirkščiai, kadangi normalioji vertė buvo nustatyta atsižvelgiant į
Toshiba Indonesia
ir
Toshiba Singapore
PBA sąnaudas, o ne į Indonezijos rinkoje prekiaujančios
Toshiba Japan
sąnaudas, būtų neteisinga atlikti koregavimus dėl komisinių, net jei
Toshiba Japan
vykdė agento funkcijas.
Dėl septintojo pagrindo Taryba nurodo, kad, lygindamos normaliąją vertę ir eksporto kainą, institucijos teisėtai atėmė komisinius už su ieškovėmis susijusių bendrovių pardavimus.
Iš tikrųjų Taryba pabrėžia, kad ieškovės neginčija ginčijamo reglamento 53 konstatuojamojoje dalyje nurodytų argumentų, dėl kurių reikia atlikti eksporto kainos koregavimą dėl komisinių. Jos tik teigia, niekaip nepagrįsdamos, kad nesumokėjus komisinių nereikia daryti jokio koregavimo. Tačiau kadangi už prekybą atsakingos bendrovės yra susijusios su ieškovėmis, nesvarbu, ar komisiniai yra sumokėti, nes šis atvejis skiriasi nuo šio sprendimo 247 punkte minėtame sprendime
Kundan ir Tata prieš Tarybą
nagrinėto atvejo, kai eksportuotoja ir parduodanti bendrovė nebuvo susijusios.
Be to, aiškindamos minėtą straipsnį, ieškovės neatsižvelgia į tai, kad pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies i punktas buvo iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 1972/2002 ir kad dabar terminas „komisiniai“ yra suprantamas kaip apimantis antkainį, kurį gauna prekiautojas tuo ar panašiu produktu, jeigu tokio prekiautojo funkcijos yra panašios į komisinių pagrindu dirbančio agento funkcijas.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dviem aptariamais pagrindais ieškovės iš esmės pateikia tris argumentus. Jos nurodo, kad ginčijamame reglamente Taryba atliko neteisingą sudėtinės normaliosios vertės skaičiavimą, pirma, nes neįtraukė
Toshiba Singapore
sąnaudų, ir, antra, neatliko koregavimų dėl
Toshiba Singapore
ir
Toshiba Japan
sumokėtų agento komisinių. Trečia, ieškovės nurodo, kad ginčijamame reglamente Taryba neteisingai skaičiavo jų eksporto kainą, atlikusi koregavimą dėl agento komisinių, mokėtinų Bendrijoje prekiaujančioms su ieškovėmis susijusioms bendrovėms.
Taigi reikia išnagrinėti, ar ieškovėms pavyko įrodyti šių trijų klaidų buvimą. Tačiau primintina, kaip pažymėta šio sprendimo 80 ir 204 punktuose, kad vertinant sudėtingas ekonomines aplinkybes, kaip, pavyzdžiui, šiuo atveju teisminė kontrolė turėtų apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikytasi procedūrinių taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ginčytinas pasirinkimas, ar nepadaryta akivaizdi klaida vertinant šias aplinkybes, ir ar nebuvo piktnaudžiavimo įgaliojimais. Todėl šie pagrindai būtų priimtini tik tuo atveju, jei nagrinėjamos klaidos būtų akivaizdžios.
a) Dėl
Toshiba Singapore
PBA sąnaudų įtraukimo į sudėtinės normaliosios vertės skaičiavimą
Konstatuotina, jog ieškovės neginčija, kad pats PBA sąnaudų dydis, kurį skaičiuodama normaliąją vertę Taryba nustatė ginčijamame reglamente
Toshiba Indonesia
atžvilgiu, yra pagrįstas. Jos tik teigia, kad minėto dydžio nustatymas pagal dalį
Toshiba Singapore
PBA sąnaudų yra nepagrįstas dėl to, kad ši bendrovė neprekiauja Indonezijos rinkoje.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad metodika, kurią Taryba šiuo atveju pasirinko skaičiuodama
Toshiba Indonesia
tenkančias PBA sąnaudas, nėra akivaizdžiai neteisinga.
Iš tikrųjų, remiantis pagrindinio reglamento struktūra, nustatant normaliąją vertę siekiama nustatyti produkto pardavimo kainą, kokia būtų, jei produktu būtų prekiaujama savo kilmės ar eksportuojančioje valstybėje, ir todėl skaičiuojant sudėtinę vertę reikia atsižvelgti į sąnaudas, tenkančias pardavimams vidaus rinkoje (pagal analogiją žr. 1991 m. gegužės 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nakajima prieš Tarybą
, C-69/89, Rink. p. I-2069, 64 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Tačiau nustatydamos normaliąją vertę, institucijos privalo atsižvelgti ne į tikrąsias nagrinėjamos bendrovės sąnaudas, o į pagrįstą PBA sąnaudų, kurias ši bendrovė galėtų patirti, jei savo kilmės valstybėje parduotų pakankamus nagrinėjamo produkto kiekius, vertinimą.
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, jog Taryba nurodo, o ieškovės to neginčija, kad
Toshiba Indonesia
nevykdo prekybos, o užsiima tik gamyba. Ji taip pat nurodo, kad visi
Toshiba Indonesia
pardavimai vyko per tarpininkę
Toshiba Singapore
, kuri savo ruožtu perpardavinėjo prekes Indonezijos rinkoje tarpininkaujant
Toshiba Japan
ir su ja susijusiai platintojai
KDS
.
Be to, Tarybos teiginius patvirtina bylos medžiaga. Iš tikrųjų iš
Toshiba Indonesia
Komisijai pateiktos informacijos matyti, kad ši bendrovė tiesiogiai neparduoda ELS Indonezijoje, bet persiunčia visą savo produkciją
Toshiba Singapore
. Iš šios informacijos taip pat matyti, kad
Toshiba Singapore
taip pat Indonezijoje parduoda ne tiesiogiai, o tik per tarpininkę
Toshiba Japan
, kuri savo ruožtu prekiauja Indonezijoje per susijusią bendrovę
KDS
.
Tačiau, kadangi visos
Toshiba Indonesia
ELS persiunčiamos
Toshiba Singapore
, o kai kurias iš šių svarstyklių Indonezijoje parduoda
Toshiba Japan
, teisinga manyti, kad
Toshiba Singapore
turėjo būtinai perleisti svarstykles
Toshiba Japan
.
Todėl Taryba ginčijamame reglamente teisingai nusprendė, kad
Toshiba Indonesia
tenkanti pagrįsta PBA sąnaudų dalis gali būti nustatyta pagal šios bendrovės aiškiai patirtas sąnaudas, pridėjus
Toshiba Singapore
patirtų PBA sąnaudų procentinę dalį. Iš tikrųjų ją pridėjus būtų pakoreguotos pernelyg mažos
Toshiba Indonesia
PBA sąnaudos, kurias lemia komercinės veiklos nevykdymas, bei būtų atsižvelgta į tai, kad dalis
Toshiba Singapore
pardavimo pastangų ir atitinkamai su tuo susijusių sąnaudų tenka Indonezijos rinkai.
Todėl šis argumentas atmestinas.
b) Dėl neatlikto koregavimo
Toshiba Singapore
ir
Toshiba Japan
sumokėtų agento komisinių atžvilgiu
Ieškovės mano, kad skaičiuodama sudėtinę normaliąją vertę, Taryba turėjo atlikti koregavimus dėl
Toshiba Singapore
ir
Toshiba Japan
sumokėtų komisinių. Ieškovės mano, kad šios atitinka sąlygas, keliamas
Toshiba Indonesia
agentėms, ir todėl institucijos turėjo atimti iš sudėtinės vertės komisinius už pardavimus.
Tačiau šis teiginys yra atmestinas net nesvarstant, ar
Toshiba Japan
ir
Toshiba Singapore
laikytinos
Toshiba Indonesia
agentėmis.
Iš tikrųjų gali prireikti pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalį atimti agento komisinius siekiant atsižvelgti į eksporto kainos ir normaliosios vertės skirtumus, turinčius įtakos jų palyginimui. Tačiau tokių atskaitymų negalima daryti iš sudėtinės, t. y netikrosios, vertės. Iš tikrųjų šiai vertei iš esmės neturi įtakos veiksniai, galintys pakenkti jos palyginimui, pavyzdžiui, agento komisiniai, nes ji yra dirbtinai nustatyta sudedant įvairius elementus, tarp kurių nėra į tokius komisinius panašių mokėjimų arba pelno maržos platintojams, kuriuos reikėtų atimti.
Bet kuriuo atveju primintina, kad, skaičiuodama
Toshiba Indonesia
sudėtinę vertę, Taryba prie pastarosios gamybos ir PBA sąnaudų pridėjo
Toshiba Singapore
PBA sąnaudų procentinę dalį vien tik dėl to, kad pirmoji bendrovė vykdė ribotą veiklą, t. y. beveik nevykdė. Todėl ji nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos neatimdama iš normaliosios vertės
Toshiba Singapore
sumokėtų agento komisinių sumos. Iš tikrųjų, atsižvelgimas į pastarosios PBA sąnaudas papildo pernelyg mažas
Toshiba Indonesia
PBA sąnaudas, kurias lemia nereikšminga komercinė veikla, be to, tai yra būdas nustatyti Indonezijoje ELS prekiaujančiai bendrovei tenkantį PBA sąnaudų dydį, kuris būtų pakankamas ir todėl pagrįstas.
Kalbant apie
Toshiba Japan
, taip pat darytina išvada, kad Taryba neprivalėjo iš sudėtinės vertės atimti agento komisinių. Iš tikrųjų nustatant
Toshiba Indonesia
prekių normaliąją vertę visai nebuvo atsižvelgta, teisingai ar klaidingai, į
Toshiba Japan
PBA sąnaudų procentinę dalį, o tai buvo naudinga ieškovėms. Taigi būtų akivaizdžiai neteisinga iš minėtos vertės atimti kokią nors
Toshiba Japan
sumokėtų komisinių sumą.
Iš to galima daryti išvadą, kad šį argumentą reikia atmesti.
c) Dėl eksporto kainos koregavimų, atliktų dėl agento komisinių
Taryba ginčijamo reglamento 42 konstatuojamojoje dalyje nurodo, kad ieškovės savo ELS į Bendriją pardavė per Samoa ir Taivane įregistruotas susijusias įmones, ir todėl nustatė eksporto kainą pagal perpardavimo kainą, Bendrijoje sumokėtą arba mokėtiną pirmo nepriklausomo pirkėjo. Ginčijamo reglamento 45 konstatuojamojoje dalyje Taryba paaiškina, kad prekiaujančių bendrovių funkcijos buvo panašios į už komisinius dirbančio agento funkcijas, ir todėl eksporto kainą komisinių atžvilgiu reikėjo pakoreguoti, kaip numatyta pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies i punkte.
Ieškovės nurodo, kad Taryba neturėjo taip mažinti eksporto kainos, nes komisiniai iš tikrųjų nebuvo sumokėti.
Ieškovės iš esmės grindžia savo teiginį tuo, kad šio sprendimo 247 punkte minėtame sprendime
Kundan ir Tata prieš Tarybą
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad iš pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies teksto ir struktūros matyti, jog eksporto kainos arba normaliosios vertės koregavimą galima atlikti tik tam, kad būtų atsižvelgta į veiksnių, turinčių įtakos kainoms, ir, atitinkamai, jų palyginimui, skirtumus ir kad taip nėra komisinių, kurie iš tikrųjų nebuvo sumokėti, atveju (sprendimo 94 punktas).
Vis dėlto ieškovių teiginys yra atmestinas.
Primintina, kad šio sprendimo 247 punkte minėtame sprendime
Kundan ir Tata prieš Tarybą
Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, nusprendė, jog tam, kad Bendrijos institucijos galėtų atlikti koregavimą dėl komisinių, jos turi remtis veiksniais, galinčiais įrodyti arba leidžiančiais daryti išvadą, kad komisiniai iš tikrųjų buvo sumokėti ir gali daryti tam tikrą konkretų poveikį eksporto kainos ir normaliosios vertės palyginimui (sprendimo 95 punktas).
Tame sprendime (96 punktas) Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad taip pat kaip šalis, kuri pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalį prašo atlikti koregavimus, kad būtų galima palyginti normaliąją vertę ir eksporto kainą nustatant dempingo skirtumą, turi įrodyti, kad jos prašymas yra pagrįstas (1990 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stanko France prieš Komisiją ir Tarybą
,
C-320/86 ir C-188/87, Rink. p. I-3013
, 48 punktas), institucijos, manydamos, jog turi atlikti koregavimą dėl komisinių, privalo remtis tiesioginiais arba bent jau netiesioginiais veiksnio, dėl kurio atliekami koregavimai, buvimo įrodymais ir nustatyti jo įtaką kainų palyginimui.
Vis dėlto pažymėtina, kad šio sprendimo 247 punkte minėtas sprendimas
Kundan ir Tata prieš Tarybą
buvo priimtas tuo metu, kai iš eksporto kainos darytinų atskaitymų dėl komisinių teisinis pagrindas skyrėsi nuo teisinio pagrindo, kuriuo buvo remiamasi per peržiūros tyrimą.
Aišku, priimant šio sprendimo 247 punkte minėtą sprendimą
Kundan ir Tata prieš Tarybą
, kaip ir priimant ginčijamą sprendimą, pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalyje buvo numatyta, kad lyginant eksporto kainą ir normaliąją vertę, „jos turi būti koreguojamos kiekvienu atveju individualiai, atsižvelgiant į besiskiriančius veiksnius, kurie, kaip tvirtinama arba įrodyta, turi įtakos kainoms ir kainų palyginamumui“.
Be to, priimant šio sprendimo 247 punkte minėtą sprendimą
Kundan ir Tata prieš Tarybą
, kaip ir priimant ginčijamą sprendimą, to paties reglamento 2 straipsnio 10 dalies i punkte buvo numatyta, kad „koreguojama, kai skiriasi komisiniai, mokami dėl nagrinėjamo pardavimo“.
Tačiau, remiantis Reglamento Nr. 1972/2002 1 straipsnio 5 dalimi, po nagrinėjamo sprendimo priėmimo minėta nuostata buvo papildyta antru sakiniu. Taigi nuo tada šios nuostatos antrame sakinyje numatyta, kad „terminas komisiniai yra suprantamas kaip apimantis antkainį, kurį gauna prekiautojas tuo ar panašiu produktu, jeigu tokio prekiautojo funkcijos yra panašios į komisinių pagrindu dirbančio agento funkcijas“.
Pagal šio reglamento 6 konstatuojamąją dalį pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies i punktas buvo papildytas nagrinėjamu sakiniu siekiant paaiškinti, remiantis Komisijos ir Tarybos nusistovėjusia praktika, kad toks koregavimas taip pat turi būti atliktas, jei šalių santykiai nėra pagrįsti įgaliotojo ir agento santykiais, o pasiekia tų pačių ekonominių rezultatų kaip pirkėjas ar pardavėjas.
Todėl pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies i punkte leidžiama atlikti koregavimus ne tik tada, kai skiriasi komisiniai, mokami nuo pardavimų, bet taip pat dėl antkainio, kurį gauna prekiautojai produktu, jeigu tokių prekiautojų funkcijos yra panašios į komisinių pagrindu dirbančio agento funkcijas.
Iš to matyti, kad vieninteliu ieškovių argumentu prieš daromus atskaitymus, t. y. argumentu, kad su jomis susijusioms prekybos bendrovėms nebuvo sumokėta jokių komisinių, negalima užginčyti minėto atskaitymo teisėtumo, nes jį galima atskaityti ir tada, kai, negavę jokių komisinių, aptariami prekybininkai vykdo funkcijas, panašias į agento, ir gauna pelną.
Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad ieškovės neginčija ginčijamo reglamento 45 ir 53 konstatuojamosiose dalyse esančių teiginių, jog Bendrijoje ELS prekiaujančių bendrovių funkcijos buvo panašios į už komisinius dirbančio agento funkcijas dar ir dėl to, kad jos išrašė sąskaitas už visus eksportui skirtus pardavimus nepriklausomiems pirkėjams ir nustatė pardavimo kainas, o šie tiesiogiai pateikė užsakymus.
Svarbu priminti, kad ieškovės taip pat neginčija, kad su jomis susijusios įmonės gaudamos pelną perparduoda ELS nepriklausomiems pirkėjams didesne nei jų už svarstykles sumokėta kaina.
Bet kuriuo atveju ieškovių teiginys nepriimtinas, net jei jį būtų galima aiškinti taip, jog ginčijamame reglamente Taryba neįrodė, kad su jomis susijusios prekybos bendrovės gauna pelną iš savo veiklos.
Iš tikrųjų nėra akivaizdžiai neteisinga manyti, kaip manė Taryba, kad kainos, kuriomis prekybos bendrovės ELS parduoda nepriklausomiems pirkėjams, turi būtinai kompensuoti šių bendrovių dalyvavimą parduodant nagrinėjamas prekes Bendrijoje arba bent jau padengti šio dalyvavimo išlaidas. Kaip ginčijamame sprendime nusprendė Taryba, niekam nepareiškus prieštaravimų, gali būti aiškinama tik taip, kad šios bendrovės atlieka funkcijas, panašias į už komisinius dirbančio agento funkcijas.
Be to, pabrėžtina, kad šiuo atveju Taryba nustatė pagrįstą su ieškovėmis susijusių prekybininkų pelną, remdamasi tam tikrais faktiniais duomenimis.
Iš tikrųjų iš ginčijamo reglamento 45 konstatuojamosios dalies matyti, jog ieškovės neginčijo, kad atimama suma buvo skaičiuojama pagal su ieškovėmis susijusių prekybos bendrovių PBA sąnaudas. Todėl Taryba nustatė minėtų bendrovių pelną remdamasi tik jų sąnaudomis, kurios akivaizdžiai padengiamos parduodamų ELS pardavimo ir pirkimo kainų skirtumu, net nepridedant pelno maržą atitinkančios sumos.
Taigi šis argumentas ir, atitinkamai, du aptariami pagrindai yra atmestini.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovės bylą pralaimėjo, jos turi padengti Tarybos patirtas išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Komisija padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš
Shanghai Excell M&E Enterprise Co. Ltd
ir
Shanghai
Adeptech Precision Co. Ltd
savo ir Tarybos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

3.
Komisija padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Tiili
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Paskelbta 2009 m. kovo 18 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Bylos aplinkybės

A — Pirminis tyrimas ir reglamentas

B — Peržiūros procedūra

C — Ginčijamas reglamentas

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl prašymo nuspręsti, kad nėra reikalo priimti sprendimo

A — Šalių argumentai

B — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl esmės

A — Dėl antrojo ir trečiojo pagrindų, susijusių su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto pirmosios pastraipos pirmos ir antros įtraukų pažeidimu

1. Šalių argumentai

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

B — Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies c punkto antrosios pastraipos pažeidimu

1. Pirminės pastabos

2. Šalių argumentai

3. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

C — Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies pažeidimu

1. Šalių argumentai

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

D — Dėl penktojo ir aštuntojo pagrindų, susijusių su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkto pažeidimu

1. Šalių argumentai

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

a) Dėl pirmojo argumento, susijusio su sudėtinės normaliosios vertės nustatymu remiantis nepatikrinta ir netikslia informacija

b) Dėl antro argumento, susijusio su
Toshiba Indonesia
nustatytos pelno maržos netinkamumu

c) Dėl trečio argumento, susijusio su diskriminavimo buvimu

E — Dėl šeštojo ir septintojo pagrindų, susijusių su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies pažeidimu

1. Šalių argumentai

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

a) Dėl
Toshiba Singapore
PBA sąnaudų įtraukimo į sudėtinės normaliosios vertės skaičiavimą

b) Dėl neatlikto koregavimo
Toshiba Singapore
ir
Toshiba Japan
sumokėtų agento komisinių atžvilgiu

c) Dėl eksporto kainos koregavimų, atliktų dėl agento komisinių

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.