CELEX: 62010CJ0491
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Uredba (ES) št. 2201/2003
Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo
Starševska odgovornost
Pravica do varstva in vzgoje
Ugrabitev otroka
Člen 42
Izvršitev sodne odločbe o odreditvi vrnitve otroka, o kateri je bilo izdano potrdilo in jo je izdalo pristojno (špansko) sodišče
Pristojnost zaprošenega (nemškega) sodišča, da zavrne izvršitev te odločbe ob hudi kršitvi otrokovih pravic

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti
in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi
Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL L 338, str. 1).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. A. Aguirrejem Zarrago in S. Pelz glede vrnitve njune hčere Andree, ki trenutno
biva v Nemčiji pri materi, v Španijo.

Pravni okvir

Uredba št. 2201/2003
V uvodni izjavi 17 Uredbe št. 2201/2003 je navedeno:
„V primerih neupravičene [nezakonite] premestitve ali zadržanja otroka je treba nemudoma doseči otrokovo vrnitev in v ta namen
se Haaška konvencija z dne 25. oktobra 1980 [o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok (v nadaljevanju: Haaška konvencija
iz leta 1980)] uporablja še naprej, kot je bila dopolnjena z določbami te uredbe, zlasti s členom 11. Sodišča države članice,
v katero ali v kateri je bil otrok neupravičeno [nezakonito] premeščen ali zadržan, bi morala biti upravičena do nasprotovanja
otrokovi vrnitvi v posebnih, ustrezno utemeljenih primerih. Vendar pa tako odločbo lahko nadomesti kasnejša odločba sodišča
države članice otrokovega običajnega prebivališča pred njegovo neupravičeno [nezakonito] premestitvijo ali zadržanjem. Če
je posledica odločbe vrnitev otroka, za njegovo vrnitev ni potreb[en] za priznanje in izvršitev navedene sodne odločbe v državi
članici, v katero ali v kateri je bil otrok premeščen ali zadržan, noben poseben postopek.“
V uvodni izjavi 19 te uredbe je navedeno:
„Zaslišanje otroka ima pomembno vlogo pri uporabi te uredbe, čeprav ta instrument ni namenjen spreminjanju veljavnih postopkov
nacionalne zakonodaje.“
V uvodni izjavi 21 Uredbe št. 2201/2003 je navedeno:
„Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, izrečenih v državi članici, mora temeljiti na načelu medsebojnega zaupanja, razloge
za nepriznanje pa je treba omejiti na kar najmanjši obseg.“
V uvodni izjavi 24 te uredbe je navedeno:
„Zoper potrdilo, izdano za lažjo izvršitev sodne odločbe, ni pravnega sredstva. Popraviti ga je mogoče le, kadar je nastala
vsebinska napaka, t.j. kadar ne odraža pravilno sodne odločbe.“
V uvodni izjavi 33 te uredbe je navedeno:
„Ta uredba priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine o temeljnih pravicah Evropske unije[, razglašene v Nici 7. decembra 2000
(UL C 364, str. 1, v nadaljevanju: Listina o temeljnih pravicah)]. Njen namen je predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih
otrokovih pravic, kakor so določene v členu 24 Listine o temeljnih pravicah […]“.
Člen 11 Uredbe št. 2201/2003, naslovljen „Vrnitev otroka“, določa:
„1.      Kadar oseba, institucija ali drug organ, ki ima pravico do varstva in vzgoje otroka, zahteva od pristojnih organov v državi
članici, da izdajo sodno odločbo na podlagi Haaške konvencije [iz leta 1980], da bi dosegla vrnitev otroka, ki je bil neupravičeno
[nezakonito] premeščen ali zadržan v drugi državi članici, ki ni država članica, kjer je običajno prebival neposredno pred
neupravičeno [nezakonito] premestitvijo ali zadržanjem, se uporablja[jo] odstavk[i] 2 do 8.
2.      Pri uporabi členov 12 in 13 Haaške konvencije iz leta 1980 se zagotovi otroku možnost biti med postopkom zaslišan, razen če
to ni primerno zaradi otrokove starosti ali zrelosti.
[…]
8.      Ne glede na sodno odločbo, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, je kakršna koli kasnejša
sodna odločba, ki zahteva vrnitev otroka in jo izda na podlagi te uredbe pristojno sodišče, izvršljiva v skladu z Oddelkom 4
Poglavja III spodaj, da bi se zagotovila vrnitev otroka.“
Člen 21 te uredbe glede priznanja sodnih odločb določa:
„1.      Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršenkoli
poseben postopek.
[…]
Brez poseganja v oddelek 4 tega poglavja lahko vsaka zainteresirana stranka v skladu s postopkom iz oddelka 2 tega poglavja
zahteva izdajo odločbe o priznanju oz. nepriznanju sodne odločbe.
[…]“
Člen 23(1) navedene uredbe določa:
„Sodna odločba v zvezi s starševsko odgovornostjo se ne prizna:
(a)      če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, z upoštevanjem
otrokovih koristi;
(b)      če je bila izdana, razen v nujnih primerih, ne da bi bila otroku dana možnost zaslišanja in so bila kršena temeljna načela
postopka države članice, v kateri se zahteva priznanje;
[…]“
Člen 42 te uredbe, naslovljen „Vrnitev otroka“, določa:
„1.      Vrnitev otroka iz člena 40(1)(b), priznana v izvršljivi sodni odločbi[,] izrečeni v državi članici, se prizna in je izvršljiva
v drugi državi članici, ne da bi bila potrebna razglasitev izvršljivosti in brez možnosti nasprotovanja njenemu priznanju,
če je bilo o sodni odločbi v državi članici izvora izdano potrdilo v skladu z odstavkom 2.
Celo kadar nacionalno pravo za odločbo o vrnitvi otroka ne predvideva izvršljivosti po samem zakonu, lahko sodišče izvora
odloči, da je sodna odločba izvršljiva ne glede na možnost pravnega sredstva.
2.      Sodnik izvora, ki je izdal sodno odločbo iz člena 40(1)(b), izda potrdilo iz odstavka 1 le, če:
(a)      je bila otroku dana možnost biti zaslišan, razen če se je smatralo, da zaslišanje ni primerno zaradi otrokove starosti ali
zrelosti;
(b)      so stranke imele možnost biti zaslišane in
(c)      je sodišče upoštevalo pri izdaji sodne odločbe razloge in dokaze, na podlagi katerih se izda odredba v skladu s členom 13
Haaške konvencije iz leta 1980.
Če sodišče ali drug organ sprejme ukrepe za zagotovitev zaščite otroka po njegovi vrnitvi v državo običajnega prebivališča,
vsebuje potrdilo podrobne podatke o takšnih ukrepih.
Sodnik izvora po lastni presoji izda navedeno potrdilo na standardnem obrazcu iz Priloge IV (potrdilo o vrnitvi otroka (otrok)).
Potrdilo se izpolni v jeziku, v katerem je sestavljena sodna odločba.“
Člen 43 Uredbe št. 2201/2003, naslovljen „Popravek potrdila“, določa:
„1.      Za vsak popravek potrdila se uporablja pravo države članice izvora.
2.      Zoper izdajo potrdila v skladu s členoma 41(1) ali 42(1) ni pravnega sredstva.“
Člen 60 te uredbe, naslovljen „Razmerje do določenih večstranskih konvencij“, določa, da ima ta uredba v razmerjih med državami
članicami prednost med drugim pred Haaško konvencijo iz leta 1980.

Uredba št. 1206/2001
Člen 10(4) Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov
v civilnih ali gospodarskih zadevah (UL L 174, str. 1) glede sredstev komunikacijske tehnologije določa:
„Sodišče, ki je zaprosilo, lahko zaprosi zaprošeno sodišče, da pri izvršitvi pridobivanja dokazov uporabi sredstva komunikacijske
tehnologije, zlasti videokonferenco in telekonferenco.
Zaprošeno sodišče izpolni tako zaprosilo, razen ko je ta v nasprotju s pravom države članice zaprošenega sodišča, ali ob večjih
praktičnih težavah.
[…]“

Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Po predložitvenem sklepu in spisu, ki ga je Sodišču poslalo predložitveno sodišče, je dejansko stanje spora o glavni stvari
in različne postopke, v katerih sta udeleženi stranki postopka v glavni stvari, mogoče povzeti tako, kot je opisano v nadaljevanju.

Dejansko stanje spora o glavni stvari
Španski državljan J. A. Aguirre Zarraga in nemška državljanka S. Pelz sta 25. septembra 1998 v Erandiu (Španija) sklenila
zakonsko zvezo. V tej zakonski zvezi se jima je 31. januarja 2000 rodila hči Andrea. Običajno prebivališče družine je bilo
v Sondiki (Španija).
Ker so se odnosi med S. Pelz in J. A. Aguirrejem Zarrago proti koncu leta 2007 poslabšali, sta se razšla in zato je vsak od
njiju vložil zahtevek za razvezo zakonske zveze pred španskimi sodišči.

Postopek pred španskima sodiščema
Tako S. Pelz kot J. A. Aguirre Zarraga sta zahtevala dodelitev izključne pravice do varstva in vzgoje skupnega otroka. Juzgado
de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao (prvostopenjsko in preiskovalno sodišče št. 5 v Bilbau) je s sodno odločbo
z dne 12. maja 2008 pravico do varstva in vzgoje začasno dodelilo J. A. Aguirreju Zarragi, medtem ko je bila S. Pelz dodeljena
pravica do stikov z otrokom. Na podlagi te sodne odločbe se je Andrea preselila k očetu.
Navedena sodna odločba je temeljila zlasti na priporočilih, ki jih je izrazila Equipo Psicosocial Judicial (sodna psihosocialna
služba) v mnenju, izdanem na predlog zadevnega sodišča. V skladu s tem mnenjem bi bilo treba pravico do varstva in vzgoja
dodeliti očetu, ker naj bi ta najbolje zagotavljal nadaljnje družinsko, šolsko in socialno okolje otroka. Ker je S. Pelz večkrat
izrazila željo po selitvi v Nemčijo z novim partnerjem in hčerjo, je navedeno sodišče menilo, da bi bila dodelitev pravice
do varstva in vzgoje materi v nasprotju z ugotovitvami iz navedenega mnenja in otrokovo koristjo.
S. Pelz se je junija 2008 preselila v Nemčijo, kjer zdaj prebiva z novim partnerjem. Andrea je avgusta 2008 po poletnih počitnicah,
ki jih je preživela z materjo, ostala pri njej v Nemčiji. Od takrat se ni več vrnila k očetu v Španijo.
Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao je, ker je Andrea v nasprotju z odločbo z dne 12. maja 2008 od 15. avgusta 2008
živela pri materi v Nemčiji, z novo sodno odločbo o začasnih ukrepih z dne 15. oktobra 2008, ki je bila sprejeta na predlog
J. A. Aguirreja Zarrage, med drugim Andrei prepovedalo zapustiti špansko ozemlje v spremstvu matere, katerega koli njenega
družinskega člana ali katerega od bližnjih S. Pelz. Poleg tega je bila s to odločbo do izreka pravnomočne sodbe odvzeta pravica
do stikov z otrokom, ki je bila prej dodeljena S. Pelz.
Postopek v zvezi s pravico do varstva in vzgoje Andree se je julija 2009 nadaljeval pred istim sodiščem. To je menilo, da
sta potrebna novo izvedensko mnenje in osebno zaslišanje Andree, in je za oba določilo datuma narokov, potekati pa bi morala
v Bilbau. Vendar niti Andrea niti njena mati na ta naroka nista prišli. Predložitveno sodišče navaja, da špansko sodišče ni
ugodilo prošnji S. Pelz za pridobitev dovoljenja, da s hčerjo svobodno zapusti špansko ozemlje, potem ko bosta opravljena
izvedensko mnenje in zaslišanje Andree. Navedeno sodišče naj ne bi ugodilo niti izrecni prošnji S. Pelz, naj se Andrea zasliši
prek videokonference.
Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao je s sodbo z dne 16. decembra 2009 pravico do varstva in vzgoje
Andree dodelilo izključno njenemu očetu. S. Pelz je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Audiencia Provincial de Bizkaia (provincialno
sodišče v Biskaji), s katero je med drugim predlagala, naj se zasliši Andrea.
Zadnjenavedeno sodišče je s sodbo z dne 21. aprila 2010 navedeni predlog zavrnilo, ker naj bi bila v skladu s španskimi postopkovnimi
predpisi predložitev dokazov na pritožbeni stopnji mogoča le v nekaterih primerih, ki so izrecno določeni z zakonom. Vendar
prostovoljni izostanek stranke, ki je bila na prvi stopnji ustrezno pozvana na obravnavo, ne spada med te primere. Poleg tega
postopek še vedno poteka pred navedenim sodiščem.

Postopka pred nemškimi sodišči
V Nemčiji sta potekala dva postopka.
Prvi se je nanašal na predlog J. A. Aguirreja Zarrage za vrnitev njegove hčere v Španijo, vložen na podlagi Haaške konvencije
iz leta 1980. Temu predlogu je z odločbo z dne 30. januarja 2009 najprej ugodilo Amtsgericht Celle (kantonsko sodišče v Celleju).
S. Pelz se je zoper to odločbo pritožila. Oberlandesgericht Celle (drugostopenjsko deželno sodišče v Celleju) je s sodbo z
dne 1. julija 2009 tej pritožbi ugodilo ter zato razveljavilo navedeno odločbo in zavrnilo predlog J. A. Aguirreja Zarrage
na podlagi člena 13, drugi odstavek, Haaške konvencije iz leta 1980.
Oberlandesgericht Celle je zlasti poudarilo, da je iz zaslišanja Andree, ki ga je opravilo, razvidno, da ta vztrajno nasprotuje
vrnitvi, ki jo zahteva oče, saj izrecno zavrača vrnitev v Španijo. Izvedenec, ki ga je določilo to sodišče, je na podlagi
tega zaslišanja ugotovil, da je glede na Andrejino starost in zrelost njeno mnenje treba upoštevati.
Drugi postopek pred nemškimi sodišči se je začel na podlagi potrdila, ki ga je v skladu s členom 42 Uredbe št. 2201/2003 izdalo
Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao na podlagi sodbe o razvezi, ki jo je izreklo 16. decembra 2009 in
s katero je odločilo tudi o pravici do varstva in vzgoje Andree.
Bundesamt für Justiz (zvezni urad za pravosodje) je z dopisom z dne 26. marca 2010 pristojnemu sodišču v Zvezni republiki
Nemčiji, in sicer Amtsgericht Celle, posredoval navedena sodbo in potrdilo. Navedeno ministrstvo je to sodišče opozorilo na
dejstvo, da je odločbo španskega sodišča o odreditvi vrnitve otroka v skladu s členom 44(3) zakona o izvrševanju in uporabi
nekaterih pravnih instrumentov v mednarodnem družinskem pravu (Gesetz zur Aus- und Durchführung bestimmter Rechtsinstrumente
auf dem Gebiet des internationalen Familienrechts) treba izvršiti po uradni dolžnosti.
S. Pelz je nasprotovala prisilni izvršitvi navedene odločbe, o kateri je bilo izdano potrdilo, in predlagala, naj se ta odločba
ne prizna.
Amtsgericht Celle je z odločbo z dne 28. aprila 2010 odločilo, da sodbe Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de
Bilbao ni treba niti priznati niti izvršiti, ker naj to sodišče Andree pred izdajo svoje odločbe ne bi zaslišalo.
J. A. Aguirre Zarraga se je 18. junija 2010 pritožil zoper to sodbo pri Oberlandesgericht Celle in predlagal, naj se ta sodba
razveljavi, naj se predlogi S. Pelz zavrnejo in naj se sodba Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao z dne
16. decembra 2009 po uradni dolžnosti izvrši v delu, v katerem je z njo odrejena vrnitev Andree k očetu.
Čeprav Oberlandesgericht Celle priznava, da sodišče države članice izvršitve potrdila, izdanega v skladu s členom 42 Uredbe
št. 2201/2003, na podlagi člena 21 te uredbe načeloma nima lastne pristojnosti za preizkus, pa meni, da bi moralo biti v primeru
posebej resne kršitve temeljne pravice drugače.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, prvič, da Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao ni pridobilo
Andrejinega trenutnega mnenja in ga torej ni moglo upoštevati v svoji sodbi z dne 16. decembra 2009, ki se med drugim nanaša
na pravico do varstva in vzgoje tega otroka. Drugič, prizadevanja španskega sodišča za zaslišanje Andree naj ne bi bila zadostna
glede na pomen, ki se v členu 24(1) Listine o temeljnih pravicah pripisuje upoštevanju otrokovega mnenja.
Oberlandesgericht Celle se tudi sprašuje, ali lahko državo članico izvršitve, če njeno sodišče kljub taki kršitvi temeljne
pravice nima pristojnosti za preizkus, zavezuje potrdilo, ki je izdano v skladu s členom 42 Uredbe št. 2201/2003 in je vsebinsko
očitno napačno. Po mnenju predložitvenega sodišča namreč potrdilo Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao
z dne 5. februarja 2010 vsebuje očitno napačno navedbo, da je navedeno špansko sodišče Andreo zaslišalo, čeprav naj ne bi
bilo tako.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Celle prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali ima sodišče države članice izvršitve v primerih posebej hudih kršitev temeljnih pravic v odločbi države članice izvora,
ki naj bi se izvršila, pri razlagi člena 42 Uredbe [št. 2201/2003], skladni z Listino o temeljnih pravicah, izjemoma lastno
pristojnost za preizkus?
2.      Ali mora sodišče države članice izvršitve odločbo sodišča države članice izvora izvršiti kljub temu, da je iz spisa razvidno,
da potrdilo, ki ga je v skladu s členom 42 Uredbe [št. 2201/2003] izdalo sodišče države članice izvora, vsebuje očitno netočne
navedbe?“

Nujni postopek
Predsednik Sodišča je z memorandumom z dne 19. oktobra 2010 v skladu s členom 104b(1), tretji pododstavek, Poslovnika Sodišča
prvi senat zaprosil, naj preuči, ali je treba ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnavati po nujnem postopku.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da je iz sodne prakse razvidno, da Sodišče priznava nujnost odločanja v primerih premestitve
otroka, zlasti kadar bi utegnila ločitev otroka od tistega od staršev, ki mu je bila – kot v postopku v glavni stvari – prej
dodeljena pravica do varstva in vzgoje, čeprav zgolj začasno, poslabšati njune odnose ali jim škoditi in povzročiti duševno
škodo (glej v tem smislu sodbe z dne 11. julija 2008 v zadevi Rinau, C-195/08 PPU, ZOdl., str. I‑5271, točka 44; z dne 23. decembra 2009
v zadevi Detiček, C-403/09 PPU, ZOdl., str. I-12193, točka 30; z dne 1. julija 2010 v zadevi Povse, C-211/10 PPU, še neobjavljena
v ZOdl., točka 35, in z dne 5. oktobra 2010 v zadevi McB., C-400/10 PPU, še neobjavljena v ZOdl., točka 28).
Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da je Andrea ločena od očeta že več kot dve leti in da zaradi daljave in napetih odnosov
med strankama postopka v glavni stvari obstaja resno in konkretno tveganje, da Andrea med postopkom, ki poteka pred predložitvenim
sodiščem, ne bo imela stikov z očetom. V teh okoliščinah bi utegnila uporaba rednega postopka za obravnavo tega predloga za
sprejetje predhodne odločbe resno ali celo nepopravljivo škoditi odnosom med J. A. Aguirrejem Zarrago in njegovo hčerjo ter
dalje ogroziti vključitev Andree v njeno družinsko in družbeno okolje v primeru morebitne vrnitve v Španijo.
V teh okoliščinah je prvi senat Sodišča 28. oktobra 2010 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca
odločil, da se bo predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnaval po nujnem postopku.

Vprašanji za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali lahko
pristojno sodišče države članice izvršitve v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, izjemoma nasprotuje izvršitvi
odločbe o vrnitvi otroka, o kateri je sodišče države članice izvora na podlagi člena 42 Uredbe št. 2201/2003 izdalo potrdilo,
z obrazložitvijo, da je sodišče države članice izvora v tem potrdilu navedlo, da je spoštovalo obveznost zaslišanja otroka
v postopku razveze zakonske zveze pred sprejetjem svoje odločbe o dodelitvi pravice do varstva in vzgoje tega otroka, čeprav
naj tega zaslišanja ne bi bilo, kar pomeni kršitev navedenega člena 42, razlaganega v skladu s členom 24 Listine o temeljnih
pravicah.
Za odgovor na ti vprašanji je najprej treba ugotoviti, da gre v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, za
nezakonito zadržanje otroka v smislu člena 2, točka 11, Uredbe št. 2201/2003.
Kot pa je poudaril generalni pravobranilec v točkah 120 in 121 stališča, ta uredba izhaja iz predpostavke, da nezakonita premestitev
ali zadržanje otroka v nasprotju s sodno odločbo, izdano v drugi državi članici, resno ogroža koristi tega otroka, in torej
določa ukrepe, ki omogočajo njegovo čimprejšnjo vrnitev v kraj njegovega običajnega prebivališča. Glede tega je z navedeno
uredbo vzpostavljen sistem, po katerem v primeru razlike v presoji sodišča otrokovega običajnega prebivališča in sodišča kraja,
v katerem je ta otrok nezakonito, prvo ostane izključno pristojno za odločanje o vrnitvi otroka.
Zaradi zahteve po hitrosti, na kateri temelji tak sistem, morajo v takih okoliščinah nacionalna sodišča, ki odločajo o zahtevi
po vrnitvi otroka, odločati hitro. Zato tudi člen 11(3) Uredbe št. 2201/2003 navedenim sodiščem nalaga, naj uporabijo najhitrejši
postopek, ki je predviden v njihovem nacionalnem pravu, in izdajo sodno odločbo v roku šestih tednov po vložitvi zahtevka,
razen takrat, kadar izjemne okoliščine to onemogočajo.
Poudariti je treba tudi, da z namenom dosege tega cilja sistem, ki ga določa Uredba št. 2201/2003, temelji na osrednji vlogi
sodišča, ki je na podlagi določb te uredbe pristojno za vsebinsko odločanje o zadevi, in da je – drugače kot v uvodni izjavi 21,
v skladu s katero morata priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, izrečenih v državi članici, temeljiti na načelu medsebojnega
zaupanja, razloge za nepriznanje pa je treba kar najbolj omejiti – v uvodni izjavi 17 te uredbe navedeno, da je treba v primeru
nezakonitega zadržanja otroka sodno odločbo o njegovi vrnitvi izvršiti, ne da bi bil za njeno izvršitev in priznanje v državi
članici, v kateri je otrok, potreben kakršen koli poseben postopek.
Da bi se torej odločbe o vrnitvi otroka, ki so bile – kot v postopku v glavni stvari – izdane v okoliščinah iz člena 11(8)
Uredbe št. 2201/2003, hitro izvršile, ta uredba v členih od 40 do 45 določa poseben sistem, ki omogoča izvršljivost teh odločb
v državi članici, v kateri morajo učinkovati.
Tako je iz členov 42(1) in 43(2) Uredbe št. 2201/2003, razlaganih ob upoštevanju njenih uvodnih izjav 17 in 24, razvidno,
da je odločba o vrnitvi otroka, ki jo izda sodišče, pristojno na podlagi navedene uredbe, kadar je izvršljiva in je bilo o
njej v državi članici izvora izdano potrdilo iz navedenega člena 42(1), priznana in postane avtomatično izvršljiva v drugi
državi članici, ne da bi bilo mogoče nasprotovati njenemu priznanju (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Rinau, točka 84,
in Povse, točka 70).
Sodišče države članice izvršitve lahko zato zgolj ugotovi izvršljivost sodne odločbe, o kateri je bilo izdano tako potrdilo.
Tudi popravek potrdila, ki ga je izdalo sodišče izvora, ali dvome o verodostojnosti potrdila je mogoče uveljavljati le v skladu
s pravom države članice izvora (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Povse, točka 73 in navedena sodna praksa). Poleg tega
je zaradi zagotovitve hitrosti izvrševanja zadevnih sodnih odločb in preprečitve zmanjšanja učinkovitosti določb Uredbe št. 2201/2003
zaradi zlorabe postopka celo v državi članici izvora izključeno vsakršno pravno sredstvo zoper izdajo potrdila na podlagi
člena 42 te uredbe, razen popravek potrdila v smislu njenega člena 43(1) (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Rinau, točka 85).
Poleg tega tudi iz sodne prakse izhaja, da je treba v okviru jasne delitve pristojnosti med sodišči države članice izvora
in sodišči države članice izvršitve, ki jo določa Uredba št. 2201/2003 in je namenjena hitri vrnitvi otroka, vprašanja v zvezi
z zakonitostjo odločbe o tej vrnitvi kot take, zlasti vprašanje, ali so izpolnjeni zahtevani pogoji, da lahko pristojno sodišče
izda to odločbo, postaviti pred sodišči države članice izvora in po pravilih njenega pravnega reda (zgoraj navedena sodba
Povse, točka 74).
Ta načela je treba upoštevati pri razlagi člen 42(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 2201/2003, v skladu s katerim sodišče države
članice izvora izda potrdilo iz odstavka 1 tega člena le, če je bila otroku dana možnost biti zaslišan, razen če se je štelo,
da zaslišanje ni primerno zaradi otrokove starosti ali zrelosti (točka (a)), če so stranke imele možnost biti zaslišane (točka (b))
in če je navedeno sodišče pri izdaji sodne odločbe upoštevalo razloge in dokaze, na podlagi katerih se izda odredba v skladu
s členom 13 Haaške konvencije iz leta 1980 (točka (c)).
Najprej je treba opozoriti, da je cilj člena 42(2), prvi pododstavek, navedene uredbe zgolj obvestiti sodišče države članice
izvora o najmanjši zahtevani vsebini sodne odločbe, na podlagi katere se bo izdalo potrdilo, določeno v odstavku 1 navedenega
člena 42.
Poleg tega je glede na sodno prakso, navedeno v točkah 48, 50 in 51 te sodbe, treba ugotoviti, da navedeni člen 42(2), prvi
pododstavek, sodišča države članice izvršitve nikakor ne pooblašča za opravljanje nadzora nad pogoji izdaje navedenega potrdila,
ki ga določa.
Tako pooblastilo bi namreč utegnilo oslabiti polni učinek sistema, uvedenega z Uredbo št. 2201/2003, kakor je opisan v točkah
od 44 do 51 te sodbe.
Iz tega je razvidno, da če sodišče države članice izda potrdilo iz navedenega člena 42, mora sodišče države članice izvršitve
izvršiti sodno odločbo, o kateri je bilo izdano tako potrdilo, ne da bi smelo nasprotovati njenemu priznanju in izvršljivosti.
Ta razlaga je potrjena z dejstvom, da razlogi, iz katerih sme sodišče države članice izvršitve odkloniti priznanje ali ugotovitev
izvršljivosti sodne odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo, določeni v členih 23 in 31 Uredbe št. 2201/2003, med katerimi
sta očitna kršitev javnega reda te države članice in kršitev temeljnih načel postopka te države, v skladu s katerimi je treba
otroku dati možnost biti zaslišan, niso bili povzeti kot razlogi, ki lahko upravičujejo nasprotovanje sodišča navedene države
članice, v okviru postopkov, navedenih v poglavju III, oddelek 4, navedene uredbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
Rinau, točke 91, 97 in 99).
Toda predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali navedena razlaga velja tudi v primerih posebej hudih kršitev temeljnih
pravic v sodni odločbi države članice izvora, ki jo je treba izvršiti na podlagi potrdila, ki je bilo o njej izdano.
Glede tega je treba ugotoviti, da jasna delitev pristojnosti med sodišči države članice izvora in sodišči države članice izvršitve,
predvidena z določbami poglavja III, oddelek 4, Uredbe št. 2201/2003 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Povse, točka 73),
temelji na predpostavki, da navedena sodišča v obsegu svojih pristojnosti spoštujejo obveznosti, ki jim jih v skladu z Listino
o temeljnih pravicah nalaga ta uredba.
Ker Uredba št. 2201/2003 ne sme biti v nasprotju s to listino, je treba v zvezi s tem določbe člena 42 navedene uredbe, s
katerimi se izvaja pravica otroka do izjave, razlagati ob upoštevanju člena 24 navedene listine (glej v tem smislu zgoraj
navedeno sodbo McB., točka 60).
Tudi iz uvodne izjave 19 te uredbe je razvidno, da ima zaslišanje otroka pomembno vlogo pri uporabi te uredbe, v njeni uvodni
izjavi 33 pa je splošneje poudarjeno, da ta uredba priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine o temeljnih pravicah
ter je zlasti namenjena zagotavljanju spoštovanja temeljnih otrokovih pravic, kakor so določene v členu 24 te listine.
V zvezi s tem je najprej treba poudariti, da je iz člena 24 te listine in člena 42(2), prvi pododstavek, točka (a), Uredbe
št. 2201/2003 razvidno, da se ne nanašata na zaslišanje otroka kot tako, temveč na možnost zaslišanja otroka.
Po eni strani namreč navedeni člen 24 v odstavku 1 zahteva, da morajo otroci imeti možnost svobodno izražati svoje mnenje
in da se to upošteva v stvareh, ki jih zadevajo, zgolj „v skladu z njihovo starostjo in zrelostjo“, v odstavku 2 pa nalaga,
da se morajo pri vseh ukrepih, ki se nanašajo na otroka, upoštevati predvsem koristi otroka, ki lahko tako upravičujejo, da
se otroka ne zasliši. Po drugi strani navedeni člen 42(2), prvi pododstavek, točka (a), določa, da mora biti otroku dana možnost
biti zaslišan, „razen če se je smatralo, da zaslišanje ni primerno zaradi otrokove starosti ali zrelosti“.
To pomeni, da mora sodišče, ki odloča o vrnitvi otroka, oceniti smotrnost takega zaslišanja, saj navzkrižja, zaradi katerih
je potrebna sodna odločba o dodelitvi pravice do varstva in vzgoje otroka enemu od staršev, in z njimi povezane napetosti
ustvarjajo položaje, v katerih se utegne zaslišanje otroka, zlasti kadar je po potrebi nujna njegova fizična navzočnost pred
sodiščem, izkazati za neprimerno ali celo škodljivo za duševno zdravje otroka, ki pogosto občuti navedene napetosti in trpi
njihove škodljive učinke. Tako čeprav zaslišanje ostaja otrokova pravica, ne more biti absolutno obvezno, temveč ga je treba
v vsakem posameznem primeru v skladu s členom 24(2) Listine o temeljnih pravicah presojati glede na zahteve v zvezi s koristmi
otroka.
Iz tega je razvidno, da pravica otroka do izjave, kakor je določena v členu 24 Listine o temeljnih pravicah in členu 42(2),
prvi pododstavek, točka (a), Uredbe št. 2201/2003, ne zahteva, da je treba nujno opraviti zaslišanje pred sodiščem države
članice izvora, temveč določa, da mora imeti ta otrok na voljo zakonite postopke in pogoje, ki mu omogočajo, da svobodno izrazi
svoje mnenje, ki ga sodišče upošteva.
Z drugimi besedami, čeprav člen 24 Listine o temeljnih pravicah in člen 42(2), prvi pododstavek, točka (a), Uredbe št. 2201/2003
sodišču države članice izvora ne nalagata, naj v vsakem primeru opravi zaslišanje otroka, in mu tako puščata nekaj manevrskega
prostora, pa kadar sodišče odloči, da bo otroka zaslišalo, ti določbi zahtevata, da glede na otrokove koristi in okoliščine
vsakega posameznega primera sprejme vse primerne ukrepe za tako zaslišanje, da bi se spoštoval polni učinek navedenih določb,
tako da ima otrok dejansko in učinkovito možnost, da se opredeli.
Z enakim namenom mora sodišče države članice izvora kar najbolj in vedno ob upoštevanju koristi otroka uporabiti vsa sredstva,
ki jih ima na podlagi nacionalnega prava na voljo, in posebne instrumente mednarodnega pravosodnega sodelovanja, po potrebi
tudi tiste, ki jih določa Uredba št. 1206/2001.
Iz tega je razvidno, da lahko sodišče države članice izvora izda potrdilo, ki je skladno z zahtevami iz člena 42 Uredbe št. 2201/2003,
šele ko preveri, da je bila glede na otrokove koristi in vse okoliščine posameznega primera sodna odločba, na katero se nanaša
to potrdilo, izdana ob spoštovanju pravice otroka, da se svobodno opredeli, ter da je bila otroku ob upoštevanju nacionalnih
postopkovnih sredstev in instrumentov mednarodnega pravosodnega sodelovanja dana dejanska in učinkovita možnost, da se opredeli.
Kot je pojasnjeno v točki 51 te sodbe, pa so zgolj nacionalna sodišča države članice izvora pristojna za preizkus zakonitosti
navedene odločbe glede na zahteve, ki jih določata zlasti člen 24 Listine o temeljnih pravicah in člen 42 Uredbe št. 2201/2003.
Kot je poudarjeno v točki 46 te sodbe, sistemi za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, izrečenih v državi članici, ki
jih določa ta uredba, temeljijo na načelu medsebojnega zaupanja med državami članicami glede tega, da njihovi nacionalni pravni
redi ponujajo enakovredno in učinkovito varstvo temeljnih pravic, priznanih na ravni Unije zlasti v Listini o temeljnih pravicah.
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 135 stališča, morajo torej zainteresirane stranke v teh okoliščinah v nacionalnem
pravnem redu države članice izvora uveljavljati pravna sredstva za izpodbijanje zakonitosti sodne odločbe, o kateri je bilo
izdano potrdilo v skladu s členom 42 Uredbe št. 2201/2003.
V zvezi s sporom o glavni stvari je treba poudariti, prvič, da je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da pritožbeni
postopek še vedno poteka pred Audiencia Provincial de Bizkaia. Drugič, španska vlada je na obravnavi pojasnila, da je zoper
odločbo tega sodišča mogoče vložiti notranje pravno sredstvo, in sicer vsaj „recurso de amparo“ pri ustavnem sodišču, v okviru
katerega se je mogoče med drugim sklicevati na morebitne kršitve temeljnih pravic, med katere spada pravica otroka do izjave.
Zato je naloga sodišča države članice izvora, da preveri, ali je bila pri sodni odločbi, na katero se nanaša potrdilo, izdano
na podlagi člena 42 Uredbe št. 2201/2003, kršena pravica otroka do izjave.
Iz vsega navedenega je razvidno, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, vprašanje morebitne kršitve člena 42(2),
prvi pododstavek, točka (a), Uredbe št. 2201/2003, ki naj bi jo storilo sodišče države članice izvora, ki je izdalo odločbo,
o kateri je bilo izdano potrdilo, spada v izključno pristojnost sodišč te države članice in da pristojno sodišče države članice
izvršitve glede na potrdilo, ki ga je izdalo navedeno sodišče države članice izvora, ne sme nasprotovati priznanju in izvršitvi
navedene odločbe.
Glede na vse navedeno je treba na predloženi vprašanji odgovoriti, da pristojno sodišče države članice izvršitve v okoliščinah,
kakršne so te v postopku v glavni stvari, ne sme nasprotovati izvršitvi odločbe o vrnitvi nezakonito premeščenega otroka,
o kateri je bilo izdano potrdilo, z obrazložitvijo, da je sodišče države članice izvora, ki je izdalo to odločbo, kršilo člen 42
Uredbe št. 2201/2003, razlagan v skladu s členom 24 Listine o temeljnih pravicah, saj presoja obstoja take kršitve spada izključno
v pristojnost sodišč države članice izvora.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Pristojno sodišče države članice izvršitve v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ne sme nasprotovati izvršitvi
odločbe o vrnitvi nezakonito premeščenega otroka, o kateri je bilo izdano potrdilo, z obrazložitvijo, da je sodišče države
članice izvora, ki je izdalo to odločbo, kršilo člen 42 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti
in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi
Uredbe (ES) št. 1347/2000, razlagan v skladu s členom 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, saj presoja obstoja
take kršitve spada izključno v pristojnost sodišč države članice izvora.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.