CELEX: 62009CJ0304
Неизпълнение на задължения от държава членка
Помощи в полза на новорегистрирани на борсата дружества
Възстановяване

С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като не е приела в предвидените срокове
всички необходими мерки, за да премахне схемата за помощи, обявена за неправомерна и несъвместима с общия пазар с Решение
2006/261/ЕО на Комисията от 16 март 2005 година относно схема за помощи № C 8/2004 (ex NN 164/2003), приведена в изпълнение
от Италия в полза на новорегистрирани на борсата дружества (ОВ L 94, 2006 г., стр. 42), и да възстанови от получателите отпуснатите
по тази схема помощи, Италианската република не е изпълнила задълженията си по Договора за ЕО и по членове 2—4 от това решение.

Правна уредба
Съображение 13 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането
на член [88 ЕО] (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) гласи следното:
„като има предвид, че в случаите на неправомерна помощ, която не е съвместима с Общия пазар, ефективната конкуренция трябва
да бъде възстановена; като има предвид, че за тази цел е необходимо помощта, включително лихвите, да бъдат възстановени незабавно;
като има предвид, че е подходящо възстановяването да бъде извършено в съответствие с процедурите от националното законодателство;
като има предвид, че прилагането на тези процедури не трябва, предотвратявайки незабавното и ефективно изпълнение на решението
на Комисията, да попречи на възстановяването на ефективната конкуренция; като има предвид, че за да се постигне този резултат,
държавите членки трябва да вземат всички необходими мерки, гарантиращи ефективността на решението на Комисията.“
Член 14 от Регламент № 659/1999, озаглавен „Възстановяване на помощ“, гласи:
„1.      Когато са взети отрицателни решения в случаи с неправомерна помощ, Комисията решава съответната държава членка да вземе всички
необходими мерки за възстановяване на помощта от получателя (наричано по-долу „решение за възстановяване“). Комисията не изисква
възстановяване на помощта, ако това противоречи на общ принцип на правото на Общността.
2.      Помощта, която трябва да се възстанови съгласно решение за възстановяване, включва всички лихви с подходящ процент, фиксиран
от Комисията. Лихвата е дължима от датата, на която неправомерната помощ е била на разположение на получателя до датата на
нейното възстановяване.
3.      Без това да накърнява разпореждане на Съда на Европейските общности съгласно член [242 ЕО], възстановяването се извършва незабавно
и в съответствие с процедурите по националното законодателство на съответната държава членка, при условие че те позволяват
незабавното и ефективно изпълнение на решението на Комисията. За тази цел и в случая на производство пред националните съдилища
съответните държави членки предприемат всички необходими стъпки, които са предвидени в съответните им правни системи, включително
и временни мерки, без да се засяга правото на Общността.“
По силата на член 23, параграф 1 от същия регламент:
„Когато съответната държава членка не се съобразява с условни или отрицателни решения, по-специално в случаите, упоменати
в член 14, Комисията може директно да сезира Съда на Европейските общности в съответствие с член [88, параграф 2 ЕО].“

Фактическа обстановка и Решение 2006/261
С член 1 от Решение 2006/261 Комисията обявява за несъвместима с общия пазар приведената в изпълнение от Италианската република
схема за държавни помощи под формата на данъчни стимули в полза на дружества, допуснати до търговия на регулиран европейски
пазар.
Както става ясно от посоченото решение, с въпросната схема за помощи се предоставят два вида икономически предимства. На първо
място, в полза на дружествата, допуснати до търговия на регулирана фондова борса, се въвежда намалена ставка на корпоративния
данък от 20 % и по този начин в продължение на три години се увеличава нетната печалба, реализирана от тези дружества от цялата
им икономическа дейност. На второ място, като последица от схемата намалява облагаемият финансов резултат за данъчната година,
през която съответното дружество е допуснато до търговия на борсата. Намаленията водят и до прилагане на реално по-ниска данъчна
ставка за финансовия резултат за 2004 г.
След като Комисията започва официално разследване, италианските власти уведомяват публично потенциалните получатели по схемата
за възможните последици от евентуалната констатация на тази институция, че въпросната схема представлява несъвместима с общия
пазар помощ. Комисията приема, че във всички случаи е необходимо да се възстановят помощите, които евентуално вече са били
предоставени на получателите.
По-специално членове 2—4 от Решение 2006/261 гласят следното:
„
Член 2
Италия е длъжна да премахне схемата за помощи […], считано от данъчната година, през която е направено уведомлението за настоящото
решение.
Член 3
1.      Италия предприема всички необходими мерки, за да си възстанови от получателите […] помощта […], вече предоставена неправомерно
на тяхно разположение.
2.      Възстановяването на помощта започва без отлагане, в съответствие с процедурите по националното законодателство, при условие
че те позволяват незабавното и ефективно изпълнение на решението.
3.      Възстановяването се извършва в най-кратки срокове. Италия трябва да събере дължимия данък в пълен размер при последното предвидено
за 2004 г. плащане, в частност когато помощта вече е била предоставена под формата на намаление на дължимия за текущата данъчна
година данък. Във всички останали случаи Италия си възстановява изискуемия данък най-късно до края на първата данъчна година,
през която е направено уведомлението за настоящото решение.
4.      Помощите, които трябва да се възстановят, включват лихвите от датата, на която са били предоставени на получателите, до датата
на възстановяването им.
5.      Лихвите се изчисляват въз основа на глава V от Регламент (EО) № 794/2004.
6.      В двумесечен срок, считано от датата на уведомлението за настоящото решение, Италия отправя покани до всички получатели на
посочените в член 1 помощи да възстановят неправомерните помощи ведно с натрупаните лихви.
Член 4
В двумесечен срок, считано от датата на уведомлението за настоящото решение, Италия информира Комисията, използвайки въпросника
в приложение I към настоящото решение, за мерките, които е предприела, за да се съобрази с него. В същия срок Италия представя
всички документи, доказващи, че процедурата по възстановяване от страна на получателите на неправомерните помощи действително
е започнала.“ [неофициален превод]

Жалбата срещу Решение 2006/261
На 26 май 2005 г. Италианската република подава жалба до Първоинстанционния съд на Европейските общности [понастоящем Общият
съд] за отмяна на Решение 2006/261. Италианската република не е поискала налагане на обезпечителни мерки.
С Решение от 4 септември 2009 г. по дело Италия/Комисия (T‑211/05, Сборник, стр. II‑2777) Общият съд отхвърля посочената жалба.
На 16 ноември 2009 г. Италианската република обжалва това решение. По жалбата ѝ е образувано дело С‑458/09 Р, понастоящем
висящо пред Съда.

Досъдебна процедура
На 17 март 2005 г. Италианската република е уведомена за Решение 2006/261.
За да изпълнят решението, италианските власти приемат определен брой мерки и уведомяват Комисията за тях. Процедурата по изпълнение
протича по следния начин:
–        изготвен е проектозакон за изпълнението на Решение 2006/261,
–        изправени пред трудности в законодателния процес по приемането на закона, през юли 2006 г. италианските власти решават да
си възстановят неправомерните помощи по административен ред,
–        Agenzia delle Entrate (наричана по-нататък „Agenzia“) първо връчва на съответните данъчнозадължени лица разпореждане за плащане
на дължимите суми в 60-дневен срок и определя подходящи кодове, за да могат получателите доброволно да върнат получената помощ
заедно с лихвите; специални вътрешни указания са изпратени преди 30 септември 2006 г. до отделите и службите, натоварени със
съответните процедури по контрол и възстановяване,
–        две дружества подават жалба пред италианските данъчни юрисдикции срещу актовете за възстановяване на помощите; едното от дружествата
губи делото на първа инстанция, след което изплаща изцяло дължимите суми на 1 април 2009 г.; по отношение на другото дружество,
което е основният получател на помощта, Commissione tributaria provinciale di Modena спира изпълнението на акта, разпореждащ
плащането, като основното съображение за това спиране е, че актът е приет без правно основание; първоинстанционното решение
за отмяна на посочения акт е обжалвано пред Commissione tributaria regionale di Bologna, която спира производството, като
наред с останалото посочва, че делото по жалбата за отмяна на Решение 2006/261 е висящо пред Общия съд (дело T‑211/05, посочено
по-горе);
–        италианският законодател се опитва по законодателен път да разреши процедурния проблем, произтичащ от постановеното от националните
юрисдикции спиране на изпълнението на разпорежданията за възстановяване на помощите, като приема Декрет-закон № 59 от 8 април
2008 г. (GURI, бр. 84 от 9 април 2008 г., стр. 3, наричан по-нататък „Декрет-закон № 59/2008“), преобразуван в закон със Закон
№ 101 от 6 юни 2008 г. (GURI, бр. 132 от 7 юни 2008 г., стр. 4).
През цялото досъдебно производство Комисията настоява за незабавно и ефективно изпълнение на Решение 2006/261. Освен това
тя многократно иска информация и допълнителни разяснения за получателите и за способите за приемане на разпоредбите, уреждащи
събирането. Исканията си Комисията отправя или поради непълнота, според самата нея, на информацията, представена от италианските
власти, или поради обновяване на данните за хода на процедурата по събирането на помощта. С редица последователни писма италианските
власти информират Комисията за хода на процедурата по изпълнение на Решение 2006/261 и за способите за изпълнение.
Комисията обръща внимание на Италианската република, че процедурата по събиране на неправомерната помощ е неподходяща, тъй
като размерът на недължимо получените и все още невъзстановени помощи към октомври 2008 г. възлиза общо на 4 365 265,04 EUR
(помощи и лихви). Следователно според Комисията възстановяването на помощите не е напреднало въпреки законодателната намеса.
При тези условия Комисията решава да предяви настоящия иск.

По иска

Доводи на страните
В исковата си молба Комисията поддържа, че съгласно член 249 ЕО държавата членка — адресат на решение, което я задължава да
си възстанови неправомерни помощи, трябва да предприеме всички подходящи мерки, за да осигури изпълнението на посоченото решение.
Според Комисията задължението за възстановяване е същинско задължение за постигане на определен резултат. Освен това възстановяването
следвало да бъде не само ефективно, но и незабавно.
По отношение на първоначалния проектозакон, който Италианската република е имала намерение да приеме, за да изпълни Решение
2006/261, Комисията многократно напомняла, че законодателният акт не е най-подходящото средство, за да се гарантира незабавното
и ефективно изпълнение на това решение.
Прилагането на националните процедури обаче не трябвало да препятства възстановяването на ефективната конкуренция. Тъкмо напротив,
тези процедури трябвало да се следват, за да се осигури ефективността на Решение 2006/261.
По-нататък Комисията отбелязва, че единственото правно основание, на което Италианската република може да се позове в своя
защита в настоящото дело, е изведено от абсолютна невъзможност да изпълни правилно Решение 2006/261. Италианските власти обаче
никога не са твърдели да е налице абсолютна невъзможност за изпълнение.
Според Комисията условието да е налице абсолютна невъзможност за изпълнение не е спазено, когато държавата членка ответник
се задоволява, както в настоящото дело, само да уведоми Комисията за правните, политическите или практическите трудности,
свързани с изпълнението на Решение 2006/261, без да направи реални постъпки пред съответните предприятия за възстановяване
на помощта и без да предложи на Комисията алтернативни способи за изпълнение на решението, които биха позволили преодоляването
на тези трудности.
Що се отнася до решенията на националните юрисдикции, с които се налагат мерки за спиране, Комисията подчертава, че принципът
на ефективност трябва да се прилага и към националните юрисдикции. При наличието на евентуална молба за спиране на изпълнението
на мярката за възстановяване, националният съд бил длъжен да прилага предвидените в съдебната практика условия, за да не лиши
решението за възстановяване от полезно действие. В настоящото дело обаче наложените от националните юрисдикции мерки за спиране
не отговаряли на изискванията, произтичащи от посочената съдебна практика.
Въпреки че по силата на Декрет-закон № 59/2008, посочен в точка 12 от настоящото решение, в случай на спиране по съображения
за незаконосъобразност на решението за възстановяване националният съд по принцип трябва да отправи незабавно преюдициално
запитване до Съда, Комисията е на мнение, че тази национална законодателна уредба видимо не е оказала особено влияние върху
процесуалната практика на националните юрисдикции. Комисията подчертава, че всъщност повече от четири години след приемането
на Решение 2006/261 италианските власти са си възстановили само 25,91 % от помощите, за които е издадено разпореждане за плащане.
По отношение на подадената до Общия съд жалба за отмяна на Решение 2006/261 Комисията подчертава, че Италианската република
е оспорила това решение, без да поиска спиране на изпълнението. В определението си обаче Commissione tributaria provinciale
di Modena не се позовавала на наличието на образувано дело пред Общия съд, нито на евентуални пороци на посоченото решение,
а се основала единствено на твърдяна липса на правно основание на издаденото от италианските власти разпореждане за възстановяване
на помощта.
Накрая, що се отнася до двете дружества — получатели на помощта, Комисията посочва, че след 31 октомври 2008 г. не е получавала
актуална информация за делото пред втората инстанция, нито за хода на процедурата по възстановяване. Това представлявало нарушение
на задължението на италианските власти за предоставяне на информация както по силата на член 4 от Решение 2006/261, така и
на член 10 ЕО.
Италианската република посочва, че правото на Съюза не налага да се следва конкретна процедура за възстановяване на държавните
помощи, а изисква единствено прилагането на националните производства да отговаря на условието да позволява незабавно и ефективно
изпълнение на Решение 2006/261.
Съгласно италианската конституция само с нормативна мярка можело да се регламентира административната дейност по събирането
и да се определят сумите, които трябва да се възстановят. Освен това проектозаконът, посочен в точка 17 от настоящото решение,
имал за цел да насърчи доброволното връщане на помощта именно за да се ускори фазата на възстановяването.
Италианската република посочва също, че макар държавата членка адресат да не може да изтъква други правни основания за защита
освен наличието на абсолютна невъзможност за изпълнение, това обстоятелство не е пречка държавата членка, която при изпълнението
на решение като това в основата на настоящия спор среща непредвидени и непредвидими трудности или узнае за непредвидени от
Комисията последици, да отнесе тези проблеми до последната, предлагайки подходящи изменения във въпросното решение.
В обемистата кореспонденция между Комисията и италианските власти последните всъщност посочили както причините, поради които
са смятали, че трябва да се приеме специална норма, така и непредвидените обстоятелства, които по-късно са довели до прилагането
на различна от първоначално предвидената процедура за възстановяване, а именно на процедура за възстановяване по административен
ред.
Що се отнася до съдебните мерки за спиране, Италианската република посочва, че Commissione tributaria provinciale di Modena
спира изпълнението на акта, разпореждащ плащането, въпреки настояването на Agenzia, че събирането на тези суми е законосъобразно
и че Решение 2006/261 е непосредствено приложимо в италианския правен ред. Що се отнася до производството пред Commissione
tributaria regionale di Bologna, Agenzia поискала от тази юрисдикция да оттегли определението си за спиране на производството.
След постановяването на Решение на Общия съд по дело Италия/Комисия, посочено по-горе, с което този съд отхвърля жалбата срещу
Решение 2006/261, Agenzia отново поискала да се оттегли въпросното определение.
Накрая, във връзка с правното основание на Комисията, изведено от нарушение на задължението за предоставяне на информация,
в писмената си защита Италианската република представя допълнителни данни за събраните до този момент суми, както и за делата
по този въпрос.

Съображения на Съда
От постоянната съдебна практика следва, че съгласно член 249 ЕО държавата членка — адресат на решение, което я задължава да
си възстанови неправомерни помощи, трябва да предприеме всички подходящи мерки, за да осигури изпълнението на това решение
(вж. Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Комисия/Франция, C‑232/05, Recueil, стр. I‑10071, точка 42 и цитираната съдебна
практика).
Държавата членка трябва да постигне ефективно възстановяване на дължимите суми (вж. Решение по дело Комисия/Франция, посочено
по-горе, точка 42). Късното възстановяване, след определените срокове, не съответства на изискванията на Договора (вж. в този
смисъл Решение от 14 февруари 2008 г. по дело Комисия/Гърция, C‑419/06, точки 38 и 61).
В съответствие с член 3, параграф 3 от Решение 2006/261 Италианската република е била длъжна да премахне въпросната схема
за помощи в най-кратки срокове. Тази държава членка е трябвало да събере дължимия данък в пълен размер при последното предвидено
за 2004 г. плащане, в частност когато помощта вече е била предоставена под формата на намаление на дължимия за текущата данъчна
година данък. Във всички останали случаи изискуемият данък заедно с лихвите е трябвало да бъде възстановен най-късно до края
на първата данъчна година, през която е направено уведомлението за посоченото решение, а то е направено на 17 март 2005 г.
В настоящото дело обаче е безспорно, че няколко години след уведомяването на Италианската република за Решение 2006/261 и
след изтичането на всички срокове, определени в него, тази държава членка все още не си е възстановила значителна част от
неправомерните помощи. Това е явно несъвместимо със задължението ѝ да постигне ефективно възстановяване на дължимите суми
и представлява нарушение на задължението за незабавно и ефективно изпълнение на Решение 2006/261.
Що се отнася до защитните доводи на Италианската република, следва да се напомни, че според постоянната съдебна практика единственото
правно основание за защита, което държава членка може да изтъква срещу предявен от Комисията иск за установяване на неизпълнение
на задължения на основание член 88, параграф 2 ЕО, се извежда от абсолютната невъзможност да се изпълни правилно въпросното
решение (вж. по-специално Решение от 20 септември 2007 г. по дело Комисия/Испания, C‑177/06, Сборник, стp. I‑7689, точка 46
и Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Комисия/Франция, C‑214/07, Сборник, стр. I‑8357, точка 44).
Условието за абсолютна невъзможност за изпълнение не е спазено, когато държавата членка ответник се задоволява само да уведоми
Комисията за правните, политическите или практическите трудности, свързани с изпълнението на решението, без да направи реални
постъпки пред съответните предприятия за възстановяване на помощта и без да предложи на Комисията алтернативни способи за
изпълнение на решението, които биха позволили преодоляването на тези трудности (вж. по-специално Решение от 14 декември 2006 г.
по дело Комисия/Испания, С‑485/03—С‑490/03, Recueil, стр. І‑11887, точка 74 и Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Комисия/Франция,
посочено по-горе, точка 46).
Съдът е приел също, че държава членка, която при изпълнението на решение на Комисията в областта на държавните помощи среща
непредвидени и непредвидими трудности или узнае за непредвидени от Комисията последици, трябва да отнесе тези проблеми до
последната, предлагайки подходящи изменения във въпросното решение. В такъв случай по силата на правилото, че държавите членки
и институциите на Съюза имат взаимни задължения за лоялно сътрудничество, което именно е в основата на член 10 ЕО, държавата
членка и Комисията трябва да си сътрудничат добросъвестно, за да преодолеят тези трудности, при пълно спазване на разпоредбите
на Договора, и по-специално на тези относно помощите (вж. по-специално Решение от 4 април 1995 г. по дело Комисия/Италия,
C‑348/93, Recueil, стр. I‑673, точка 17, Решение от 1 април 2004 г. по дело Комисия/Италия, C‑99/02, Recueil, стр. I‑3353,
точка 17, Решение от 1 юни 2006 г. по дело Комисия/Италия, C‑207/05, точка 47 и Решение от 6 декември 2007 г. по дело Комисия/Италия,
C‑280/05, точка 20).
В това отношение следва да се подчертае, че при контактите си с Комисията, както и в производството пред Съда Италианската
република не се е позовала на абсолютна невъзможност за изпълнение на Решение 2006/261 — единственото допустимо правно основание
за защита съгласно съдебната практика, посочена в точка 35 от настоящото решение.
Всъщност италианското правителство само е уведомило Комисията за правните, политическите или практическите трудности, свързани
с изпълнението на посоченото решение.
Вярно е, че в хода на процедурата по възстановяване с приемането на Декрет-закон № 59/2008 италианският законодател е направил
сериозни постъпки, за да гарантира ефективността на това възстановяване. В частност от преписката по делото личи, че този
декрет-закон, предназначен да разреши процедурния проблем с постановеното от националните юрисдикции спиране на изпълнението
на разпорежданията за възстановяване на помощите, има за цел да ускори уреждането на висящите спорове.
Декрет-закон № 59/2008 обаче не е позволил да се преодолее закъснението по отношение на изисканото с Решение 2006/261 възстановяване
на помощта. Всъщност той е приет на 8 април 2008 г., т.е. след 7 февруари 2007 г. — датата, на която е постановено решението
на Commissione tributaria provinciale di Modena за спиране на изпълнението на акта, разпореждащ плащането, чийто адресат е
основният получател на неправомерната помощ. Освен това въпреки влизането в сила на този декрет-закон въззивната юрисдикция
спира производството по делото на главния получател на помощта.
Следва да се отбележи обаче, че предприетите късно или оказали се неефективни законодателни постъпки, предназначени да гарантират
изпълнението от страна на националните юрисдикции на решение на Комисията, с което държавата членка е задължена да си възстанови
неправомерните помощи, не отговарят на изискванията, произтичащи от съдебната практика, посочена в точки 31 и 32 от настоящото
решение.
Следва да са добави, че във всички случаи италианските власти не са поискали изменение или оттегляне на решението на Commissione
tributaria provinciale di Modena от 7 февруари 2007 г., с което се постановява спиране на изпълнението на акта, разпореждащ
плащането, въпреки че при този вид производства подобни искания са възможни, както Италианската република призна в съдебното
заседание. Накрая, към датата на съдебното заседание по настоящото дело Италианската република все още не е предприела постъпки
за възобновяване на въззивното производство, спряно от Commissione tributaria regionale di Bologna на 21 януари 2010 г.
Що се отнася освен това до довода на Комисията относно предоставената на националните юрисдикции възможност да постановяват
мерки за спиране в хода на процедурата по възстановяване на помощта, следва да се напомни, че посочените юрисдикции са длъжни,
по силата на член 14, параграф 3 от Регламент № 659/1999, да гарантират пълната ефективност на решението, с което е разпоредено
възстановяването на неправомерната помощ, и да достигнат до разрешение в съответствие с целта на това решение (вж. Решение
от 20 май 2010 г. по дело Scott и Kimberly Clark, C‑210/09, все още непубликувано в Сборника, точка 29).
Що се отнася до постановената от италианските юрисдикции обезпечителна мярка спиране на изпълнението, следва да се напомни,
че в съответствие с постоянната съдебна практика (вж. по-специално Решение от 21 февруари 1991 г. по дело Zuckerfabrik Süderdithmarschen
и Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 и C‑92/89, Recueil, стр. I‑415 и Решение от 9 ноември 1995 г. по дело Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
и др. (I), C‑465/93, Recueil, стр. I‑3761) подобни мерки могат да бъдат постановени, ако са налице определени условия, а именно:
–        ако тази юрисдикция има сериозни съмнения по отношение на валидността на акта на Съюза и — в случай че Съдът все още не е
сезиран с въпроса за валидността на оспорвания акт — ако тя самата му го отправи,
–        ако случаят е спешен, в смисъл че обезпечителните мерки са необходими, за да се предотврати значителна и непоправима вреда
за страната, която е направила искане за налагането им,
–        ако тази юрисдикция надлежно отчете интереса на Съюза,
–        ако при преценката на всички тези условия националната юрисдикция спазва решенията на Съда и Общия съд относно валидността
на акта на Съюза и определенията за налагане на подобни обезпечителни мерки на равнището на Европейския съюз.
Следва да се подчертае също, че националната юрисдикция не може да се ограничи да сезира Съда с преюдициално запитване за
преценка на валидността, а трябва към момента на постановяване на обезпечителната мярка да посочи причините, поради които
смята, че Съдът би установил невалидността на акта на Съюза (Решение по дело Atlanta Fruchthandelsgesellschaft и др. (І),
посочено по-горе, точка 36).
Посочените в предходните две точки изисквания се прилагат и по отношение на всяко искане за спиране на въззивното производство,
в рамките на което се оспорва отмяната на първа инстанция на националния акт за възстановяване на неправомерната помощ.
Следва да се разгледа дали в настоящия случай решенията на италианските юрисдикции отговарят на посочените изисквания.
В рамките на процедурата по възстановяване, която се отнася до основния получател на неправомерната помощ, италианските юрисдикции
постановяват спиране по две съображения. Първо, с решение от 7 февруари 2007 г. Commissione tributaria provinciale di Modena
спира изпълнението на акта, разпореждащ възстановяване на помощта, като основното съображение за това спиране е, че посоченият
акт е приет без правно основание. Второ, с решения от 26 май 2009 г. и 21 януари 2010 г. Commissione tributaria regionale
di Bologna спира въззивното производство, в рамките на което се оспорва отмяната на първа инстанция на посочения акт, по съображение
че делото по жалбата за отмяна на Решение 2006/261 е висящо пред Общия съд (дело T‑211/05).
В това отношение следва да се отбележи, че първото от упоменатите по-горе две съображения не може да обоснове спиране на изпълнението
на акта за възстановяване на неправомерната помощ, като се има предвид съдебната практика по дело Zuckerfabrik Süderdithmarschen
и Zuckerfabrik Soest, посочено по-горе, и по дело Atlanta Fruchthandelsgesellschaft и др. (I), посочено по-горе.
Що се отнася до второто съображение, следва да се приеме, че в решението на национална юрисдикция, с което се спира производството,
необходимо, за да се осигури ефективното изпълнение на решение на Комисията, с което държавата членка е задължена да си възстанови
неправомерните помощи, поради факта че законосъобразността на това решение е оспорена пред Общия съд, следва да се обоснове
това спиране, като се изложат доводите, които сочат невалидност на съответното решение, както бе напомнено в точка 46 от настоящото
решение.
Това изискване се потвърждава от факта, че жалбата до Общия съд за отмяна на решение, разпореждащо възстановяването на помощ,
няма суспензивно действие по отношение на задължението за изпълнение на това решение (вж. Решение от 6 декември 2007 г. по
дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 21). Това е така и при обжалване пред Съда на решението на Общия съд по жалбата
за отмяна. В това отношение следва да се допълни, че в случая Италианската република не е поискала обезпечителни мерки в рамките
на производството по посочената жалба за отмяна.
В случая обаче италианските юрисдикции не посочват в решенията си причините, поради които юрисдикциите на Съюза биха установили
невалидност на Решение 2006/261. Освен това производството е спряно с решение от 21 януари 2010 г. по съображение за наличието
на дело пред Общия съд по жалба срещу Решение 2006/261, въпреки че Общият съд отхвърля тази жалба с решение от 4 септември
2009 г.
Накрая, що се отнася до другите условия, които трябва да са налице съгласно съдебната практика, посочена в точка 45 от настоящото
решение, достатъчно е да се констатира, че във въпросните национални решения няма позоваване на интересите на Съюза и че в
решенията си от 26 май 2009 г. и 21 януари 2010 г. Commissione tributaria regionale di Bologna не разглежда въпроса за спешността
на разпоредените мерки.
При тези условия следва да се приеме за установено, че италианските юрисдикции са постановили решения за спиране при явно
неспазване на изискванията на правото на Съюза в областта на възстановяването на държавните помощи.
От изложеното дотук следва, че настоящият иск е основателен, доколкото Комисията твърди, че Италианската република не е приела
в предвидените срокове всички необходими мерки, за да премахне схемата за помощи, обявена за неправомерна и несъвместима с
общия пазар с Решение 2006/261, и за да си възстанови от получателите отпуснатите по тази схема помощи.
Предвид изложения в предходната точка извод не е необходимо Съдът да се произнася по искането на Комисията Италианската република
да бъде осъдена за това, че не е информирала Комисията за мерките, посочени в тази точка, тъй като нарушението на тази държава
членка се състои именно в неизпълнението на Решение 2006/261 в предвидените срокове (вж. Решение от 4 април 1995 г. по дело
Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 31, Решение 14 декември 2006 г. по дело Комисия/Испания, посочено по-горе, точка 82,
Решение от 20 септември 2007 г. по дело Комисия/Испания, посочено по-горе, точка 54, Решение 6 декември 2007 г. по дело Комисия/Италия,
посочено по-горе, точка 30 и Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Комисия/Франция, посочено по-горе, точка 67).
Поради това следва да се приеме за установено, че като не е приела в предвидените срокове всички необходими мерки, за да премахне
схемата за помощи, обявена за неправомерна и несъвместима с общия пазар с Решение 2006/261, и за да си възстанови от получателите
отпуснатите по тази схема помощи, Италианската република не е изпълнила задълженията си по членове 2 и 3 от това решение.

По съдебните разноски
Съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако
е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на Италианската република и последната е загубила
делото, Италианската република трябва да бъде осъдена да заплати разноските.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)
Като не е приела в предвидените срокове всички необходими мерки, за да премахне схемата за помощи, обявена за неправомерна
и несъвместима с общия пазар с Решение 2006/261/ЕО на Комисията от 16 март 2005 година относно схема за помощи № C 8/2004
(ex NN 164/2003), приведена в изпълнение от Италия в полза на новорегистрирани на борсата дружества, и за да си възстанови
от получателите отпуснатите по тази схема помощи, Италианската република не е изпълнила задълженията си по членове 2 и 3 от
това решение.
2)
Осъжда Италианската република да заплати съдебните разноски.
Подписи
*
Език на производството: италиански.