CELEX: 62004CJ0105
Apellatsioonkaebus
Kartellikokkulepped
Madalmaade elektritoodete turg
Hulgimüügiettevõtjate siseriiklik ühendus
Kokkulepped ja kooskõlastatud tegevused, mille eesmärk on ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi loomine ning hinnakujundus
Trahvid

Oma apellatsioonkaebuses taotleb Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied (Madalmaade
elektritoodete hulgimüüjate ühendus; edaspidi „FEG”) Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 16. detsembri 2003. aasta otsuse
liidetud kohtuasjades T‑5/00 ja T‑6/00: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
ja Technische Unie
vs.
komisjon (EKL 2003, lk II-5761; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) tühistamist või vähemalt selle kohtuotsuse tühistamist
kohtuasja T‑5/00 puudutavas osas, millega Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata tema hagi komisjoni 26. oktoobri 1999. aasta
otsuse 2000/117/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohaldamise menetluse kohta (juhtum nr IV/33.884 – Nederlandse Federatieve
Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie (FEG ja TU)) (EÜT 2000, L 39, lk 1; edaspidi
„vaidlusalune otsus”) tühistamiseks.

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Äriühing CEF Holdings Ltd, Ühendkuningriigis asutatud elektritoodete hulgimüüja, ja selle tütarettevõtja CEF City Electrical
Factors BV, kes on asutatud asjaomase äriühingu Madalmaade turule sisenemiseks (edaspidi koos „CEF”), esitasid 18. märtsil
1991 Euroopa Ühenduste Komisjonile kaebuse tarnetega seotud probleemide kohta, mis neil tekkisid Madalmaades.
See kaebus oli suunatud kolme Madalmaade elektritoodete turul tegutseva ettevõtjate ühenduse vastu. Peale FEG puudutas see
ka Nederlandse Vereniging van Alleenvertegenwoordigers op Elektrotechnisch Gebied’i (Madalmaade elektritoodete tootjate ainuesindajate
ühendus, edaspidi „NAVEG”) ja Unie van de Elektrotechnische Ondernemers’it (Elektritooteid tootvate ettevõtjate liit, edaspidi
„UNETO).
Selles kaebuses heitis CEF neile kolmele ühendusele ja nende liikmetele ette, et nad on sõlminud ainuõigusi andvaid vastastikkusi
kollektiivseid kokkuleppeid kõigil elektritoodete turustamisega tegelevail tasanditel Madalmaades, mis muudab peaaegu võimatuks
siseneda Madalmaade turule elektritoodete hulgimüügiettevõtjal, kes ei ole FEG liige. Tootjad ja nende esindajad või importijad
tarnivad elektritooteid ainult FEG liikmetele ja paigaldajad ostavad neid ainult neilt.
Seejärel laiendas CEF aastatel 1991 ja 1992 oma kaebust FEG ja selle liikmete vahelistele hinna- ja hinnaalanduskokkulepetele,
mille eesmärgiks oli takistada CEF‑il teatud projektides osaleda, ning vertikaalsetele hinnakokkulepetele teatud elektritoodete
tootjate ja FEG liikmetest hulgimüüjate vahel.
Pärast 16. septembril 1991 saadetud hoiatuskirja FEG‑le ja selle liikmetele (edaspidi „hoiatuskiri”) ja mitmeid informatsiooninõudeid
temale ning pärast komisjoni teenistuste läbiviidud kontrolli, mis puudutas väidetavat FEG liikmete kooskõlastatud tegevust,
teavitas komisjon 3. juulil 1996 FEG‑d ja selle seitset liiget, kelle hulgas oli ka Technische Unie BV (edaspidi „TU”), oma
vastuväidetest. 19. novembril 1997 toimus ärakuulamine kõigi vastuväiteteatise adressaatide ja CEF‑i juuresolekul.
Komisjon võttis 26. oktoobril 1999 vastu vaidlusaluse otsuse, mille kohaselt:
–        FEG on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, luues NAVEG‑ga sõlmitud kokkuleppe alusel ning kooskõlastatud tegevuse abil tarnijatega,
kes ei kuulu viimati nimetatud ühendusse, ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi, mille eesmärgiks oli takistada tarneid neile
ettevõtjatele, kes ei kuulu FEG‑sse (vaidlusaluse otsuse artikkel 1);
–        FEG on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, piirates otseselt ja kaudselt oma liikmete vabadust määrata oma müügihindu vabalt
ja sõltumatult, tehes siduvaid hindade kindlaksmääramise otsuseid ja siduvaid otsuseid reklaamide kohta, jagades oma liikmetele
soovitusi bruto- ja netohindade osas ning pakkudes foorumit hindade ja allahindluste üle läbirääkimiste pidamiseks (vaidlusaluse
otsuse artikkel 2);
–        TU on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, osaledes aktiivselt vaidlusaluse otsuse artiklites 1 ja 2 nimetatud rikkumistes (selle
otsuse artikkel 3).
Eelmises punktis nimetatud rikkumiste eest määrati FEG‑le ja TU‑le vastavalt 4,4 miljoni euro ja 2,15 miljoni euro suurune
trahv (vaidlusaluse otsuse artikkel 5).
Arvestades menetluse märkimisväärset kestust (102 kuud), otsustas komisjon siiski omal algatusel vähendada trahve 100 000
euro võrra. Vaidlusaluses otsuses on selle kohta märgitud:
„(152) [...] komisjon möönab, et käesolevas asjas 1991. aastal alanud menetluse kestus on olnud märkimisväärne. Sellel olukorral
on erinevad põhjused, mille eest võib vastutavaks pidada nii komisjoni kui ka teisi osalisi. Selles osas, milles komisjoni
võib selles olukorras süüdistada, tunnistab ta oma vastutust.
(153)          Sel põhjusel vähendab komisjon FEG‑le määratud trahvisummat [4,5 miljonilt eurolt] 4,4 miljoni euroni ja TU‑le määratud trahvisummat
[2,25 miljonilt eurolt] 2,15 miljoni euroni.”

Esimese Astme Kohtule esitatud hagi ja vaidlustatud kohtuotsus
Esimese Astme Kohtule 14. jaanuaril 2000 esitatud hagiavalduses (T‑5/00) taotles FEG esiteks vaidlusaluse otsuse tühistamist
või teise võimalusena selle artikli 5 lõke 1 tühistamist või kolmanda võimalusena talle määratud trahvi vähendamist 1 000
euroni.
Samal päeval esitas TU Esimese Astme Kohtule sama esemega hagiavalduse (T‑6/00) nagu FEG.
Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees andis 16. oktoobri 2002. aasta määrusega CEF‑le loa astuda menetlusse komisjoni nõuete
toetuseks.
FEG ja TU hagid, mis liideti ühiseks suuliseks menetluseks ja ühise kohtuotsuse tegemiseks, jäeti vaidlustatud kohtuotsusega
rahuldamata. Nende kohtukulud jäeti nende endi kanda ning neilt mõisteti välja komisjoni ja esimeses astmes menetlusse astujate
kohtukulud vastavalt mõlemas kohtuasjas, mis hagejad olid esitanud.

Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Oma apellatsioonkaebuses palub FEG Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus või vähemalt tühistada see kohtuasja T‑5/00 puudutavas osas ning teha uus otsus vaidlusaluse
otsuse täieliku või osalise tühistamise kohta või vähemalt vähendada oluliselt temale määratud trahvisummat;
–        teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus või vähemalt tühistada see kohtuasja T‑5/00 puudutavas osas ning saata
see tagasi Esimese Astme Kohtusse;
–        mõista mõlema astme menetluse kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus tervikuna vastuvõetamatuse tõttu läbivaatamata või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja FEG‑lt.

Apellatsioonkaebuse väited
Oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitab FEG seitse väidet, mis põhinevad sellel, et on rikutud:
–        mõistliku menetlustähtaja põhimõtet osas, milles Esimese Astme Kohus leidis, et haldusmenetluse ülemäärane kestus ei pea kaasa
tooma vaidlusaluse otsuse tühistamist;
–        süütuse presumptsiooni põhimõtet ja põhjendamiskohustust osas, milles Esimese Astme Kohus ei võtnud õigustava tõendina vastu
teatud dokumente, mis on koostatud pärast hoiatuskirja saatmist;
–        EÜ artikli 81 lõiget 1 ning põhjendamiskohustust osas, milles Esimese Astme Kohus luges vastuvõetavaks komisjoni esitatud
tõendid väidetava ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi kestuse kohta;
–        EÜ artikli 81 lõiget 1 ning põhjendamiskohustust osas, milles Esimese Astme Kohus ei kontrollinud FEG argumente hinnakokkulepete
kohta või esitas need argumendid oma otsuses valesti;
–        põhjendamiskohustust osas, mis puudutab seda, et FEG‑le arvati süüks ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi väidetav laiendamine
NAVEG‑sse mittekuuluvatele tarnijatele;
–        nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17, esimene määrus EÜ asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta
(EÜT 1962, 13, lk 204, ELT eriväljaanne 08/01, lk 3), artikli 15 lõiget 2 või proportsionaalsuse põhimõtet trahvide määramisel
ning põhjendamiskohustust osas, milles Esimese Astme Kohus lükkas tagasi FEG ja TU esitatud argumendid rikkumiste kestuse
kohta;
–        määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 või proportsionaalsuse põhimõtet trahvide määramisel ning põhjendamiskohustust osas, milles
Esimese Astme Kohus leidis, et FEG ja TU ei ole viidanud ühelegi asjaolule, mis võiks põhjendada trahvi vähendamist, ja seda
haldusmenetluse ülemäärasest kestusest hoolimata.

Apellatsioonkaebus

Esimene väide: mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rikkumine
Poolte argumendid
FEG väidab, et komisjon on oma otsuste vastuvõtmisel ühenduse üldpõhimõttest tulenevalt kohustatud kinni pidama mõistlikust
menetlustähtajast. Esimese Astme Kohus ei järginud seda põhimõtet, järeldades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94, et kõik
argumendid, mis põhinevad mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rikkumisel, tuleb tagasi lükata ning et vaidlusalust otsust
ei pea haldusmenetluse ülemäärase kestuse tõttu tühistama.
FEG kinnitab, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb teha vahet ühelt poolt uurimisetapil ja teiselt poolt ajavahemikul,
mis ulatub komisjoni vastuväiteteatisest kuni tema otsuse vastuvõtmiseni.
Uurimisetapi osas väitis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses 79 valesti, et ainult haldusmenetluse selle etapi venimine
ei saanud iseenesest kaitseõigust rikkuda, kuna ühenduse konkurentsipoliitikaga seotud menetluses ei esitata huvitatud isikutele
enne vastuväiteteatise saamist ühtegi ametlikku süüdistust.
Peale selle vaidlustab FEG Esimese Astme Kohtu antud tõlgenduse Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale, mis puudutab Roomas
4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikes 1 silmas peetud
mõistliku menetlustähtaja algust, mis Esimese Astme Kohtu väitel „hakkab kulgema hetkest, mil isikule esitatakse süüdistus”
(vaidlustatud kohtuotsuse punkt 79).
FEG tuletab nimetatud kohtupraktikast, et vastupidi Esimese Astme Kohtu otsusele hakkas mõistlik menetlustähtaeg kulgema kas
1991. aasta juunis – kuupäeval, mil komisjon saatis talle esimese informatsiooninõude ja teavitas teda sellele informatsiooninõudele
lisatud ja selle aluseks oleva CEF‑i kaebuse sisust – või hiljem, 16. septembril 1991 – komisjoni hoiatuskirja kuupäeval.
Peale selle väidab FEG, et vaidlustatud kohtuotsuse punktist 87 tuleneb, et Esimese Astme Kohus ei ole arvestanud menetluse
ülemäära pikast kestusest tulenevate raskuste laadi. Ta väidab, et nii pika menetluse tingimustes oli võimatu võtta ühendust
asjaomaste isikutega, et täpsustada asjaomaste ettevõtjate nõukogu koosolekute protokollide ja muude nendega seotud dokumentide
teatud punkte, kuna nende ettevõtjate juhatus ja töötajad on vahetunud. Tegemist ei ole kirjalike tõendite kaotamisega, nagu
väitis valesti Esimese Astme Kohus nimetatud punktis 87.
Lisaks täheldab FEG, et kuna enamik asjaolusid on ilmnenud niivõrd ammu, et ükski nendega otseselt seotud isikutest ei mäleta
neid piisavalt täpselt, on tal seega väga raske, kui mitte võimatu, ennast tõhusalt kaitsta.
Lõpetuseks väidab FEG, et Esimese Astme Kohus jättis ekslikult tähelepanuta tema huvi lõpetada menetlus kiiresti, kuna see
vaidlus ohustas otseselt tema püsimajäämist. Alates vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisest ei saanud FEG üldse tegutseda ning
tema liikmete arv vähenes 60‑lt 19‑le.
Komisjon kinnitab, et esimene väide tugineb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 79 ekslikule tõlgendamisele, kuna seda punkti
tuleb lugeda koos sellele eelnevate punktidega 77 ja 78.
Komisjoni väitel sedastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77, et haldusmenetluse esimene etapp kestis
liiga kaua. Seega võttis Esimese Astme Kohus menetlustähtaja mõistlikkuse hindamisel arvesse asjaomase menetluse esimest etappi,
mis algas haldusmenetluse esimeste toimingutega ja lõppes vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega.
Komisjon väidab, et Esimese Astme Kohus, võttes seisukoha, et nii esimene kui ka teine etapp kestsid liiga kaua, ja hinnates
seejärel, kas selline mõistliku menetlustähtaja ületamine kahjustas FEG kaitseõigust, järgis Euroopa Kohtu praktikat, mille
kohaselt uurimise erinevate etappide ebamõistlik kestus ei tähenda automaatselt mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rikkumist.
Asjaomased ettevõtjad peavad samuti tõendama, et selline ebamõistlik kestus on kahjustanud nende kaitseõigust (15. oktoobri
2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P:
Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punktid 173–178).
Käesolevas asjas ei ole FEG komisjoni arvates esitanud veenvaid tõendeid näitamaks, et haldusmenetluse ülemäärane kestus on
kahjustanud tema kaitseõigust. Komisjon märgib samuti, et vaidlusaluse kohtuotsuse punktidest 87–92 järeldub, et Esimese Astme
Kohus, hinnates küsimust, kas nimetatud menetluse ebamõistlik kestus, mille ta tuvastas, on käesolevas asjas rikkunud FEG
kaitseõigust, lähtus oma analüüsis nii esimesest kui ka teisest selle menetluse etapist. Esimese Astme Kohus lükkas ükshaaval
tagasi FEG viidatud asjaolud, millega FEG soovis tõendada kaitseõiguse rikkumist ning see tagasilükkamine põhines kas õigetel
õiguslikel järeldustel või faktituvastustel, mida ei saa apellatsioonkaebuse raames uuesti kontrollida.
FEG etteheite osas, et Esimese Astme Kohus ei ole arvesse võtnud raskusi, mis tal tekkisid haldusmenetluse ülemäärase kestuse
tõttu õigustavate tõendite kogumisel, viitab komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punktile 87, milles on meenutatud, et üldise
hoolsuskohustuse kohaselt peavad ettevõtjad korralikult säilitama oma raamatuspidamisdokumente ja nende tegevusega seotud
dokumentide arhiivi – s.o kohustus, mis kehtib
a fortiori
hetkest, mil ettevõtja saab informatsiooninõude või hoiatuskirja.
Menetluse kiirele läbiviimisele suunatud FEG huvi osas viitab komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punktile 80, milles Esimese
Astme Kohus kinnitas sõnaselgelt, et kui ettevõtja on saanud vastuväiteteatise, on tal eriline huvi, et komisjon viiks menetluse
selle staadiumi läbi erilise hoolikusega, ilma et seejuures kahjustataks siiski kaitseõigust. Komisjon kinnitab, et Esimese
Astme Kohus kontrollis seejärel seda asjaolu arvestades, kas mõistliku menetlustähtaja ületamine on rikkunud FEG kaitseõigust.
Komisjon järeldab, et esimene väide on ilmselgelt vastuvõetamatu osas, milles on seatud kahtluse alla Esimese Astme Kohtu
poolt faktilistele asjaoludele antud hinnang selle kohta, kas mõistliku menetlustähtaja ületamine takistas FEG‑l oma kaitset
ette valmistada, ning see on ilmselgelt põhjendamata, kuna põhineb vaidlustatud kohtuotsuse ekslikul tõlgendamisel.
CEF toob oma vastuses apellatsioonkaebusele samuti esile, et FEG esimene väide tugineb vaidlustatud kohtuotsuse ekslikule
tõlgendamisele. Mõistliku menetlustähtaja hindamisel oli Esimese Astme Kohtul täielik õigus lähtuda informatsiooninõude esitamisest,
s.o 25. juulist 1991 alanud tähtajast.
Mõistliku menetlustähtaja ja kaitseõiguse rikkumise osas viitab CEF 17. detsembri 1998. aasta otsuse kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe
vs.
komisjon (EKL 1998, lk I‑8417) punktile 49 oma väite toetuseks, et Esimese Astme Kohus ei ole kohaldanud ekslikku õiguslikku
mõistet, kui ta leidis, et kuigi haldusmenetluse esimene etapp kestis liiga kaua, ei ole rikutud mõistliku menetlustähtaja
põhimõtet, kui kaitseõiguse rikkumine ei ole tõendatud.
Igal juhul leiab CEF, et käesoleval juhul on tegemist faktide tuvastamisega Esimese Astme Kohtus, mida Euroopa Kohus ei saa
uuesti hinnata. Esimene väide tuleb seega vastuvõetamatuse või igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Mõistlikust menetlustähtajast kinnipidamine konkurentsipoliitikat puudutavas haldusmenetluses on ühenduse õiguse üldpõhimõte,
mille täitmise tagab ühenduse kohus (18. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑282/95 P: Guérin automobiles
vs.
komisjon, EKL 1997, lk I‑1503, punktid 36 ja 37, ning eespool viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, punktid 167–171).
Tuleb kontrollida, kas Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, lükates tagasi argumendid selle põhimõtte võimaliku rikkumise
kohta komisjoni poolt.
Vastupidi FEG väidetele eristas Esimese Astme Kohus mõistliku menetlustähtaja põhimõtte kohaldamisel kahte haldusmenetluse
etappi, nimelt vastuväiteteatisele eelnenud uurimisetappi ja ülejäänud haldusmenetlusele vastavat etappi (vt vaidlustatud
kohtuotsuse punkt 78).
Selline lähenemine on igal juhul kooskõlas Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikaga. Lisaks on Euroopa Kohus eespool viidatud
kohtuotsuse Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon punktides 181–183 nimelt otsustanud, et haldusmenetluses võib läbi viia kahe üksteisele järgneva etapi, mis kumbki
järgib omaenda sisemist loogikat, hindamise. Esimene etapp, mis kestab vastuväiteteatise tegemiseni, algab hetkel, kui komisjon
võtab vastavalt rikkumise kohta tehtud kaebusele temale ühenduse seadusandja poolt delegeeritud pädevust kasutades meetmeid
ja peab võimaldama võtta seisukoha haldusmenetluse käigu kohta. Teine etapp järgneb omakorda vastuväiteteatisele ja kestab
lõpliku otsuse tegemiseni. See peab võimaldama komisjonil võtta lõpliku seisukoha vaidlustatud rikkumise kohta.
Olles eristanud haldusmenetluses kaks etappi, jätkas Esimese Astme Kohus uurimist, kas nende kestus oli ülemäärane või mitte.
Esimese etapi osas sedastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76, et 16. septembri 1991. aasta hoiatuskirja
saatmist FEG‑le eraldas 8. septembril 1994 läbi viidud kontrollimisest märkimisväärne ajavahemik. Esimese Astme Kohus möönis,
et see ajavahemik oli ülemäära pikk ning tulenes komisjoni tegevusetusest.
Haldusmenetluse teise etapi osas tõi Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 välja, et poolte ärakuulamise
ja vaidlusaluse otsuse tegemise vahel oli möödunud umbes 23 kuud ja et selline ajavahemik on märkimisväärne ning see ei ole
süüks arvatav ei TU‑le ega FEG‑le. Esimese Astme Kohus leidis, et komisjon on ületanud nimetatud otsuse tegemiseks tavaliselt
vajalikku tähtaega.
Kuna järeldus menetluse ülemäärase kestuse kohta, mis ei ole süüks arvatav ei FEG‑le ega TU‑le, ei ole iseenesest piisav mõistliku
menetlustähtaja põhimõtte rikkumise tuvastamiseks, hindas Esimese Astme Kohus selle pikkuse mõju FEG kaitseõigusele. Sellise
lähenemise eeldus tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 74, milles Esimese Astme Kohus otsustas, et mõistliku menetlustähtaja
ületamine võib olla rikkumist tuvastava otsuse tühistamise põhjuseks vaid siis, kui on kindlaks tehtud, et selle põhimõtte
rikkumine kahjustas asjaomaste ettevõtjate kaitseõigust. Esimese Astme Kohtu väitel ei mõjuta väljaspool sellist erilist olukorda
kohustuse teha otsus mõistliku tähtaja jooksul järgimata jätmine määruse nr 17 alusel läbiviidava haldusmenetluse õiguspärasust.
Viide sellele tingimusele mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rikkumise tuvastamisel on täiesti õiguspärane. Eespool viidatud
kohtuotsuse Baustahlgewebe
vs.
komisjon punktis 49 otsustas Euroopa Kohus, hinnates Esimese Astme Kohtus toimunud menetluse pikkust, et tõend mõjust, mis
menetluse pikkusel oli vaidluse lahendamisele, võib viia vaidlustatud kohtuotsuse tühistamiseni. Samasuguse lähenemise võib
leida Esimese Astme Kohtu põhjendustest, kus ta sedastas, et komisjonis toimunud menetluse ülemäärase kestuse tagajärjeks
peab olema vaidlusaluse otsuse tühistamine, kui FEG kaitseõigust ei ole järgitud, ja sel juhul esineb tingimata võimalik mõju
menetluse tulemusele.
Järelikult tuleb kontrollida Esimese Astme Kohtu antud hinnangut FEG kaitseõiguse väidetavale rikkumisele selles kontekstis.
Vaidlustatud kohtuotsusest nähtub, et see kontroll piirdub hinnangu andmisega sellele, kas haldusmenetluse teise etapi ülemäärane
kestus mõjutas FEG kaitseõiguse kasutamist. Nimelt järeldas Esimese Astme Kohus selle kohtuotsuse punktis 93, et haldusmenetluse
ülemäärane venimine pärast ärakuulamist ei mõjutanud FEG ja TU kaitseõigusi.
Vastuväiteteatisele eelnenud uurimisetapi osas tõi Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 välja, et ainuüksi
haldusmenetluse selle etapi pikendamine ei rikkunud iseenesest kaitseõigust, kuna FEG‑le ja TU‑le ei esitatud enne vastuväiteteatise
saamist ühtegi ametlikku süüdistust.
Selline järeldus on õige osas, milles Esimese Astme Kohus tõdes, et FEG‑d ja TU‑d teavitati neile komisjoni poolt selle uurimise
alusel ette heidetavatest rikkumistest ametlikult alles pärast vastuväiteteatise saatmist. Esimese Astme Kohtu kaalutlus sellise
põhjenduse esitamisel on, et asjast puudutatud ettevõtjad saavad oma kaitseõigust täielikult kasutada ainult haldusmenetluse
teises etapis ega saa seda teha vastuväiteteatise tegemisele eelnevas etapis, kuna komisjon ei ole veel esitanud vastuväidet
tema poolt kindlaks tehtud väidetavate rikkumiste kohta.
Siiski ei arvesta Esimese Astme Kohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 esitatud järeldus võimalusega, et uurimisetapi
ülemäärane kestus võis mõjutada FEG kaitseõiguse teostamist haldusmenetluse teises etapis, s.o pärast vastuväiteteatise saatmist.
Haldusmenetluse esimese etapi ülemäärane kestus võib mõjutada asjaomaste ettevõtjate hilisemat võimalust end kaitsta, nimelt
vähendades nende kaitseõiguse tõhusust, kui seda kasutatakse menetluse teises etapis. Tegelikult, nagu tõi välja kohtujurist
oma ettepaneku punktis 129, mida rohkem kulub aega uurimismeetme – käesoleval juhul hoiatuskirja saatmise – ja vastuväiteteatise
vahel, seda kindlam on, et selles teatises etteheidetavate rikkumistega seotud õigustavate tõendite esitamine ei ole võimalik
või on keeruline; see kehtib eelkõige süüaluse poolt tunnistajate puhul, eeskätt kuna asjaomaste ettevõtjate juhtorganite
ja muu personali koosseis võib muutuda. Mõistliku menetlustähtaja põhimõttega seotud hindamisel ei arvestanud Esimese Astme
Kohus nimetatud põhimõtet rakendades seda asjaolu piisavalt.
Kaitseõigusega arvestamine, mille põhimõttelist tähtsust Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas korduvalt rõhutanud (vt eelkõige
9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81: Michelin
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 7), omandab sellises menetluses nagu käesolev olulise tähenduse ning tuleb vältida seda,
et neid õigusi kahjustataks uurimisetapis menetluse ülemäärase kestuse tõttu heastamatult ja et selline kestus võiks takistada
tõendite esitamist, millega tahetakse ümber lükata sellise käitumise esinemist, mille tagajärjel tekib asjaomaste ettevõtjate
vastutus. Sel põhjusel ei tohi kaitseõiguse kasutamise võimalike rikkumiste kontrollimine piirduda selle etapi uurimisega,
milles asjaosalised saavad kasutada oma õigusi täielikult, st haldusmenetluse teise etapiga. Kaitseõiguse võimaliku kahjustamise
allika hindamine peab hõlmama kogu menetlust ja selle kogu kestust.
Seega on Esimese Astme Kohus rikkunud õigusnormi, kuna ta piirdus vaidlustatud kohtuotsuses haldusmenetluse ülemäärase kestuse
tõttu kaitseõiguse väidetava rikkumise kontrollimisel ainult haldusmenetluse teise etapiga. Ta ei kontrollinud, kas kogu haldusmenetluse
– sealhulgas vastuväiteteatisele eelnenud etapi – ülemäärane kestus, mille eest võib vastutavaks pidada komisjoni, võis mõjutada
TU ja FEG hilisemaid kaitsevõimalusi, ega eelkõige, kas viimane on seda asjaolu piisavalt tõendanud.
Sellest tuleneb, et FEG esimene väide tuleb lugeda vastuvõetavaks selles osas, milles see põhineb õiguse valesti kohaldamisel
mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rakendamisel. Järelikult tuleb vaidlustatud kohtuotsus osaliselt tühistada osas, milles
leiti, et haldusmenetluse esimese etapi venimine ei võinud iseenesest FEG kaitseõigust kahjustada.
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt tühistab Euroopa Kohus Esimese Astme Kohtu otsuse, kui apellatsioonkaebus
on põhjendatud. Kui menetlusstaadium lubab, võib ta siis teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse või suunata asja tagasi
Esimese Astme Kohtusse otsustamiseks.
Käesolevas asjas saab Euroopa Kohus teha ise sisulise otsuse, kuna kaitseõiguse väidetava rikkumise küsimust, mida kontrolliti
haldusmenetluse ülemäärase kestuse seisukohast, on Esimese Astme Kohtu istungil arutatud ja FEG‑l oli seega võimalus esitada
selle kohta oma argumendid.
FEG väidab oma Esimese Astme Kohtule esitatud hagis, et mõistliku menetlustähtaja rikkumine tõi endaga kaasa kaitseõiguse
rikkumise. Tal tekkis seoses aja möödumisega järjest enam raskusi komisjoni etteheidete kohta teabe hankimisega. Väga suur
osa isikutest, kes moodustasid komisjoni uurimise esemeks oleval ajavahemikul selle ühenduse juhtkonna, ei kuulunud enam aastaid
selle juhtorganite koosseisu, ning osa endistest juhtidest olid sellest ajast jäänud pensionile või töötasid välismaal ning
nendega ei saanud enam võtta ühendust selleks, et paluda neil asjaolusid täpsustada.
Selle kohta tuleb välja tuua, et FEG argumentatsioon kaitseõiguse väidetava rikkumise toetuseks on abstraktne ja ebatäpne.
FEG pidi selle rikkumise tõendamiseks, s.h uurimisetapi ülemäärase kestusega seoses, tõendama, et vastuväiteteatise kuupäeval,
s.o 3. juulil 1996, olid tema võimalused komisjoni väidete kummutamiseks piiratud tulenevalt asjaolust, et haldusmenetluse
esimene etapp võttis ebamõistlikult palju aega.
Käesolevas asjas ei täpsustanud FEG oma Esimese Astme Kohtule esitatud hagis neid isikuid, kes olid töötanud selles ühenduses
ning kelle lahkumise tõttu ta ei saanud täpsustada asjaolusid, millel komisjoni etteheited põhinevad.
Peale selle ei ole FEG märkinud ei nimetatud isikute lahkumise kuupäeva ega tema kaitseks vajaliku informatsiooni või täpsustuste
laadi ja ulatust ega ka asjaolusid, mille tõttu nende isikute, kes ei saanud anda tunnistusi, puudumine piiras kaitseõiguse
tõhusat kasutamist.
Need üldised argumendid ei tõenda kaitseõiguse tegelikku rikkumist, mida tuleb kontrollida iga juhtumi üksikasju eraldi silmas
pidades.
Eespool esitatust nähtub, et kaitseõiguse rikkumist puudutavad FEG argumendid ei tugine veenvatele tõenditele, millega oleks
tõendatud, et selline rikkumine võis tuleneda haldusmenetluse selle etapi ülemäärasest kestusest, mis eelnes vastuväiteteatisele,
ning et selle esitamise kuupäeval olid tema tõhusa kaitse võimalused seetõttu juba piiratud.
Seega on FEG poolt oma hagi toetuseks Esimese Astme Kohtule esitatud väide, mis põhineb mõistliku menetlustähtaja põhimõtte
rikkumisel, põhjendamata ning tuleb seetõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb FEG Esimese Astme Kohtule esitatud hagi jätta nimetatud väitel põhinevas osas rahuldamata.

Teine väide: hoiatuskirjast hilisema õigustava tõendi väidetav tähelepanuta jätmine
Poolte argumendid
FEG kritiseerib Esimese Astme Kohtu hinnangut mõjutavat väidatavat sisemist vastuolu selles osas, et vastuväiteteatisele eelnenud
ajavahemikku ei ole haldusmenetluse mõistliku kestuse hindamisel arvesse võetud, kuna Esimese Astme Kohtu väitel haarati FEG
süüdlasena asjasse alles alates selle teatise saatmisest, kuigi sama ajavahemikku puudutavad õigustavaid tõendid jäeti automaatselt
kõrvale, mis näib tõendavat, et FEG käitumise kohta esitati talle süüdistus juba haldusmenetluse esimeses etapis.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 196 ja 208 tuleneb nimelt, et Esimese Astme Kohus jättis täielikult tähelepanuta ühe esimesest
informatsiooninõudest hilisema õigustava tõendi, nimelt NAVEG liikmeks oleva ettevõtja Spaanderman Licht 22. mail ja 14. augustil
1991 saadetud kirjad, mis seavad kahtluse alla komisjoni järeldused ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi olemasolu kohta
ning mis oleks võinud komisjoni poolt FEG‑le esitatud etteheited kummutada.
FEG leiab, et asjaolu, et Esimese Astme Kohus jättis tähelepanuta selle menetluse algatamisest hilisema õigustava tõendi igasuguse
muu põhjenduseta kui nimetatud tõendi esitamise kuupäev, kujutab endast olulist põhjendamisviga vaidlustatud kohtuotsuses
ning rikub süütuse presumptsiooni.
Komisjon kinnitab esimese võimalusena, et see väide on vastuvõetamatu, kuna FEG üritab tõstatada Euroopa Kohtus apellatsioonkaebuse
raames uuesti küsimust faktilise hinnangu kohta, mille Esimese Astme Kohus andis kohtusja toimikus olevate tõendite tõenduslikule
väärtusele.
Teise võimalusena väidab komisjon, et FEG teine väide ei ole põhjendatud. Esimese Astme Kohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse
punktides 208 ja 196 piisavad põhjendused, miks nimetatud kirjad ei ole veenvad tõendid.
Euroopa Kohtu hinnang
–       Esialgsed märkused
Tuleb meenutada Euroopa Kohtu poolt apellatsioonkaebuse raames teostatava kohtuliku kontrolli piire.
EÜ artiklist 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et ainult Esimese Astme Kohus on pädev ühelt
poolt fakte tuvastama, välja arvatud juhul, kui tema poolt tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimiku materjalidest,
ja teiselt poolt fakte hindama. Kui Esimese Astme Kohus on fakte tuvastanud või hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt EÜ artiklile 225
pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifitseerimist ja Esimese Astme Kohtu poolt neist tuletatud õiguslikke tagajärgi
(vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Baustahlgewebe
vs.
komisjon, punkt 23 ning 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑551/03 P: General Motors
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑3173, punkt 51).
Seega puudub Euroopa Kohtul pädevus tuvastada fakte ja põhimõtteliselt uurida tõendeid, mida Esimese Astme Kohus on nende
faktide tõendamiseks vastu võtnud. Juhul, kui need tõendid on hangitud õiguspäraselt, kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid
ja tõendamiskohustust ning tõendite hankimist puudutavaid menetlusnorme, on üksnes Esimese Astme Kohus pädev hindama talle
esitatud tõendite väärtust. Järelikult ei kujuta see hindamine endast – välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud –
Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õiguslikku küsimust (eespool viidatud kohtuotsused Baustahlgewebe
vs.
komisjon, punkt 24, ning General Motors
vs.
komisjon, punkt 52).
Lisaks tuleb meenutada, et küsimuse näol, kas Esimese Astme Kohtu otsuse põhjendused on vasturääkivad või ebapiisavad, on
tegemist õigusküsimusega, mida võib apellatsioonkaebuse raames esitada (7. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑401/96 P: Somaco
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑2587, punkt 53, ning 13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑446/00 P: Cubero Vermurie
vs.
komisjon, EKL 2001, lk I‑10315, punkt 20).
Põhjendamiskohustuse osas nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et see ei nõua, et Esimese Astme Kohus esitaks ammendava
ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest. Põhjendus võib seega olla tuletatav tingimusel, et
huvitatud isikud teavad põhjusi, miks kõnealused meetmed on võetud, ning et pädeval kohtul on piisavalt tõendeid oma kohtuliku
kontrolli teostamiseks (vt selle kohta 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 372).
–       Teise väite uurimine
Teine väide on vastuvõetav osas, milles FEG soovib sellega tõendada, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused teatud tõendite
tõendusliku väärtuse puudumise kohta on ebapiisavad, kui mitte vasturääkivad.
FEG ja TU vaidlustasid oma Esimese Astme Kohtule esitatud hagidega komisjoni poolt vaidlusaluses otsuses esitatud tõendid,
näiteks NAVEG ja CEF‑i vahel viimase liikmetele tehtavate tarnete kohta sõlmitud
gentlemen’s agreement
’i rakendamise kohta (edaspidi „
gentlemen’s agreement
”). Seoses sellega on viidatud eriti kahele ettevõtja Spaanderman Licht kirjale.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 196 ja 208 kontrollis Esimese Astme Kohus nende kirjade tõenduslikku väärtust.
Mis puudutab nimelt 14. augusti 1991. aasta kirja, siis Esimese Astme Kohus hindas nimetatud punktis 196 selle tõenduslikku
väärtust, kaaludes kirja sisu selle koostamise konteksti arvestades. Esiteks tõi ta välja, et see kiri oli adresseeritud NAVEG‑le
vastuseks ühele küsimusele, mille viimati nimetatu oli esitanud kaks päeva varem. Seega oli NAVEG see, kellelt tulenes initsiatiiv
küsida Spaanderman Licht’ilt CEF‑i varustamata jätmise põhjuseid. Teiseks märkis Esimese Astme Kohus, et see kiri oli komisjoni
poolt FEG‑le ja TU‑le 25. juulil 1991 saadetud informatsiooninõudest hilisem ning et seetõttu ei olnud see veenev tõend.
Spaanderman Licht’i poolt CEF‑le 22. mail 1991 saadetud kirja osas sedastas Esimese Astme Kohus, et Spaanderman Licht märkis
vaid, et ta ei soovi oma edasimüüjate ketti laiendada. Esimese Astme Kohus tõi siiski välja, et see kiri oli koostatud siis,
kui komisjoni uurimine juba käis.
Seega tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 196 ja 208, et Esimese Astme Kohus põhjendas piisavalt, miks nimetatud kirjad
ei ole veenvad tõendid, ja nende õigustava tõendina vastuvõtmata jätmist.
Väidetavate vasturääkivuste kohta vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustes, millele viitab FEG, tuleb sedastada, nagu tõi välja
kohtujurist oma ettepaneku punktis 27, et kuna haldusmenetluse mõistliku kestuse ja Esimese Astme Kohtule esitatud tõendite
tõendusliku väärtuse hindamise vahel ei esine mingit loogilist seost, ei sisalda nimetatud kohtuotsus mingeid vasturääkivusi.
Lisaks ei sõltu nende tõendite tõenduslik väärtus, mida saab hinnata ainult Esimese Astme Kohus ja mille menetluspooled on
temale tõenditena esitanud, tingimata haldusmenetluse sellest etapist, mille käigus need on koostatud. Nagu tõi välja kohtujurist
oma ettepaneku punktis 28, tuleb seda tõenduslikku väärtust kontrollida kõiki käesoleva juhtumi üksikasju arvestades. Vaidlustatud
kohtuotsuse punktidest 196 ja 208 nähtub, et see, et komisjon oli juba alustanud oma uurimist, ei ole ainus määrav asjaolu,
mille tõttu Esimese Astme Kohus lükkas tagasi Spaanderman Licht’i 22. mai ja 14. augusti 1991. aasta kirjad, mis ei seadnud
kahtluse alla komisjoni esitatud tõendeid
gentlemen’s agreement
’i rakendamise kohta. Järelikult ei saa nimetatud punkte 196 ja 208 tõlgendada selliselt, et ühelgi tõendil, mis on koostatud
siis, kui komisjoni uurimine juba käib, ei saa loomu poolest olla tõenduslikku väärtust.
Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi
lükata.

Kolmas väide: komisjoni poolt ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi kestuse kohta esitatud tõendi hindamine Esimese Astme
Kohtus
Poolte argumendid
Oma kolmandas väites kritiseerib FEG Esimese Astme Kohtu poolt neile tõenditele antud hinnangut, millele komisjon tugines
CEF‑le ette heidetud EÜ artikli 81 lõike 1 peamise rikkumise, s.o ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi tuvastamisel, mis
reguleeris FEG ja NAVEG vahelisi suhteid 11. märtsi 1986 ja 25. veebruari 1994 vahel. Need tõendid on sedavõrd nõrgad ja kaudsed,
et neid ei saa kuidagi kvalifitseerida õiguspärasteks ja veenvateks tõenditeks jätkuva rikkumise kohta.
FEG viitab nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktile 141, milles Esimese Astme Kohus otsustas, et komisjoni tuvastatu põhines
„kõigi asjasse puutuvate tõendite ja kaudsete tõendite igakülgsel hindamisel”. Ta leiab, et käesolevas asjas on tegemist tõendite
esitamise vale õigusliku alusega ning et esitada tuleb mitte „kaudseid tõendeid”, vaid õiguspäraseid ja veenvaid tõendeid
tuvastatud rikkumise ja selle kestuse kohta.
Peale selle heidab FEG Esimese Astme Kohtule ette, et ta ei ole arvesse võtnud fakti, et komisjon ei ole oma argumentatsioonis
esitanud mingeid tõendeid sellise ainuõigusi andva süsteemi olemasolu kohta ajavahemikel 12. märts 1986–28. veebruar 1989
ning 18. november 1991–25. veebruar 1994.
FEG kritiseerib vaidlustatud kohtuotsuse punkti 411, milles Esimese Astme Kohus otsustas tema kahjuks, et „komisjon on esitanud
tõendi jätkuva rikkumise olemasolu kohta ajavahemikul 1986–1994”. Ainus põhjendus, mis tuleneb nimetatud kohtuotsuse punktist 406,
on see, et Esimese Astme Kohus leidis TU‑le ette heidetud rikkumiste kohta, et „[o]ma laadi poolest on [nad] jätkuva iseloomuga”.
FEG kritiseerib seda argumentatsiooni väitega, et selles ei ole järgitud põhjendamiskohustust.
Komisjon leiab omalt poolt, et kolmas väide on vastuvõetamatu osas, milles sellega üritatakse paluda Euroopa Kohtul kontrollida
uuesti väiteid ja argumente, mida Esimese Astme Kohus on juba kontrollinud ja mille ta on tagasi lükanud.
Teise võimalusena kinnitab komisjon, et see väide on põhjendamata. Mis puudutab FEG etteheidet Esimese Astme Kohtule, et ta
kasutas vale õiguslikku kriteeriumi, tuginedes „kaudsetele tõenditele”, siis komisjon väidab, et sellise kriteeriumi õiguspärasust
kinnitas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Aalborg Portland jt
vs.
komisjon punktis 57.
Mis puudutab tõendite väidetavat puudumist ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi olemasolu kohta teatud ajavahemikel, siis
komisjon vaidlustab sellise arusaama vaidlustatud kohtuotsusest ning märgib, et Esimese Astme Kohus teatas, et selline rikkumine
tuleb kvalifitseerida „jätkuvaks rikkumiseks” (vt nimetatud kohtuotsuse punktid 90, 406 ja 411).
Vastupidi FEG väitele leiab komisjon, et ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi kohta tuvastatu osas ei ole Esimese Astme
Kohus tuginenud ainult rikkumise „jätkuvale” laadile. Ta viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 192 ja 408, milles Esimese
Astme Kohus kirjeldas konkreetseid kaudseid tõendeid, mis viisid rikkumise kestuse kindlakstegemiseni komisjoni poolt.
Euroopa Kohtu hinnang
Kolmandas väites vaidlustab FEG sisuliselt õiguslikud kriteeriumid, millele tuginedes Esimese Astme Kohus on hinnanud tõendeid,
mille komisjon esitas tema poolt EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kestuse tuvastamise kohta. Peale selle leiab FEG, et vaidlustatud
kohtuotsus ei ole piisavalt põhjendatud osas, mis puudutab ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi „jätkuvat” laadi. Seda arvestades
puudutab kolmas väide õigusküsimusi, mida saab Euroopa Kohtule apellatsioonkaebuse raames esitada, ning seega tuleb see lugeda
vastuvõetavaks.
Kuna FEG ja TU vaidlustasid
gentlemen’s agreement
’i olemasolu, leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 141, et tuleb hinnata, kas komisjon vabastas end
vaidlusaluses otsuses temal lasuvast tõendamiskohustusest, kui ta järeldas, et selle
gentlemen’s agreement’i
olemasolu kohta oli tõendeid alates 11. märtsist 1986. Esimese Astme Kohus märkis, et see hinnang tugines kõikide asjasse
puutuvate tõendite ja kaudsete tõendite igakülgsele hindamisele.
Olles uurinud nimetatud
gentlemen’s agreement
’i tekkimist ja rakendamist, tõi Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 210 välja, et igakülgse hindamise tagajärjel
selgus, et FEG‑l ja TU‑l ei ole õnnestunud seada kahtluse alla kaudsete tõendite, millele komisjon tugines vaidlusaluses otsuses,
veenvust, objektiivsust ja omavahelist kooskõla.
Käesoleva apellatsioonkaebuse raames vaidlustab FEG „kaudsetele tõenditele” viitamise lubatavuse ainuõigusi andva kollektiivse
süsteemi olemasolu tõenditena.
See argument ei ole vastuvõetav. Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu
enamikul juhtudel tuletada teatud hulgast kokkulangevustest ja kaudsetest tõenditest, mis võivad, kui neid käsitleda koos,
muu loogiliselt järjekindla selgituse puudumisel olla konkurentsieeskirjade rikkumise tõendiks (eespool viidatud kohtuotsus
Aalborg Portland jt v
s.
komisjon, punkt 57).
Nagu tõi välja kohtujurist oma ettepaneku punktis 38, võimaldavad sellised kaudsed tõendid ja kokkulangevused kindlaks teha
mitte ainult konkurentsivastase tegevuse ja kokkulepete olemasolu, vaid ka jätkuva konkurentsivastase tegevuse kestuse ja
ajavahemiku, mil kohaldati kokkulepet, mis oli sõlmitud konkurentsieeskirju rikkudes.
Seda kohtupraktikat arvestades ei ole Esimese Astme Kohus õigusnormi rikkunud osas, milles ta põhjendas oma hinnangut ainuõigusi
andva kollektiivse süsteemi olemasolu ja kestuse kohta „kõikide asjasse puutuvate tõendite ja kaudsete tõendite igakülgse
hindamisega”. Küsimus selle kohta, millise tõendusliku väärtuse andis Esimese Astme Kohus igale komisjoni esitatud tõendile
ja kaudsele tõendile, on siiski faktilise asjaolu hindamise küsimus, mille üle Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse raames kontrolli
ei teosta.
Oma kolmanda väite raames heidab FEG Esimese Astme Kohtule samuti ette, et see on jätnud tähelepanuta tõendite puudumise ainuõigusi
andva kollektiivse süsteemi olemasolu kohta teatud kindlatel ajavahemikel.
Selle kohta tuleb täpsustada, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 411 otsustas Esimese Astme Kohus, et komisjon on esitanud
tõendeid jätkuva rikkumise kohta ajavahemikul 1986–1994. Asjaolu, et selliseid tõendeid ei ole esitatud teatud kindlate ajavahemike
kohta, ei takista rikkumise toimunuks lugemist nimetatud ajavahemikest pikema ajavahemiku jooksul, kui selline järeldus põhineb
objektiivsetel ja omavahel kooskõlas olevatel kaudsetel tõenditel. Mitmeid aastaid kestva rikkumise raames ei oma kartellikokkuleppe
olemasolu seisukohast tähtsust, et selle ilmingud on nähtavad erinevatel ajavahemikel, mis on üksteisest eraldatavad pikemate
või lühemate ajavahemikega, kui selle rikkumise koosseisuks olevatel erinevatel tegevustel on üksainus eesmärk ning need kuuluvad
ühe ja jätkuva rikkumise koosseisu.
FEG kritiseerib samuti Esimese Astme Kohtu poolt „jätkuva rikkumise” tuvastamist. Ta leiab, et sellise rikkumise tuvastamise
ainus põhjendus, mis on väljendatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 406, on asjaolu, et Esimese Astme Kohus leidis TU‑le
ette heidetud rikkumiste osas, et „[o]ma laadi poolest on [nad] jätkuva iseloomuga”. FEG kritiseerib seda mõttekäiku osas,
milles ei ole järgitud põhjendamiskohustust, kuna viide vaid rikkumiste „laadile” ei saa olla piisav sisuline põhjendus.
Selle argumendi puhul ei ole ilmselgelt arvestatud vaidlustatud kohtuotsuse punktiga 411, milles Esimese Astme Kohus leidis,
et komisjon on esitanud tõendid jätkuva rikkumise olemasolu kohta ajavahemikul 1986–1994. Esimese Astme Kohus viitas selles
osas oma põhjendustele, mille ta oli esitanud nimetatud kohtuotsuse eelnevates punktides, eelkõige punktis 408, milles ta
oli üksikasjalikult selgitanud selle rikkumise kestuse kindlaksmääramise põhjendusi. See viimati nimetatud punkt on sõnastatud
järgmiselt:
„[Vaidlusaluse] otsuse artiklis 1 silmas peetud rikkumise osas ei olnud komisjonil võimalik täpselt määratleda kuupäeva, millal
ainuõigusi andev kollektiivne süsteem loodi. Siiski sai ta tõendada selle süsteemi olemasolu alates 11. märtsi 1986. aasta
koosolekust, mille käigus FEG ja NAVEG nõukogud viitasid
gentlemen’s agreement
’ile. Komisjon viitas samuti mitmele sellest koosolekust hilisemale kaudsele tõendile, mille alusel ta leidis, et NAVEG liikmed
jätkasid
gentlemen’s agreement
’i kohaldamist (vt [vaidlusalune] otsus, põhjendused 47‑49). Komisjon tõi lisaks välja mitu kaudset tõendit, mis näitasid,
et NAVEG liikmed järgisid
gentlemen’s agreement
’i rakendamisel oma ühenduse juhtnööre ([vaidlusalune] otsus, põhjendused 50–52). Kõige hilisem kaudne tõend on aruanne äriühingu
Hemmink 25. veebruari 1994. aasta sisekoosoleku kohta, mille käigus see NAVEG liige märkis, et ta keeldus FEG‑sse mitte kuuluvat
hulgimüüjat varustamast. […]”
Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata FEG hagiavalduse toetuseks esitatud kolmas
väide, et hinnates seda, kuidas komisjon vaidlusaluses otsuses ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi kestuse kindlaks määras,
on Esimese Astme Kohus väidetavalt rikkunud õigusnormi ja väidetavalt teinud põhjendamisvea.

Neljas väide: hindade osas kooskõlastatud tegevuse kohta esitatud FEG argumentide hindamine Esimese Astme Kohtus
FEG kinnitab oma neljandas väites, et Esimese Astme Kohus ei kontrollinud temale süüks arvatud rikkumise mitme aspektiga seoses
olulist osa tema esitatud argumentidest või tegi neist ilmselgelt ebatäpse kokkuvõtte, rikkudes nii sellel kohtul lasuvat
põhjendamiskohustust. See väide koosneb viiest osast.
Neljanda väite esimene osa: hindade osas kooskõlastatud tegevuse kvalifitseerimine üheks jätkuvaks rikkumiseks
–       Poolte argumendid
FEG peab arusaamatuks ja põhjendamiskohustusega vastuolus olevaks Esimese Astme Kohtu järeldust vaidlustatud kohtuotsuse punktides 403–412,
mille kohaselt erinevad hinnakokkulepped kujutavad endast ühte jätkuvat rikkumist.
FEG kinnitab, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb ühtse rikkumise kui terviku olemasolu tuvastamiseks kindlaks
teha, et erinevad ette heidetud teod kuuluvad nende „identse eesmärgi” tõttu „ühtsesse plaani” (vt selle kohta eespool viidatud
kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 258).
Käesolevas asjas on tegemist väga erisuguste otsuste ja tegevusega, mille eesmärgid on väga erinevad, ning komisjon ei saa
neist tuletada ühtse plaani olemasolu, vaid peab tõendama, et need tegevused on sisuliselt seotud. Esimese Astme Kohus oleks
pidanud kontrollima, kas komisjon oli sellise seose olemasolu tegelikult tõendanud.
FEG vaidlustab sellise „ühtse plaani” olemasolu ja leiab, et Esimese Astme Kohtu järeldustes on selliseid lünki, et need ei
ole põhjendamiskohustusega kooskõlas.
Selle kohta kinnitab komisjon esiteks, et FEG püüab selle väite kaudu lasta Euroopa Kohtul uuesti kontrollida Esimese Astme
Kohtu faktilistele asjaoludele antud hinnangut, mis puudutab tõendeid „ühtse plaani” olemasolu kohta. Neljanda väite see osa
on seega vastuvõetamatu.
Teise võimalusena väidab komisjon, et neljanda väite esimene osa on põhjendamata. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 342 leidis
Esimese Astme Kohus selgelt ja põhjendatult, et kaks tuvastatud rikkumist, s.o ainuõigusi andev kollektiivne süsteem ja hinnakokkulepped,
kuulusid „ühtsesse plaani”, kuna neil oli sama konkurentsivastane eesmärk. Komisjon väidab, et see, mis kehtib nende kahe
rikkumise kohta, peab tingimata kehtima ka nende koostisosade kohta.
–       Euroopa Kohtu hinnang
FEG esitatud neljanda väite esimene osa on suunatud õiguslike kriteeriumide vastu, millele Esimese Astme Kohus tugines hinnakujundusega
seotud erinevate tegevuste kvalifitseerimisel nii, et need moodustavad ühe jätkuva rikkumise, ning vaidlustatud kohtuotsuses
selle kohta esitatud põhjenduste vastu. Nimetatud osa on seega vastuvõetav.
EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni jätkuvas tegevuses.
Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et üks või enam nendest tegudest või see jätkuv tegevus võib ka iseenesest
ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad „ühtsesse plaani” nende identse eesmärgi
tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus rikkumises kui
tervikus osalemise alusel (vt eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 258).
Vaidlustatud kohtuotsusest tuleneb, et just nimelt nende põhjenduste alusel on Esimese Astme Kohus kvalifitseerinud kooskõlastatud
tegevuse hindade osas üheks jätkuvaks rikkumiseks.
Nimelt sedastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 342, et ainuõigusi andval kollektiivsel süsteemil ja
hinnakujundusega seotud tegevusel on sama konkurentsivastane eesmärk, mis seisneb ühelt poolt hindade hoidmises konkurentsiülesel
tasemel, vähendades nii nende hulgimüügiettevõtjate konkureerimisvõimet, kes ei ole FEG liikmed, aga üritavad elektritoodete
turul Madalmaades tegutseda ja nii FEG liikmetega konkureerida, ning teiselt poolt osaliselt nende hinnapoliitika koordineerimises.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 47, tuleneb sellest järeldusest samuti, et kummalgi rikkumisel eraldi, s.o
ainuõigusi andval kollektiivsel süsteemil ja hindade valdkonnas kooskõlastatud tegevusel, oli see üks eesmärk.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 403–412, kui neid lugeda Esimese Astme Kohtu poolt nimetatud punktis 342 esitatut arvestades,
ei tulene seega, et selles kohtuotsuses oleks rikutud õigusnormi või selles esineks põhjendamisvigu.
Järelikult tuleb neljanda väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljanda väite teine osa: elektritoodete müügil koolidele tehtavad tavalised allahindlused
–       Poolte argumendid
Neljanda väite selles osas heidab FEG Esimese Astme Kohtule ette, et ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 412, et
elektritoodete müügil koolidele tehtavad tavalised allahindlused kujutavad endast tõendit „hinnakokkulepete sõlmimise kohta
pärast 1991. aastat”.
FEG väidab, et tegemist on siiski üksikjuhtumiga, milles nimetatud ühenduse liikmetele tehti UNETO palvel konkreetne soovitus,
mis puudutas ainult väga tühise kogusega tarneid hulgimüüjatele, ja millel oli eriline ühiskondlik põhjus ja õigustus. FEG
väitel oli tegemist eriliste väga suurte allahindlustega koolitarvetele, mille ostsid üldharidusasutused, kelle õpilased moodustavad
paigaldusettevõtjate sihtgrupi. Seega olid need allahindlused reageering ühiskondlikku eesmärki teenivale eriabipalvele.
FEG heidab Esimese Astme Kohtule ette, et ta jättis need argumendid tähelepanuta, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 324,
et selle kokkuleppe väidetavat ühiskondlikku eesmärki ei pidanud EÜ artikli 81 lõike 1 raames arvesse võtma. Nii rikkus Esimese
Astme Kohus seda sätet, kuna ta ei kontrollinud, kas eriliste allahindluste kord vastas kõikidele selle sätte kohaldamise
tingimustele, eelkõige ühendusesisese kaubanduse mõjutamist puudutavale tingimusele.
Lisaks leiab FEG, et selle kohta esitatud Esimese Astme Kohtu põhjendused on ebapiisavad.
Komisjon kinnitab omalt poolt esiteks, et neljanda väite selles osas püüab FEG seada kahtluse alla faktilistele asjaoludele
antud hinnangut, mille Esimese Astme Kohus andis koolidele tehtud allahindluste kokkulepete konkurentsivastasele esemele,
ning et selle väite nimetatud osa on järelikult vastuvõetamatu.
Teise võimalusena väidab komisjon, et neljanda väite see osa on põhjendamata. Esimese Astme Kohus kontrollis vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 324 õigesti FEG eespool viidatud argumente, mis on esitatud nimetatud kohtuotsuse punktis 311. Peale selle
ei oma tähtsust asjaolu, et allahindlusi puudutavate kokkulepete näol oli tegemist „üksikjuhtumiga”, nagu väidab FEG. Tegelikult
ei saa selgelt konkurentsivastase eesmärgiga käitumine, mis puudutab suuremat osa elektritoodete hulgimüügist Madalmaades,
jääda välja EÜ artikli 81 lõikes 1 väljendatud keelu alt põhjendusel, et tegemist on „üksikjuhtumiga”.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väite see osa on vastuvõetav osas, milles see puudutab ühelt poolt õiguslikke kriteeriume, mis on aluseks elektritoodete
müügil koolidele tehtavate tavaliste allahindluste kvalifitseerimisel tõendiks kooskõlastatud tegevuse kohta hindade valdkonnas
pärast 1991. aastat, ning teiselt poolt vaidlustatud kohtuotsuse väidetavalt ebapiisavaid põhjendusi selles küsimuses.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 317 sedastas Esimese Astme Kohus, et TU ja FEG ei olnud vaidlustanud läbirääkimiste toimumist
FEG liikmete vahel allahindluste, hindade, marginaalide ja käibe osas, kuid kinnitasid sisuliselt, et need läbirääkimised
ei olnud vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1, kuna neil puudus turgu mõjutav mõõde, kuna neid ei oldud rakendatud või neil puudus
märkimisväärne mõju.
Esimese Astme Kohus lükkas need argumendid tagasi. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 324 väljendas ta järgmist:
„Elektritoodete müügil koolidele tehtavate tavaliste allahindluste osas ([vaidlusalune] otsus, põhjendus 83) on kindel, et
FEG, TU ja teised selle ühenduse liikmed olid kokku leppinud ühtse 35% allahindluse määra suhtes. Sellise ühise tahte ilmne
eesmärk on takistada FEG liikmete vabadust määrata oma kaubanduspoliitikat. Mis puudutab selle kokkuleppe väidetavat ühiskondlikku
eesmärki, siis seda ei saa EÜ artikli 81 lõike 1 raames arvesse võtta.”
Vaidlustatud kohtuotsuse sellest punktist ei selgu, et Esimese Astme Kohus oleks õigusnormi rikkunud, kuna kokkuleppe konkreetset
mõju ei ole vaja EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel arvesse võtta, kui ilmneb, et selle eesmärk on takistada, piirata või
kahjustada konkurentsitingimusi ühisturul (eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 261).
Kuna Esimese Astme Kohus oli tuvastanud koolidele tehtud tavalisi allahindlusi puudutava kokkuleppe konkurentsivastase eesmärgi,
ei välista ei nende allahindluste ühekordsus ega nende ühiskondlik eesmärk EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamist nendega seotud
kokkuleppele.
Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb tagasi lükata FEG esitatud argument, mis põhineb sellel, et vaidlustatud kohtuotsus
on selles osas väidetavalt ebapiisavalt põhjendatud.
Neljanda väite teine osa tuleb järelikult tagasi lükata.
Neljanda väite kolmas osa: „juhtmete ja kaablite” komitee tegevus ning teised väidetavad teabevahetamise juhtumid
–       Poolte argumendid
Neljanda väite see osa on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 317–323 vastu, milles Esimese Astme Kohus kontrollis
„juhtmete ja kaablite” komitee tegevusest tulenevaid rikkumisi.
FEG väidab, et sellest kontrollist nähtub, et Esimese Astme Kohus ei ole kindlaks teinud, et selles komitees on aset leidnud
konkurentsi tegeliku piiramise tegevuse juhtumid, kuid et ta leidis siiski vaidlustatud kohtuotsuse punktis 323, et komisjon
võis seda tegevust õigustatult kirjeldada kui „kaudseid tõendeid tegevuse kohta, mille eesmärk on kahjustada konkurentsi EÜ
artikli 81 lõike 1 tähenduses”.
FEG kritiseerib seda järeldust, kuna see põhineb valel kriteeriumil. Tema arvates ei saa komisjon piirduda kaudsete tõendite
väljaselgitamisega, vaid peab tegelikult kindlaks tegema, et see piirav tegevus on tõesti aset leidnud. Ta arvab, et ta on
põhjendatult ja üksikasjalikult tõendanud, et ei ole aset leidnud ühtegi konkreetset tegevust, mis vastaks komisjoni poolt
välja selgitatud konkurentsi piiramise eesmärgile, ning et seega ei ole tegelikult täidetud tingimused, mis võimaldavad sedastada
kooskõlastatud tegevuse olemasolu EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses.
Komisjon väidab selle kohta, et neljanda väite selles osas ei ole arvesse võetud vaidlustatud kohtuotsuse punkte 321 ja 323,
mille kohaselt Esimese Astme Kohus luges asjaomast teabevahetamise korda täiendavaks kaudseks tõendiks tegevuste kohta, mille
eesmärk on hinnakonkurentsi piirata. Komisjoni väitel on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt EÜ artikli 81 lõike 1 alusel
keelatud otsused ja kokkulepped, mille eesmärk on piirata konkurentsitingimusi, ilma et nende konkreetseid mõjusid oleks vaja
arvesse võtta (eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 261).
Komisjon lisab, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on EÜ asutamislepingu nimetatud sättes väljendatud keeld kohaldatav kooskõlastatud
tegevusele, ilma et oleks tõendatud konkurentsi piirav mõju või tegevus – piisab ainult tegevusest turul (8. juuli 1999. aasta
otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punktid 122–124).
–       Euroopa Kohtu hinnang
Nagu neljanda väite eelmised osad, puudutab ka selle kolmas osa Esimese Astme Kohtu hinnangut seoses FEG argumentidega, mille
kohaselt kooskõlastatud tegevus hindade ja koolidele tehtavate allahindluste osas, mille olemasolu komisjon on kindlaks teinud,
ei olnud vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1, kuna sellel puudus turgu mõjutav mõõde, kuna seda ei rakendatud või sellel puudus
märkimisväärne mõju. Eelnevat arvesse võttes puudutab neljanda väite see osa õigusküsimust ning tuleb järelikult lugeda vastuvõetavaks.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu tuletada teatud hulgast kokkulangevustest
või kaudsetest tõenditest, mis võivad, kui neid vaadelda koos, muu loogiliselt järjekindla selgituse puudumisel olla konkurentsieeskirjade
rikkumise tõendiks (eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 57).
Peale selle ei ole EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel vaja kokkuleppe konkreetset mõju arvesse võtta, kui selgub, et selle
eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsitingimusi ühisturul (eespool viidatud kohtuotsus Aalborg Portland
jt
vs.
komisjon, punkt 261).
Samuti kuulub EÜ artikli 81 lõike 1 alla kooskõlastatud tegevus, seda isegi siis, kui sellel puudub konkurentsivastane mõju
turul.
Esmalt tuleneb nimetatud sätte enda sõnastusest nii ettevõtjatevaheliste kokkulepete kui ka ettevõtjate ühenduste otsuste
puhul, et kooskõlastatud tegevus on keelatud igasugusest mõjust sõltumata, kui sellel on konkurentsivastane eesmärk.
Seejärel, kuigi kooskõlastatud tegevuse mõiste ise eeldab selles osalevate ettevõtjate tegevust turul, ei tähenda see tingimata,
et sellel tegevusel peaks olema konkreetne konkurentsi takistav, piirav või kahjustav mõju (8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas
C‑199/92 P: Hüls
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punkt 165).
Vaidlustatud kohtuotsusest tuleneb, et Esimese Astme Kohus tugines nimelt neile põhimõtetele, kui ta hindas kooskõlastatud
tegevust hindade ja koolidele tehtud allahindluste osas, mille komisjon oli vaidlusaluses otsuses kindlaks teinud.
Selle hindamise raames tõi Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 321 õigustatult välja, et komisjon võis õigusega
leida, et asjaomase teabevahetamise korra eesmärk oli turu mõjutamine. Esimese Astme Kohus tuletas sellest, et komisjonil
oli järelikult õigus leida, et tegemist on täiendava kaudse tõendiga tegevuse kohta, mis on suunatud hinnakonkurentsi piiramisele
FEG liikmete vahel.
Lõpetuseks tuletas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 322 „juhtmete ja kaablite” komitee osas meelde, et
vaidlusaluse otsuse kohaselt oli selle eesmärk „säilitada turul rahu ja hinnataset”. Esimese Astme Kohus leidis, et selgelt
on tegemist EÜ artikli 81 lõikes 1 keelatud eesmärgiga, kuna see oli suunatud ettevõtjate individuaalsete otsuste asendamisele
nendevahelise hinnakokkuleppe tulemusega.
Kuna teabevahetamise valdkonnas kooskõlastatud tegevuse konkurentsivastane eesmärk oli tuvastatud, ei pidanud Esimese Astme
Kohus seega asuma kontrollima selle konkreetset mõju turul.
Neljanda väite kolmas osa tuleb järelikult põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljanda väite neljas osa: siduvad otsused hindade kindlaksmääramise ja reklaamide kohta
–       Poolte argumendid
FEG toob välja, et kuna siduvat hindade kindlaksmääramise otsust juba varsti pärast selle vastu võtmist 1984. aastal enam
ei täidetud, ei saanud Esimese Astme Kohus kindlalt tuvastada, et selle otsusega seotud rikkumine kestis kuni selle formaalse
tühistamiseni, s.o 23. novembrini 1993.
Peale selle kinnitab FEG, et ei ole kindlalt tuvastatud, et oleks kohaldatud siduvaid otsuseid hindade kindlaksmääramise ja
reklaamide kohta. Ta väidab, et kooskõlastatud tegevusega EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses võib tegemist olla vaid siis, kui
selline tegevus on tegelikult turul aset leidnud. Esimese Astme Kohus ei ole siiski tuvastanud selle olemasolu, vaid väljendas
ainult vaidlustatud kohtuotsuse punktis 291, et ei ole vaja kontrollida, kas neid kahte otsust ka tegelikult rakendati, kuna
nende eesmärk oli piirata konkurentsi.
Lisaks erinevad nimetatud siduvad otsused FEG väitel oma laadilt sedavõrd tema poolt toime pandud teistest väidetavatest rikkumistest
hindade osas, et Esimese Astme Kohus sai neid lugeda üheks jätkuvaks rikkumiseks vaid põhjendamiskohustust rikkudes. Komisjon
oleks pidanud neid kahte siduvat otsust käsitlema EÜ artikli 81 lõikes 1 kehtestatud keeldu rikkuvate teineteisest sõltumatute
otsustena ning Esimese Astme Kohus oleks pidanud kontrollima nende mõju riikidevahelisele kaubandusele.
Komisjon kinnitab selle kohta esiteks, et neljanda väite see osa on suunatud Esimese Astme Kohtu poolt faktilise asjaolu tuvastamise
kahtluse alla seadmisele ning tuleb järelikult lugeda vastuvõetamatuks.
Teise võimalusena toob ta välja, et väite nimetatud osa on põhjendamata. Komisjoni leiab, et isegi kui siduval hindade kindlaksmääramise
otsusel ei olnud kasulikku mõju, nagu FEG väidab, ei takistanud see kuidagi Esimese Astme Kohut tuvastamast fakti, et nimetatud
otsus kujutab endast keelatud tegevust, mis kestis kuni selle tagasivõtmiseni 23. novembril 1993.
Komisjon sedastab, et Esimese Astme Kohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 295 õigesti, et siduv hindade kindlaksmääramise
otsus oli EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ettevõtjate ühenduse siduv otsus, mille eesmärk oli piirata konkurentsi. Sellised
otsused on nimetatud sättega keelatud, ilma et oleks vaja kontrollida nende konkreetset mõju.
Lisaks leiab komisjon, et FEG etteheide, mis puudutab Esimese Astme Kohtu tuvastatut, mille kohaselt kaks asjaomast siduvat
otsust moodustavad ühe ja sama rikkumise, ei ole põhjendatud. Esimese Astme Kohus tugines oma hinnangus õigele õiguslikule
kriteeriumile, s.o nende eesmärgile, milleks oli konkurentsi piiramine.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väite neljas osa tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata osas, milles vaidlustatakse Esimese Astme Kohtu poolt
faktilistele asjaoludele antud hinnang, et siduv hindade kindlaksmääramise otsus kehtis kuni selle formaalse tagasivõtmise
kuupäevani. Selline Esimese Astme Kohtu tuvastatud faktiliste asjaolude ja tõendite kontrollimine ei kuulu apellatsioonkaebuse
raames Euroopa Kohtu pädevusse.
Seevastu tuleb kontrollida neljanda väite neljanda osa põhjendatust osas, milles see on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse
põhjenduste kritiseerimisele seoses kahe asjaomase siduva otsuse kvalifitseerimisega „üheks rikkumiseks” ning õigusnormi väidetava
rikkumisega Esimese Astme Kohtu poolt, kuna ta ei kontrollinud, kas neid otsuseid on tegelikult rakendatud.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 289 tõi Esimese Astme Kohus välja, et komisjon pidas vaidlusaluse otsuse artiklis 2 silmas
kahte FEG „siduvat otsust” – üht, mis on seotud kindlaksmääratud hindadega, ja teist, mis on seotud reklaamidega. Ta täpsustas,
et selle ühenduse põhikirja kohaselt olid need otsused tema liikmetele kohustuslikud ning et nende rikkumine võis viia ühenduse
liikme staatuse kaotamise või peatamiseni (vaidlusaluse otsuse põhjenduste punkt 72).
Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 290 nähtub, et FEG ja TU kinnitasid Esimese Astme Kohtus, et nimetatud otsuseid ei täidetud
kuni nende tühistamiseni, mis leidis aset 23. novembril 1993. Järelikult oleks pidanud välistama igasuguse konkurentsi piirava
mõju.
Esimese Astme Kohus väljendas nimetatud kohtuotsuse punktis 291, et tuli kontrollida, kas asjaomased siduvad otsused teenisid
konkurentsi piiravat eesmärki. Jaatava vastuse korral oleks nende otsuste mõju kontrollimine EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise
seisukohast üleliigne.
Esimese Astme Kohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 292–300 just selle järelduseni.
Nii sedastas Esimese Astme Kohus siduva hindade kindlaksmääramise otsuse kohta punktis 295, et see ettevõtjate ühenduse otsus
piiras tema liikmete vabadust hindasid kujundada ja teenis konkurentsi piiravat eesmärki EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses.
Reklaame puudutava siduva otsuse osas järeldas Esimese Astme Kohus punktis 300, et see oli suunatud FEG liikmete individuaalse
käitumise piiramisele reklaamiga seotud kaubanduspoliitika valdkonnas, et kaitsta liikmeid konkurentsi, mida nad sisuliselt
väga kahjustavaks pidasid, tagajärgede eest. Esimese Astme Kohus tõi välja, et ettevõtjate ühenduse sedalaadi otsus teenis
selgelt konkurentsi piiravat eesmärki asutamislepingu nimetatud sätte tähenduses.
Kuna Esimese Astme Kohus tuvastas kahe siduva otsuse konkurentsivastase mõju, ei ole vastupidiselt FEG kinnitusele nõutav,
et ta tõendaks samuti nende konkreetset mõju turul. Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 136, ei ole EÜ artikli 81
lõike 1 kohaldamisel vaja kokkuleppe konkreetset mõju arvesse võtta, kui selgub, et selle eesmärk on takistada, piirata või
kahjustada konkurentsitingimusi ühisturul.
Argumendi osas, mis põhineb vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste väidetaval ebapiisavusel, mis puudutab siduva hindade kindlaksmääramise
otsuse ja siduva reklaamidega seotud otsuse „üheks rikkumiseks” kvalifitseerimist, tuleb viidata EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisega
seotud Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 110.
Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 338 lugemisel selgub, seda küll ainult kaudselt, et Esimese Astme Kohus tõesti tuvastas „ühtse
plaani” olemasolu. Esimese Astme Kohus osutas, et tegevuste, kokkulepete ja otsuste ahela kaudu üritasid FEG liikmed ja see
ühendus, kellel on asjaomasel turul ülekaalukas majanduslik võim, kokkuleppe abil piirata omavahelist hinnakonkurentsi, viies
läbi kooskõlastatud tegevust hindade ja allahindluste osas ning võttes FEG tasandil vastu siduvaid otsuseid hindade ja reklaamide
kohta.
Nimetatud siduvate otsuste vahel FEG väitel esinevad erinevused ei oma tähtsust nende kvalifitseerimisel „üheks rikkumiseks”,
kuna need kuuluvad tegevuste ahelasse, millel on üks eesmärk, nimelt piirata hinnakonkurentsi.
Kõigist eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et neljanda väite neljas osa on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamata.
Neljanda väite viies osa: FEG poolt oma liikmetele saadetud hinnasoovitused
–       Poolte argumendid
Neljanda väite viiendas ehk viimases osas heidab FEG Esimese Astme Kohtule ette, et see jättis tähelepanuta tema liikmetele
seoses „plastiktorudega” tehtud hinnasoovituste väga piiratud ulatuse ja ühekordse iseloomu ning piirdus kinnitusega, et neil
soovitustel on konkurentsi piirav eesmärk, mille komisjon oli välja selgitanud, rikkudes seeläbi sellel kohtul lasuvat põhjendamiskohustust.
Lisaks kritiseerib FEG vaidlustatud kohtuotsuse punkti 333, milles Esimese Astme Kohus lükkas tagasi vastuväited, mille ta
oli esitanud seoses komisjoni järeldustega selle ühenduse teatud oluliste liikmete poolt sarnaste brutohindade nimekirjade
kasutamise kohta, kinnitades, et komisjon oli need tegevused kvalifitseerinud mitte konkurentsiõiguse eraldiseisvateks rikkumisteks,
vaid tuvastatud tegevuste tagajärgedeks. FEG kinnitab, et Esimese Astme Kohtu poolt tema vastuväidete tagasilükkamise põhjus
on ühildamatu asjaoluga, et viimane selgitas seejärel üksikasjalikult Madalmaade elektritoodete turu konkurentsipiiranguid,
enne kui jõudis nimetatud kohtuotsuse punktis 339 järeldusele, et „[k]omisjon on seega õiguslikult piisavalt tõendanud, et
see tegevus oli vastuolus EÜ artikliga 81”.
FEG peab arusaamatuks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 337 väljendatud Esimese Astme Kohtu seisukohta, mille kohaselt tema
ise ja TU ei esitanud piisavalt tõsiseltvõetavalt tõendeid, et ümber lükata komisjoni väidet, et hulgimüüjate poolt seatud
hinnad Madalmaades olid teistes liikmesriikides kehtivatest hindadest kõrgemad. Komisjon pidi tõendama nende kõrgemate hindade
olemasolu, kuid ta ei ole sellist tõendit esitanud. Esimese Astme Kohus ei oleks pidanud piirduma punktis 337 esinevate põhjendustega,
vaid oleks pidanud nõudma, et komisjon kinnitaks neid „kaudseid tõendeid” ja „arvamusi” konkreetsete tõenditega FEG seostatud
kooskõlastatud tegevuse olemasolu kohta eesmärgiga piirata konkurentsi.
FEG väidab kokkuvõtteks, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustes, mis puudutavad FEG väidetavaid rikkumisi hindade osas,
on niivõrd tõsiseid lünki, et see kohtuotsus tuleb tühistada või vähemalt tühistada see osa, mis on pühendatud nimetatud rikkumistele.
Peale selle on Esimese Astme Kohus mitmel juhul rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, kvalifitseerides kokkuleppe kooskõlastatud
tegevuseks ilma, et ta oleks kindlaks teinud, et see kokkulepe viis tegelikult sellise tegevuseni.
Komisjon leiab, et neljanda väite see osa on vastuvõetamatu osas, milles püütakse seada kahtluse alla Esimese Astme Kohtu
poolt faktilistele asjaoludele antud hinnang olemasolevate tõendite osas.
Teise võimalusena viitab komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 327 ja 328, milles Esimese Astme Kohus lükkas põhjendatult
tagasi FEG ja TU argumendi, mille kohaselt süüks arvatud käitumisel puudus konkurentsi piirav eesmärk.
Lisaks ei leia komisjon vastupidi FEG väitele mingeid vasturääkivusi vaidlustatud kohtuotsuse punkti 333 ning punktide 334–339
vahel.
Esmalt, komisjoni väitel leidis Esimese Astme Kohus punktis 333, et FEG oli vaidlusalusest otsusest valesti aru saanud, kuna
otsus peab peamiste hulgimüüjate kataloogide vahel täheldatud sarnasusi turul esineva nõrga konkurentsi kirjeldamise seisukohast
oluliseks, ja punktis 334, et hinnakokkulepete konkurentsi piirav iseloom on õiguslikult piisavalt tõendatud ning et järelikult
puudus vajadus kontrollida nende mõju turul.
Teiseks, punktides 335–338 kontrollis Esimese Astme Kohus TU katset selgitada kataloogide vahelisi hämmastavaid sarnasusi.
Seejärel esitas Esimese Astme Kohus punktides 338 ja 339 kohtuotsuse selle osa, mis on pühendatud faktiliste asjaolude õigusliku
kvalifitseerimisega seotud väidetele, üldise järelduse, otsustades, et „tegevuste, kokkulepete ja otsuste ahela kaudu üritasid
FEG liikmed ja see ühendus, kellel on asjaomasel turul ülekaalukas majanduslik võim, kokkuleppe abil piirata omavahelist hinnakonkurentsi,
viies läbi kooskõlastatud tegevust hindade ja allahindluste osas ning võttes FEG tasandil vastu siduvaid otsuseid hindade
ja reklaamide kohta” ning et komisjon „on seega õiguslikult piisavalt tõendanud, et need tegevused olid vastuolus EÜ artikliga 81”.
Lõpetuseks leiab komisjon seoses FEG kriitikaga vaidlustatud kohtuotsuse punkti 337 suhtes, et FEG püüab tegelikult seada
kahtluse alla Esimese Astme Kohtu poolt faktilise asjaolu tuvastamise. Igal juhul väidab ta, et seda punkti tuleb lugeda järjena
nimetatud kohtuotsuse punktile 334, milles Esimese Astme Kohus leidis, et hinnakokkulepete eesmärk oli piirata konkurentsi
ning et järelikult puudus vajadus kontrollida nende mõju turul.
Komisjon järeldab, et neljanda väite see osa ning see väide tervikuna on vastuvõetamatu või vähemalt põhjendamata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väite viies osa tuleb lugeda vastuvõetavaks osas, milles see peab silmas põhiliselt FEG poolt oma liikmetele antud
hinnasoovituste õiguslikku kvalifitseerimist, kuna need kujutavad endast ühte kaudset tõendit konkurentsipiirangute olemasolu
kohta, ning vaidlustatud kohtuotsuse väidetavalt puudulikke põhjendusi selles osas.
Esimese Astme Kohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 326 järgmist:
„FEG poolt oma liikmetele saadetud hinnasoovituste osas on kindel, et TU aitas FEG‑le kaasa tarnijate poolt kasutatud teatud
plastikust materjalide soovituslike netohindade ümberarvutamisel soovituslikeks brutohindadeks. Samuti on kindel, et FEG saatis
oma liikmetele korrapäraselt nende materjalide kõige uuemaid hinnakirju. [FEG ja TU] ei vaidlustanud, et FEG saatis oma liikmetele
PVC torude kohta pärast tootjate otsustatud hinnamuutusi muudetud hinnakirjad, mainides samuti hindade vähendamise või tõstmise
protsenti, mida ta soovitas oma liikmetel kohaldada ([vaidlusalune] otsus, punkt 85). Lõpetuseks, [FEG ja TU] ei vaidlustanud
ei FEG 2. märtsi 1989. aasta regionaalse koosoleku protokolli õigsust ega sellele komisjoni poolt [vaidlusaluse] otsuse punktis 87
antud tõlgendust. Sellest dokumendist nähtub, et FEG soovitas pärast plastiktorude hindade tõstmist oma liikmetel soovitatud
hindadest kinni pidada.”
Nimetatud kohtuotsuse punktis 328 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi FEG ja TU poolt selle asjaolu vaidlustamise, et hindade
ümberarvutamise püüdlused teenisid konkurentsi piiravat eesmärki. Ta sedastas, et nad võisid FEG liikmete kaudu mõjutada hindade
vaba kujunemist, vahetades ja levitades teavet hindade ja allahindluste kohta seoses teatud plastikust elektritoodetega. Esimese
Astme Kohus järeldas sellest, et komisjon võis seega õigustatult pidada neid asjaolusid konkurentsipiirangute olemasolu näitajateks.
Selles osas piisab sedastusest, et Esimese Astme Kohus kohaldas ainult Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikat, mille
kohaselt ei ole vaja võtta arvesse kokkuleppe konkreetset mõju, kui ilmneb, et selle eesmärk on piirata, takistada või kahjustada
konkurentsitingimusi.
Lisaks tuleb tagasi lükata FEG argument, mis põhineb Esimese Astme Kohtu poolt vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 333
ja 339 tuvastatu vahelisel väidetaval vastuolul, kuna see argument põhineb nende punktide ekslikul tõlgendamisel. Nimetatud
kohtuotsuse punktist 339 nähtub, kui seda lugeda koos otsuse punktiga 338, et selles on esitatud kohtuotsuse selle osa üldine
järeldus, mis kvalifitseerib hinnakujundusega seotud kooskõlastatud tegevuse EÜ artikliga 81 vastuolus olevaks. See tuvastus
ei toetu seega hindade ja allahindluste vahelistele sarnasustele, millele – nagu osutab selgelt punkti 333 sõnastus – viidati
kui näitele, mis iseloomustab asjaomase tegevuse mõju turul, mitte aga kui vaidlusaluse otsuse resolutiivosas silmas peetud
rikkumisest eraldiseisvale rikkumisele.
Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 337 kohta esitatud FEG kriitika osas tuleb sedastada, et Esimese Astme Kohus ei ole ebaõigesti
muutnud tõendamiskoormust. Kuna komisjon sedastas põhjendatult vaidlusaluse otsuse põhjenduste punktis 119, et FEG liikmete
vahelise hinnakonkurentsi puudumine nähtus samuti Madalmaade hulgimüügiturul kasutatud hindade tasemest ning et erinevad asjaolud
osutasid sellele, et elektritoodete hindade tase Madalmaades oli teiste liikmesriikide omast kõrgem, oli FEG‑l kohustus esitada
tõendeid komisjoni selliste järelduste ümberlükkamiseks.
Kuna vaidlustatud kohtuotsus on selles osas piisavalt põhjendatud, tuleb neljanda väite viies osa põhjendamatuse tõttu tagasi
lükata ning seega tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.

Viies väide: ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi laiendamise vastutuse kohaldamine FEG‑le
Poolte argumendid
FEG heidab Esimese Astme Kohtule ette, et ta tõlgendas ühenduse õigust valesti, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 231,
236 ja 393 ilma FEG otsest osalust tõendavate piisavate kaudsete tõenditeta, et komisjon võis õiguspäraselt tugineda selle
ühenduse üksikute liikmete tegevusele, et tuvastatud rikkumine viimasele süüks arvata. Tema väitel jättis Esimese Astme Kohus
tähelepanuta asjaolu, et tal puudus isiklik ja tema liikmete omast eraldiseisev roll ette heidetud tegevuse rakendamisel.
FEG väidab, et ettevõtjate ühenduse ja selle teatud liikmete ühes ja samas rikkumises ühiselt osalemise arvesse võtmiseks
peab komisjon tõendama, et selle ühenduse tegevus eristub tema liikmete omast.
FEG viitab nimetatud kohtuotsuse punktile 227, mida tuleb lugeda koos selle punktiga 226, milles Esimese Astme Kohus tunnistas,
et komisjon ei olnud välja toonud muid kaudseid tõendeid FEG otsesest seotusest ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi laiendamisega
seotud juhtumitega kui 12. septembri 1990. aasta sisedokument, mis pärines ühelt selle liikmelt. FEG väitel ei saa selline
sisedokument, mis on koostatud tema teadmata, tõendada tema isiklikku ja oma liikmete omast eraldiseisvat rolli neis juhtumites.
Mis puudutab seda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 230 ja 392 kvalifitseeris Esimese Astme Kohus FEG 26 liikme tegevuse
seotud tegevuseks, siis FEG leiab, et komisjon ei ole tõendanud, et see ühendus oli andnud kas sõnaselge või vaikiva nõusoleku
selle tegevuse sisu kohta. Ainuüksi asjaolust, et asjassesegatud ettevõtjad olid FEG liikmed, ei piisa, et panna viimasele
vastutus sellise tegevuse eest. FEG väitel ei ole Esimese Astme Kohus samuti kontrollinud, kas ta oli tema liikmete ühise
tegevusega seotud meetmete rakendamises osalenud või mitte.
FEG vaidlustab samuti vaidlustatud kohtuotsuse punktis 392 Esimese Astme Kohtu esitatud väite, mille kohaselt tema 26 liiget,
kes nimetatud ühistegevusest osa võtsid, tegutsesid selle ühenduse teiste liikmete üldistes huvides, ning ta leiab, et selline
väide on arusaamatu, kuna sellest ei piisa selleks, et see tegevus temale süüks arvata.
FEG leiab samuti, et Esimese Astme Kohus on kohtupraktikat valesti kohaldanud, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 391,
et ainuüksi asjaolu, et vaid väike osa FEG 26 liikme esindajatest täitsid teatud hetkel FEG juhtkonnas ülesandeid, võimaldas
kooskõlatatud tegevuse temale süüks arvata. See asjaolu ei ole käsitletav kaudse tõendina FEG isikliku, tema liikmete omast
eraldiseisva rolli kohta, mis tal selle tegevusega seoses oli.
Komisjon leiab esiteks, et see väide on vastuvõetamatu osas, milles see püüab seada kahtluse alla Esimese Astme Kohtu faktilistele
asjaoludele antud hinnangu.
Teise võimalusena kinnitab ta, et see väide põhineb vaidlustatud kohtuotsuse ekslikul tõlgendamisel ning et on vale leida,
et Esimese Astme Kohus tugines nimetatud kooskõlastatud tegevuse FEG‑le süüks arvamisel vaid viimase liikmete tegevusele.
Komisjon väidab, et Esimese Astme Kohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236, et nii FEG‑l kui ka TU‑l oli rikkumises
isiklik ja eraldiseisev roll. Ühenduse ja selle liikmete samas rikkumises ühise osalemise tuvastamiseks piisab, et komisjon
teeks selle ühenduse osas kindlaks tema liikmete omast eraldiseisva käitumise olemaolu. Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohus
on just nii asjale lähenenud.
Peale selle kinnitab ta, et FEG jätab tähelepanuta asjaolu, et Esimese Astme Kohtu väitel moodustas keelatud käitumine osa
ühtsest rikkumisest (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 391 ja 406). Komisjoni väitel piisab seega selle tõendamisest, et
FEG aitas kaasa tema poolt kehtestatud ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi eesmärkide saavutamisele ning oli või pidi olema
teadlik teiste rikkumises osalenud ettevõtjate katsetest laiendada seda korda NEVEG liikmeks mitte olevatele ettevõtjatele.
Esimese Astme Kohus sedastas nimetatud kohtuotsuse punktides 391–393, et komisjon oli kohaldanud selles osas õiget kriteeriumi.
Komisjon teeb seega ettepaneku lükata see väide tagasi vastuvõetamatuse või vähemalt põhjendamatuse tõttu.
Euroopa Kohtu hinnang
Selles osas, milles FEG vaidlustab oma viienda väite raames õiguslikud kriteeriumid, mille alusel Esimese Astme Kohus jõudis
järelduseni, et ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi laiendamise saab õiguspäraselt FEG‑le süüks arvata, ning vaidlustatud
kohtuotsuse põhjendused selle kohta, on viies väide vastuvõetav.
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 213, leidis komisjon vaidlusaluses otsuses, et FEG ja TU üritasid laiendada
gentlemen’s agreement
’i kohaldamisala tarnijatele, kes ei olnud esindatud NEVEG liikmeks olevate esindajate või importijate kaudu. Ta tugines mitmele
näitele surveavalduste kohta tarnijatele, nagu ettevõtjad Draka Polva, Holec, ABB ja Klöckner Moeller (vt vaidlusaluse otsuse
põhjenduste punktid 53–66 ja 104–106). Komisjon rõhutas samuti, et FEG oli üritanud laiendada ainuõigusi andvat kollektiivset
süsteemi ettevõtjale Philips, laiatarbe elektritoodete tarnijale.
Esimese Astme Kohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236, et ükski Esimese Astme Kohtu kontrollitud argumentidest
ei võimaldanud seada kahtluse alla vaidlusaluses otsuses FEG ja TU poolt teatud NAVEG‑ga mitte seotud tarnijatele surve avaldamise
olemasolu tõenditena esitatud faktiliste asjaolude paikapidavust. Ta tõi välja, et neil tingimustel sedastas komisjon objektiivsete
ja omavahel kooskõlas olevate kaudsete tõendite alusel õigustatult esiteks, et FEG üritas laiendada
gentlemen’s agreement
’i kohaldamisala NAVEG‑ga mitte seotud tarnijatele, ning teiseks, et TU oli osalenud mitmes katses seda eesmärki ellu viia.
Käesolevas asjas on selge, et Esimese Astme Kohus kontrollis FEG eraldiseisvat rolli
gentlemen’s agreement
’i laiendamisel. Pärast FEG juhtkonna 29. jaanuari 1991. aasta protokolli ja TU 12. septembri 1990. sisedokumendi kontrollimist
tõi Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 226 välja, et need olid tegelikult kaudsed tõendid FEG liikmete vahelise
kokkuleppe olemasolu ja viimase otsese seotuse kohta CEF‑i Madalmaade turule sisenemise järel kavatsetud vastulöögiga.
Viide kriteeriumile FEG otsesest seotusest tema liikmete püüdlustega saavutada ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi laiendamine
kolmandatele tarnijatele esineb ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 231. Selle kohtuotsuse punktides 227–230 kontrollis Esimese
Astme Kohus teatud hulka omavahel kooskõlas olevaid kaudseid tõendeid, millest nähtus, et FEG liikmed olid üritanud üksi või
koos saada NEVEG liikmeks mitte olevatelt tarnijatelt lepinguid kõikide FEG liikmete kasuks, nii et need tarnijad võisid õigustatult
mõelda, et seda tehti FEG egiidi all või tema nõusolekul.
Nende asjaolude põhjal järeldas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 231, et FEG teatud liikmete – sealhulgas
mitmete selle ühenduse nõukokku kuuluvate tegevjuhtide – ühistegevusest nähtus, et nad tegutsesid mitte individuaalselt, vaid
kõigi selle ühenduse liikmete huvides, kuigi mitte otseselt tema nimel. Esimese Astme Kohtu arvates võis komisjon neist tegudest
õigustatult tuletada, et FEG oli väljendanud oma kavatsust laiendada ainuõigusi andvat kollektiivset süsteemi NEVEG‑sse mitte
kuuluvatele tarnijatele.
Nagu tõi välja kohtujurist oma ettepaneku punktis 85, ei ole Esimese Astme Kohus seega mingilgi viisil samastanud FEG käitumist
tema liikmete, eriti TU käitumisega, vaid on hinnanud eraldiseisvalt selle ühenduse osalemist konkurentsivastases käitumises.
Neis tingimustes sai Esimese Astme Kohus õiguspäraselt nõustuda komisjoni järeldustega FEG osalemise kohta ainuõigusi andva
kollektiivse süsteemi laiendamises. Pealegi ei saa selles osas sedastada mingeid põhjendamispuudusi. FEG poolt oma apellatsioonkaebuse
toetuseks esitatud viies väide tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kuues väide: komisjoni poolt FEG‑le süüks arvatud rikkumiste kestuse kindlakstegemine
Poolte argumendid
FEG kritiseerib vaidlustatud kohtuotsust osas, milles Esimese Astme Kohus lükkas tagasi tema ja TU esitatud argumendid rikkumise
kestuse kindlaksmääramise vastu komisjoni poolt. Esimese Astme Kohus rikkus seeläbi määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ning
kohtuotsuste põhjendamist ja proportsionaalsust puudutavaid ühenduse õiguse üldpõhimõtteid trahve puudutavas osas.
Esimese Astme Kohtu õiguslik analüüs jättis õigusvastaselt eristamata erinevad asjaomased rikkumised, hoolimata nende erisugusest
olemusest.
FEG leiab, et Esimese Astme Kohtu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 406 esitatud väide, mille kohaselt selles punktis mainitud
rikkumised on „jätkuva” iseloomuga, on arusaamatu. Ta väidab, et Esimese Astme Kohus ei võtnud nende rikkumiste kestuse kindlaksmääramisel
õigusvastaselt arvesse asjaolu, et käesolevas asjas puudus igasugune „ühtne plaan”.
Komisjon märgib esiteks, et kuues väide puudutab Esimese Astme Kohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnangut ning on
järelikult vastuvõetamatu.
Teise võimalusena leiab komisjon, et see väide põhineb vaidlustatud kohtuotsuse ekslikul tõlgendamisel. Selle kohtuotsuse
punktis 342 tuvastas Esimese Astme Kohus sõnaselgelt FEG‑le ette heidetud kahe rikkumise, s.o ainuõigusi andva kollektiivse
süsteemi ja hinnakujundusega seotud kooskõlastatud tegevuse, ühise eesmärgi ja seotuse.
Komisjon teeb seega ettepaneku kuues väide vastuvõetamatuse või vähemalt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuse kuuenda väite sõnastusest nähtub, et selle väite raames esitab FEG uuesti samad argumendid, mis ta on
juba esitanud oma kolmanda väite raames, mis põhineb Esimese Astme Kohtu poolt selle tõendi hindamisel, mille komisjon esitas
ainuõigusi andva kollektiivse süsteemi kestuse kohta, ning neljanda väite esimese osa raames, mis puudutab hindade osas kooskõlastatud
tegevuse kvalifitseerimist üheks jätkuvaks rikkumiseks. Järelikult piisab viitest Euroopa Kohtu järeldustele seoses kolmanda
väite ja neljanda väite esimese osaga, mis lükati tagasi vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 101 ja 115.

Seitsmes väide: trahvisumma vähendamise taotlus
Poolte argumendid
See FEG väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 436–438 vastu, mille kohaselt haldusmenetluse ülemäärane kestus
ei pea endaga kaasa tooma tema suhtes kehtestatud trahvi olulist vähendamist.
FEG leiab, et otsustades punktis 438, et tema ja TU ei ole esitanud mingeid asjaolusid, mis õigustaksid nende suhtes kehtestatud
trahvisumma täiendavat vähendamist, on Esimese Astme Kohus valesti kohaldanud määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 või vähemalt
ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, mis käsitlevad kohtuotsuste põhjendamist ja proportsionaalsust trahvisummade kindlaksmääramisel.
FEG heidab Esimese Astme Kohtule ette, et ta tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 85 ja 436 kindlaks, et komisjon vastutab
menetluse liiga pika kestuse eest, kuid ei arvestanud seda kestust, et õigustada trahvisumma täiendavat vähendamist.
Selle kohta kinnitab komisjon, et see väide on ilmselgelt vastuvõetamatu, kuna Euroopa Kohus ei saa asendada Esimese Astme
Kohtu hinnangut ettevõtjatele ühenduse õiguse rikkumise eest määratud trahvisummade kohta enda hinnanguga (vt eespool viidatud
kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, punkt 614). Peale selle vaidlustab FEG selle väitega Esimese Astme Kohtu faktilise asjaolu tuvastuse, mille kohaselt
mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rikkumine ei mõjutanud selle ühenduse võimet ennast kaitsta.
Lisaks väidab komisjon, et Esimese Astme Kohus kontrollis, kas juhtumi eriliste asjaolude tõttu on õigustatud FEG‑le määratud
rahatrahvi vähendamine, ning otsustas selles osas, et selline vähendamine ei ole õigustatud (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 436–438).
Komisjon leiab seega, et seitsmes väide on selgelt vastuvõetamatu või vähemalt põhjendamata.
CEF väidab samuti märkustes, mille ta esitas vastuseks temale Esimese Astme Kohtus menetlusse astuja seisundist tulenevalt
apellatsioonkaebuse kohta saadetud teatisele, et seitsmes väide on vastuvõetamatu, kuna see puudutab tegelikult faktilise
asjaolu tuvastamist Esimese Astme Kohtus, mis ei saa olla kohtuliku kontrolli esemeks käesoleva apellatsioonkaebuse raames.
Teise võimalusena leiab CEF, et seitsmes väide on põhjendamata.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohus on ainsana pädev kontrollima, kuidas komisjon on igal üksikjuhtumil hinnanud õigusvastase
käitumise raskust. Apellatsioonkaebuse raames on Euroopa Kohtu kontrolli esemeks kontrollida ühelt poolt, kas Esimese Astme
Kohus võttis õiguslikult korrektselt arvesse kõiki olulisi tegureid EÜ artikli 81 ja määruse nr 17 artikli 15 alusel kindlaks
tehtud käitumise raskuse hindamiseks, ning teiselt poolt, kas Esimese Astme Kohus vastas õiguslikult ammendavalt kõigile hageja
argumentidele trahvi tühistamise või vähendamise kohta (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Baustahlgewebe
vs.
komisjon, punkt 128).
Nagu nähtub vaidlusaluse otsuse punktidest 152 ja 153, mida on tsiteeritud käesoleva kohtuotsuse punktis 9, on komisjon trahvisummat
vähendades juba arvestanud temale süüks arvatava haldusmenetluse ülemäärase kestusega.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 438 sedastas Esimese Astme Kohus, et „komisjon on omal algatusel vähendanud trahvi. Selline
vähendamine kuulub komisjoni pädevusse. Hagejad ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis õigustaks seda, et Esimese Astme Kohus
oma täieliku pädevuse raames trahvisummat täiendavalt vähendaks. Järelikult ei saa hagejate taotlust selles osas rahuldada”.
Kuna selle sedastusega ei ole rikutud õigusnormi, tuleb seitsmes väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 122 esimene lõik sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Euroopa
Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Vastavalt nimetatud kodukorra artikli 69 lõikele 2,
mida sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud
hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna FEG väited olid edutud, välja arvatud mõistliku menetlustähtaja
põhimõtte rikkumisel põhinev väide, mille Euroopa Kohus siiski tagasi lükkab, tuleb käesoleva kohtumenetluse kohtukulud välja
mõista FEG‑lt. Vaidlustatud kohtuotsuse tegemiseni viinud Esimese Astme Kohtu menetluse kohtukulude osas tuleb otsustada,
et vaidlustatud kohtuotsuse osalisest tühistamisest hoolimata tuleb need vastavalt nimetatud kohtuotsuse resolutiivosa punktis 2
määratletud tingimustele välja mõista FEG‑lt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 16. detsembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑5/00
ja
T‑6/00
: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie
vs.
komisjon ainult osas, milles Esimese Astme Kohus jättis mõistliku menetlustähtaja rikkumisel põhineva väite uurimisel kontrollimata,
kas kogu haldusmenetluse – sealhulgas vastuväiteteatisele eelnenud etapi – ülemäärane kestus, mille eest võib vastutavaks
pidada Euroopa Ühenduste Komisjoni, võis mõjutada Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
Gebied’i hilisemaid kaitsevõimalusi.
2.
Jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Jätta Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied’i Esimese Astme Kohtule esitatud hagi
osas, milles see tugineb osaliselt väitele, mis põhineb mõistliku menetlustähtaja põhimõtte rikkumisel, rahuldamata.
4.
Mõista käesoleva kohtumenetluse kohtukulud välja Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
Gebied’ilt. Mõista 16. detsembri 2003. aasta otsuse liidetud kohtuasjades
T‑5/00
ja
T‑6/00
: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie
vs.
komisjon tegemiseni viinud Esimese Astme Kohtu menetluse kohtukulud vastavalt nimetatud kohtuotsuse resolutiivosa punktis 2
määratletud tingimustele välja Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied’ilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.