CELEX: 62003CJ0377
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Vlastné zdroje Spoločenstiev
Nevybavené karnety TIR
Nezaplatenie alebo oneskorené zaplatenie zodpovedajúcich vlastných zdrojov

Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že:
–        riadne neuvoľňovalo niektoré tranzitné dokumenty (karnety TIR), čo malo za následok, že z toho vyplývajúce vlastné zdroje
neboli ani správne zaúčtované, ani poskytnuté Komisii v stanovených lehotách,
–        neoznámilo Komisii všetky ostatné nenamietané colné sumy, s ktorými bolo zaobchádzané podobne (zápis na „účet B“ namiesto
zápisu na „účet A“), týkajúce sa neuvoľnenia karnetov TIR belgickými colnými úradmi od roku 1996,
–        odmieta zaplatiť úroky z omeškania zo súm dlhovaných Komisii,
nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000,
ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd.
01/003, s. 169), ktoré od 31. mája 2000 zrušilo a nahradilo nariadenie Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým
sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 155, s. 1), s rovnakým predmetom.

Právny rámec

Dohovor TIR
Colný dohovor o medzinárodnej preprave tovaru na podklade karnetov TIR (ďalej len „dohovor TIR“) bol podpísaný v Ženeve (Švajčiarsko)
14. novembra 1975. Belgické kráľovstvo je zmluvnou stranou tohto dohovoru, rovnako ako aj Európske spoločenstvo, ktoré ho
schválilo nariadením Rady (EHS) č. 2112/78 z 25. júla 1978 (Ú. v. ES L 252, s. 1; Mim. vyd. 02/001, s. 208). Tento dohovor
nadobudol pre Spoločenstvo účinnosť 20. júna 1983 (Ú. v. ES L 31, s. 13).
Dohovor TIR najmä stanovuje, že tovary prepravované v režime TIR, ktorý dohovor zavádza, nepodliehajú na pohraničných colných
úradoch plateniu alebo zloženiu dovozných alebo vývozných ciel a poplatkov.
Na využitie týchto výhod dohovor TIR vyžaduje, aby boli tovary počas celej prepravy sprevádzané jednotným dokumentom, karnetom
TIR, ktorý slúži na kontrolu riadneho uskutočnenia operácie. Dohovor rovnako vyžaduje, aby pri vykonaní prepráv poskytli zábezpeku
združenia schválené zmluvnými stranami v súlade s ustanoveniami jeho článku 6.
Článok 6 ods. 1 dohovoru TIR stanovuje:
„S výhradou podmienok a záruk [zábezpek –
neoficiálny preklad
], ktoré sama určí, môže každá zmluvná strana splnomocniť niektoré združenia, aby priamo alebo prostredníctvom zodpovedajúcich
združení vydávali karnety TIR a vystupovali ako ručiteľ.“
Karnet TIR pozostáva zo série listov obsahujúcich útržkový list č. 1 a útržkový list č. 2 so zodpovedajúcimi kmeňovými listami,
na ktorých sa nachádzajú všetky potrebné informácie. Pre každé územie, ktorým tovar prechádza, sa použije jeden pár útržkových
listov. Na začiatku prepravnej operácie je kmeňový list č. 1 predložený colnému úradu odoslania; k ukončeniu dôjde návratom
kmeňového listu č. 2 z výstupného colného úradu nachádzajúceho sa na tom istom colnom území. Tento postup sa opakuje na každom
území, ktorým tovar prechádza, pričom sa používajú rôzne páry útržkových listov nachádzajúcich sa v tom istom karnete.
Karnety TIR tlačí a distribuuje International Road Transport Union (Medzinárodná únia cestnej dopravy, ďalej len „IRU“) so
sídlom v Ženeve. Vydanie užívateľom zabezpečujú záručné združenia každého štátu schválené na tento účel správnymi orgánmi
zmluvných strán. Karnet TIR je vydaný záručným združením krajiny odoslania, pričom poskytnutá zábezpeka je krytá IRU a združením
poisťovateľov so sídlom vo Švajčiarsku (ďalej len „združenie poisťovateľov“).
Článok 8 dohovoru TIR stanovuje:
„1. Záručné združenie sa zaväzuje zaplatiť splatné dovozné alebo vývozné clá a poplatky zvýšené o prípadné úroky z omeškania,
ktoré by sa mali zaplatiť podľa colných zákonov a nariadení krajiny, v ktorej bol predpis týkajúci sa operácie TIR porušený.
Toto združenie ručí za zaplatenie uvedených súm spoločne a nerozdielne s osobami, ktoré ich dlhujú.
2. Ak v prípadoch uvedených v odseku 1 tohto článku zákony a nariadenia zmluvnej strany neustanovujú platenie dovozných alebo
vývozných ciel a poplatkov, záručné združenie sa zaväzuje zaplatiť za tých istých podmienok sumu rovnajúcu sa výške dovozných
alebo vývozných ciel a poplatkov zvýšených o prípadné úroky z omeškania.
3. Každá zmluvná strana určí pre každý karnet TIR maximálnu výšku súm, ktorých zaplatenie možno od záručných združení požadovať
podľa ustanovení uvedených odsekov 1 a 2.
4. Záručné združenie je voči orgánom krajiny, v ktorej je colný úrad odoslania od okamihu, keď colný úrad prijme karnet TIR,
zodpovedné. V ďalších krajinách, ktorými operácia prepravy tovaru na podklade karnetov TIR prechádza, sa táto zodpovednosť
začína, len čo sa tovar dovezie…
5. Zodpovednosť záručného združenia sa vzťahuje nielen na tovar uvedený v karnete TIR, ale aj na tovar, ktorý je uložený v colne
uzavretom priestore cestného vozidla alebo v colne uzavretom kontajneri, aj keď v karnete uvedený nie je; táto zodpovednosť
sa nevzťahuje na žiaden iný tovar.
6. Na určenie ciel a poplatkov spomínaných v odsekoch 1 a 2 tohto článku platia údaje o tovare uvedenom v karnete TIR, ak
sa nepreukáže opak.
7. Pri vzniknutej splatnosti súm uvedených v odsekoch 1 a 2 tohto článku majú príslušné orgány podľa možností žiadať o zaplatenie
osobu alebo osoby, ktoré ich priamo dlhujú, prv, než svoj nárok uplatnia voči záručnému združeniu.“
Podľa článku 11 dohovoru TIR:
„1. Ak karnet TIR nebol uvoľnený alebo ak bol uvoľnený s výhradami, príslušné orgány nie sú oprávnené požadovať od záručného
združenia zaplatenie súm uvedených v článku 8 ods. 1 a 2, pokiaľ tieto orgány do jedného roka od prijatia karnetu TIR písomne
neupovedomili združenie o neuvoľnení alebo o uvoľnení s výhradou. Toto ustanovenie platí aj v prípade, keď uvoľnenie bolo
získané neoprávnene alebo protizákonne [podvodne –
neoficiálny preklad
], ale v takom prípade je lehota dvojročná.
2. Žiadosť o zaplatenie súm uvedených v článku 8 ods. 1 a 2 sa zasiela záručnému združeniu najneskoršie [najskôr –
neoficiálny preklad
] tri mesiace odo dňa, keď toto združenie bolo upovedomené o neuvoľnení karnetu, o jeho uvoľnení s výhradou alebo o jeho uvoľnení
získanom neoprávnene alebo protizákonne [podvodne –
neoficiálny preklad
], a najneskoršie do dvoch rokov od toho istého dňa. V prípadoch, ktoré však boli odovzdané súdu v uvedenej dvojročnej lehote,
sa žiadosť o zaplatenie zasiela do roka odo dňa, keď sa súdne rozhodnutie stalo vykonateľným.
3. Na zaplatenie požadovaných súm má záručné združenie trojmesačnú lehotu odo dňa, ku ktorému mu bola žiadosť o zaplatenie
zaslaná. Zaplatené sumy sa združeniu vrátia, ak sa do dvoch rokov odo dňa uvedeného na žiadosti o zaplatenie sa colným orgánom
preukáže, že pri danej dopravnej [prepravnej –
neoficiálny preklad
] operácii neboli predpisy porušené.“

Colná právna úprava Spoločenstva
Podľa článku 451 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92,
ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie“),
uplatniteľného od 1. januára 1994:
„1.      Ak sa v súlade s článkami 91 (2) b) a c) a 163 (2) b) [colného] kódexu [Spoločenstva] tovar prepravuje z jedného miesta na
colnom území spoločenstva na druhé:
–        v režime pre medzinárodnú prepravu tovaru na základe karnetov TIR (Dohovor TIR),
–        na základe karnetov ATA (Dohoda ATA),
na účely predpisov, ktorými sa riadi používanie karnetu TIR alebo ATA pre takúto prepravu, sa colné územie spoločenstva považuje
za jediné územie.
…“
Podľa článku 454 vykonávacieho nariadenia:
„1.      Tento článok sa uplatňuje bez dosahu na osobitné ustanovenia Dohovorov TIR a ATA o zodpovednosti ručiteľských zväzov [záručných
združení –
neoficiálny preklad
], ak sa používa karnet TIR alebo ATA.
2.      Ak sa v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou vykonávanou na základe karnetu TIR alebo tranzitnou operáciou vykonávanou
na základe karnetu ATA zistí, že v určitom členskom štáte došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, clá a ostatné poplatky,
ktoré môžu byť splatné, vymáha tento členský štát v súlade s ustanoveniami spoločenstva alebo národnými ustanoveniami bez
dosahu na inštitút trestného konania.
3.      Ak nie je možné určiť miesto, na ktorom území došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, má sa za to, že k takémuto priestupku
alebo nezrovnalosti došlo v členskom štáte, v ktorom bol zistený, ak v lehote ustanovenej v článku 455 (1) nie je k spokojnosti
colných orgánov predložený dôkaz o zákonnosti operácie alebo o mieste, na ktorom skutočne došlo k priestupku alebo nezrovnalosti.
…“
Článok 455 ods. 1 a 2 toho istého nariadenia stanovuje:
„1.      Ak sa zistí, že k priestupku alebo nezrovnalosti došlo v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou vykonávanou na
základe karnetu TIR alebo tranzitnou operáciou vykonávanou na základe karnetu ATA, colné orgány to oznámia držiteľovi karnetu
TIR alebo karnetu ATA a záručnému zväzu [združeniu –
neoficiálny preklad
] v lehote predpísanej v článku 11 (1) Dohovoru TIR prípadne v článku 6 (4) Dohovoru ATA.
2.      Dôkaz o zákonnosti operácie vykonávanej na základe karnetu TIR alebo karnetu ATA v zmysle prvého pododseku článku 454 (3)
musí byť predložený v lehote predpísanej v článku 11 (2) Dohovoru TIR prípadne v článku 7 (1) a (2) Dohovoru ATA.“
Od 1. januára 1992 do 31. decembra 1993 sa uplatňovali, na jednej strane, článok 10 ods. 1 a 2 nariadenia Rady (EHS) č. 719/91
z 21. marca 1991 o používaní karnetov TIR a karnetov ATA ako tranzitných dokumentov v Spoločenstve [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 78, s. 6), ktorého znenie je v podstate rovnaké ako znenie článku 454 ods. 1 a 2 vykonávacieho nariadenia, a na
druhej strane, článok 2 ods. 1 a 2 nariadenia Komisie (EHS) č. 1593/91 z 12. júna 1991, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 719/91
(Ú. v. ES L 148, s. 11), formulovaný rovnako ako článok 455 ods. 1 a 2 vykonávacieho nariadenia.
Článok 457 vykonávacieho nariadenia stanovuje:
„Na účely článku 8 (4) Dohovoru TIR, ak zásielka vstúpi na colné územie spoločenstva alebo je odoslaná z colného výstupného
úradu, ktorý sa nachádza na colnom území spoločenstva, záručné združenie bude zodpovedať colným orgánom každého členského
štátu, na územie ktorého vstúpi zásielka TIR až do miesta, v ktorom opustí colné územie spoločenstva alebo až po colný úrad
určenia na tomto území.“

Režim vlastných zdrojov Spoločenstiev
Článok 2 nariadenia č. 1552/89, ktorý sa nachádza v prvej hlave nazvanej „Všeobecné ustanovenia“ [
neoficiálny preklad
], stanovuje:
„1. Na účely uplatňovania tohto nariadenia je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b)
rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom zistený akonáhle príslušný orgán členského štátu upovedomil dlžníka o sume, ktorú je povinný
uhradiť. Toto upovedomenie sa vykoná akonáhle je dlžník známy a príslušné správne orgány môžu vypočítať výšku nároku pri dodržaní
všetkých ustanovení Spoločenstva uplatniteľných na danú oblasť.
…“ [
neoficiálny preklad
]
Toto ustanovenie bolo s účinnosťou od 14. júla 1996 zmenené nariadením Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 z 8. júla 1996 (Ú. v. ES
L 175, s. 3), ktorého obsah bol prevzatý do článku 2 nariadenia č. 1150/2000, ktorý stanovuje:
„1. Na účely uplatňovania tohto nariadenia vzniká nárok spoločenstva na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1
písm. a) a b) rozhodnutia 94/728/ES, Euratom [je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1
písm. a) a b) rozhodnutia 94/728/ES, Euratom zistený –
neoficiálny preklad
] bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia dlžníka, ktoré sú ustanovené
v colných predpisoch.
2. Dátumom vzniku [zistenia –
neoficiálny preklad
] nároku uvedeného v odseku 1 je dátum zápisu do účtovných kníh, ktorý je stanovený v colných predpisoch.
…“
Článok 6 ods. 1 a 2 písm. a) a b) nariadenia č. 1552/89, ktorý sa nachádza v druhej hlave nazvanej „Účty pre vlastné zdroje“
[teraz článok 6 ods. 1 a 3 písm. a) a b) nariadenia č. 1150/2000], stanovuje:
„1.      Účty [účtovníctvo –
neoficiálny preklad
] pre vlastné zdroje vedie štátna pokladnica jednotlivých členských štátov alebo orgány určené členskými štátmi; účty sa vedú
[účtovníctvo sa vedie –
neoficiálny preklad
] samostatne pre jednotlivé druhy zdrojov.
2.      a)     Nároky vzniknuté v súlade s článkom 2 sa podľa písmena b) tohto odseku [Ak písmeno b) tohto odseku nestanovuje inak, nároky
zistené v súlade s článkom 2 sa –
neoficiálny preklad
] zapisujú do účtovných záznamov [bežne označovaných ako ‚účet A‘] najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca
nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol [v ktorom bol nárok zistený –
neoficiálny preklad
].
b)     Vzniknuté [Zistené –
neoficiálny preklad
] nároky, ktoré neboli zapísané v účtovných záznamoch uvedených v písmene a), pretože ešte neboli vybrané a nebola za ne zložená
záruka [poskytnutá zábezpeka –
neoficiálny
preklad], sa v dobe stanovenej v písmene a) vedú v samostatných účtovných záznamoch [zapíšu na samostatné účty –
neoficiálny preklad
] [bežne označované ako ‚účet B‘]. Členské štáty môžu prijať tento postup aj v prípade, že oprávnenosť vzniknutých [zistených
–
neoficiálny
preklad] nárokov, za ktoré sa zložila záruka [poskytla zábezpeka –
neoficiálny preklad
], je namietaná a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť.“
Článok 9 nariadení č. 1552/89 a č. 1150/2000, ktorý sa nachádza v tretej hlave nazvanej „Sprístupňovanie [Poskytovanie –
neoficiálny preklad
] vlastných zdrojov“, znie takto:
„1.      V súlade s postupom ustanoveným v článku 10 pripisuje každý členský štát vlastné zdroje na účet založený v mene Komisie v rámci
štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý na tento účel určil.
Tento účet sa vedie bez poplatkov.
2.       … čiastky pripisované na tento účet Komisia prevádza a do svojich účtovných záznamoch zaznamenáva…“
Článok 10 ods. 1 tretej hlavy nariadenia č. 1552/89, respektíve nariadenia č. 1150/2000 stanovuje:
„Po odpočítaní nákladov na vyberanie vo výške 10 % v súlade článkom 2 ods. 3 [rozhodnutia 88/376, respektíve rozhodnutia 94/728]
sa vklad [pripísanie –
neoficiálny preklad
] vlastných zdrojov uvedený [uvedených –
neoficiálny preklad
] v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) [týchto rozhodnutí] vykoná najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého
mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol [v ktorom bol nárok zistený –
neoficiálny preklad
], v súlade s článkom 2 tohto nariadenia.
Avšak pre nároky uvedené v účtovných záznamoch [B] podľa [článku 6 ods. 2 písm. b), respektíve článku 6 ods. 3 písm. b)] sa
vklad [pripísanie –
neoficiálny preklad
] musí vykonať najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli
nároky nahradené [vybrané –
neoficiálny preklad
].“
Podľa článku 11 nariadení č. 1552/89 a č. 1150/2000, ktorý sa tiež nachádza v tretej hlave:
„Akékoľvek omeškanie v prípade vkladu [pripísania –
neoficiálny preklad
] na účet uvedený v článku 9 ods. 1 má pre príslušný členský štát za následok vznik povinnosti platiť úroky podľa úrokovej
sadzby platnej v príslušný deň [uplatňovanej v deň splatnosti na peňažnom trhu príslušného členského štátu –
neoficiálny preklad
] pre operácie krátkodobého verejného financovania zvýšenej o dve percentá [o dva percentuálne body –
neoficiálny preklad
]. Táto sadzba sa za každý mesiac meškania zvyšuje o 0,25 percenta [0,25 percentuálneho bodu –
neoficiálny preklad
]. Zvýšená sadzba sa vzťahuje na celú dobu omeškania.“
Článok 17 ods. 1 a 2 nariadení patriaci do siedmej hlavy nazvanej „Ustanovenia týkajúce sa inšpekčných opatrení“ stanovuje:
„1.      Členské štáty vykonajú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že čiastka zodpovedajúca nárokom vzniknutým [zisteným –
neoficiálny preklad
] podľa článku 2 je sprístupnená [poskytnutá –
neoficiálny preklad
] Komisii tak, ako je uvedené v tomto nariadení.
2.      Členské štáty sú oslobodené od povinnosti sprístupňovať [poskytnúť –
neoficiálny preklad
] Komisii čiastky zodpovedajúce vzniknutým [zisteným –
neoficiálny preklad
] nárokom výhradne v prípade, keď z dôvodu vis maior tieto čiastky nevybrali. Členské štáty naviac môžu považovať túto povinnosť
sprístupňovať takéto čiastky Komisii za bezpredmetnú [môžu neposkytnúť tieto sumy Komisii –
neoficiálny preklad
] v špecifických prípadoch, kedy sa po dôkladnom vyhodnotení všetkých relevantných okolností jednotlivých prípadov zistí,
že vyberanie je z dlhodobého hľadiska [definitívne –
neoficiálny preklad
] nemožné z dôvodov, ktoré nemožno prisúdiť členským štátom…“

Konanie pred podaním žaloby
Zamestnanci Komisie vykonali v Belgicku od 18. do 22. novembra 1996 a od 1. do 5. decembra 1997 kontrolu tradičných vlastných
zdrojov. Z príslušných kontrolných správ vyplýva, že v režime colného tranzitu sa zistili nezrovnalosti týkajúce sa zistenia,
zaúčtovania a poskytnutia vlastných zdrojov, ako aj uplatňovania režimu TIR. Tieto nezrovnalosti boli dôsledkom nezaplatenia
alebo oneskoreného zaplatenia vlastných zdrojov Komisii z dôvodu nedodržania pravidiel zaúčtovania uvedených v článku 6 ods. 2
nariadenia č. 1552/89.
Pokiaľ ide o kontrolu v roku 1996, na nezrovnalosti uvedené v kontrolnej správe Komisia opätovne upozornila belgické orgány
listom z 12. mája 1999. Pokiaľ ide o kontrolu v roku 1997, Komisia zistila, že belgické orgány nevykonali žiaden účtovný zápis
záznamov uvedených v tabuľke 1 a 2 kontrolnej správy, pokiaľ ide o nevybavené karnety TIR, pre zistené sumy, ktoré boli zabezpečené
a neboli namietané. Tieto sumy boli zapísané na účet B po kontrole Komisie z dôvodu, že záručné združenie napadlo výzvy na
zaplatenie, ktoré mu boli zaslané.
Keďže sa Komisia domnievala, že dlžník proti týmto dlhom nenamietal, listom z 2. februára 2000 požiadala, aby uvedené sumy
boli zapísané na účet A. Navyše požiadala belgické orgány, aby za obdobie od 1. januára 1995 do 1. decembra 1997 poskytli
vyhlásenie o všetkých nevybavených karnetoch TIR s údajmi o ich zistení a zaúčtovaní. Komisia tieto orgány požiadala aj o to,
aby z úradnej moci zapisovali na účet A všetky zabezpečené sumy, ktoré neboli namietané.
Belgické orgány vo svojej odpovedi z 12. februára 2001 týkajúcej sa kontroly v roku 1996 a v odpovedi z 31. mája 2000, pokiaľ
ide o kontrolu v roku 1997, popreli výhrady Komisie.
Keďže Komisiu tvrdenia uplatnené Belgickým kráľovstvom nepresvedčili, 23. októbra 2001 zaslala tomuto členskému štátu výzvu,
v ktorej znovu vysvetlila svoj postoj a vyzvala belgické orgány na predloženie pripomienok k tejto veci. Belgické orgány odpovedali
listom zo 17. januára 2002 a znovu popreli argumentáciu Komisie.
Keďže táto inštitúcia nebola spokojná s touto odpoveďou, 26. júna 2002 zaslala Belgickému kráľovstvu odôvodnené stanovisko.
V ňom Belgické kráľovstvo vyzvala na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s odôvodneným stanoviskom v lehote
dvoch mesiacov od jeho prevzatia. Belgické orgány odpovedali listom zo 6. septembra 2002, v ktorom zotrvali na svojom postoji.
Za týchto okolností sa Komisia rozhodla podať žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

O prípustnosti žaloby

Argumentácia účastníkov konania
Belgické kráľovstvo v prvom rade tvrdí, že Komisia nemôže v tomto konaní uplatniť dôvody založené na porušení ustanovení nariadenia
č. 1150/2000, ktoré sa samy zakladajú na nariadení č. 1552/89, zmenenom a doplnenom nariadením č. 1355/96, uplatniteľom od
14. júla 1996. Takéto dôvody sú neprípustné, keďže sa nezakladajú na ustanoveniach nariadenia č. 1552/89 v jeho pôvodnom znení,
ktoré sa uplatňovali na skutkový stav v tomto prípade, pretože výzvy na zaplatenie týkajúce sa všetkých karnetov TIR, o ktoré
ide, boli vydané pred 14. júlom 1996.
V druhom rade sa žaloba stala bezpredmetnou, a teda je neprípustná v časti, v akej sa týka oneskoreného zápisu súm na účet
B. Tento zápis bol totiž vykonaný po tom, čo Komisia oznámila svoju kontrolnú správu, teda pred zaslaním odôvodneného stanoviska.
Nevykonanie takéhoto zápisu už preto nemôže byť predmetom žaloby o nesplnenie povinnosti.
Pokiaľ ide o prvý dôvod neprípustnosti, Komisia tvrdí, že podmienky vzniku nároku Spoločenstiev na colný dlh boli rovnaké
pred a po kodifikácii nariadením č. 1150/2000, pretože ustanovenia nariadenia č. 1552/89, zmenené a doplnené nariadením č. 1355/96,
sa nedotýkajú ustanovení, o ktoré ide v tomto spore. Belgické kráľovstvo okrem toho zdieľa tento postoj, keď pripúšťa, že
článok 2 nariadenia č. 1150/2000 upravuje štyri podmienky, ktoré sú rovnaké ako podmienky upravené v článku 2 nariadenia č. 1552/89.
Prvý dôvod neprípustnosti preto nie je dôvodný.
Pokiaľ ide o údajnú čiastočnú neprípustnosť žaloby v časti, v akej sa týka oneskoreného zápisu súm na účet B, Komisia pripomína,
že vo väčšine z 33 uvedených prípadov belgické orgány nevykonali počas kontroly v novembri 1996 zápis ani na účet B, a tým
skôr ani na účet A. Sporné sumy boli zapísané na účet B až v decembri 1997. Keďže však Belgické kráľovstvo odmieta odovzdať
ostatné podobné záznamy, nemožno vylúčiť, že existujú ďalšie prípady nevykonania účtovného zápisu. Navyše, nesprávny zápis
na účet B namiesto zápisu na účet A spôsobil oneskorené pripísanie, takže vznikla povinnosť zaplatiť úroky z omeškania.

Posúdenie Súdnym dvorom
Pokiaľ ide o prvý dôvod neprípustnosti, je potrebné uviesť, že podľa judikatúry Súdneho dvora musí byť existencia nesplnenia
povinností v rámci žaloby založenej na článku 226 ES posúdená so zreteľom na právnu úpravu Spoločenstva účinnú ku koncu lehoty,
ktorú Komisia určila členskému štátu na dosiahnutie súladu s jej odôvodneným stanoviskom (pozri najmä rozsudky z 10. septembra
1996, Komisia/Nemecko, C‑61/94, Zb. s. I‑3989, bod 42, a z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, bod
32).
Aj keď žalobné návrhy v zásade nemožno rozšíriť nad rámec nesplnenia povinnosti tvrdeného vo výroku odôvodneného stanoviska
a vo výzve, rovnako platí, že Komisia je oprávnená domáhať sa určenia nesplnenia povinnosti majúcej svoj pôvod v pôvodnej
verzii aktu Spoločenstva, následne zmeneného alebo zrušeného, ktorú nové ustanovenia zachovali. Naopak predmet sporu nemožno
rozšíriť na povinnosti vyplývajúce z nových ustanovení, ktoré nemajú svoj ekvivalent v pôvodnej verzii dotknutého aktu, inak
dôjde k porušeniu podstatných formálnych náležitostí riadneho konania o nesplnení povinností (pozri v tomto zmysle rozsudok
z 12. júna 2003, Komisia/Taliansko, C‑363/00, Zb. s. I‑5767, bod 22).
V dôsledku toho je Komisia oprávnená domáhať sa určenia, že Belgické kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú
z článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000.
Pokiaľ ide o druhý dôvod neprípustnosti, treba uviesť, že existuje neoddeliteľná súvislosť medzi povinnosťou zistiť vlastné
zdroje Spoločenstiev, povinnosťou pripísať tieto zdroje na účet Komisie v stanovených lehotách, a napokon povinnosťou zaplatiť
úroky z omeškania (pozri najmä rozsudok zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko, C‑96/89, Zb. s. I‑2461, bod 38).
Za predpokladu, že je dôvodná výhrada Komisie založená na nesprávnom zaúčtovaní colného dlhu a oneskorenom poskytnutí zodpovedajúcich
vlastných zdrojov, teda nemožno vylúčiť, že do uplynutia lehoty určenej v odôvodnenom stanovisku neboli odstránené všetky
dôsledky nesplnenia povinnosti, predovšetkým úhrada úrokov z omeškania podľa nariadenia č. 1150/2000. V dôsledku toho existuje
v tomto prípade záujem na určení uvedeného nesplnenia povinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Nemecko,
C‑104/02, Zb. s. I‑2689, body 45 a 46).
Navyše, ako Súdny dvor pripomenul v bode 47 už citovaného rozsudku z 12. júna 2003, Komisia/Taliansko, nedodržanie povinnosti
uloženej ustanovením práva Spoločenstva členským štátom samo osebe predstavuje nesplnenie povinnosti a úvaha, že toto nedodržanie
nemalo negatívne následky, rovnako ako aj úvaha, že neprinieslo tomuto členskému štátu výhodu, nie je relevantná.
Tento dôvod teda treba rovnako zamietnuť.

O veci samej

O prvom dôvode založenom na nezrovnalostiach ovplyvňujúcich zaobchádzanie s niektorými karnetmi TIR tak, že vlastné zdroje
neboli ani správne zaúčtované, ani uhradené v stanovených lehotách
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že pri kontrolách vykonaných v Belgicku v novembri 1996 a decembri 1997 zamestnanci Komisie zaznamenali nezrovnalosti
týkajúce sa zistenia, zaúčtovania a poskytnutia vlastných zdrojov, ako aj uplatňovania režimu TIR vo vzťahu k operáciám, ktoré
belgické colné úrady prijali v rokoch 1992 až 1994.
Pokiaľ ide o nezrovnalosti zistené v roku 1996, z 33 nevybavených operácií TIR belgické orgány v 20 prípadoch zapísali zistené
nároky na účet B až jeden rok po kontrole vykonanej zamestnancami Komisie. Navyše, v dvoch prípadoch došlo k premlčaniu colného
dlhu, keďže colné orgány nevykonali v stanovených lehotách potrebné oznámenia, a to upovedomenie záručného združenia o nevybavení
karnetu TIR a žiadosť o zaplatenie zaslanú dlžníkovi a/alebo záručnému združeniu. Pokiaľ ide o tieto dva prípady, belgické
orgány síce súhlasili s úhradou určitej sumy zvýšenej o úroky z omeškania na účet Komisie, ale túto sumu neuhradili.
V ostatných prípadoch, hoci boli karnety TIR prijaté v roku 1993 kryté zábezpekou, belgické orgány zapísali zodpovedajúce
sumy na účet A po uplynutí lehoty stanovenej v článku 6 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1552/89 [teraz článok 6 ods. 3 písm. a)
nariadenia č. 1150/2000] po tom, čo im v auguste 1999 záručné združenie tieto sumy uhradilo. V súlade s článkom 455 vykonávacieho
nariadenia a článkom 11 dohovoru TIR boli belgické orgány povinné zistiť tieto vlastné zdroje najneskôr 15 mesiacov po prijatí
karnetov TIR a zapísať ich na účet A najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom
nároky zistili.
Napokon, pokiaľ ide o niekoľko karnetov TIR v celkovej sume prevyšujúcej 156 miliónov BEF, ktoré boli rovnako zabezpečené,
a proti ktorým dlžník nenamietal, belgické orgány nezapísali zodpovedajúce sumy na účet A z dôvodu, že záručné združenie namietalo
proti opatreniam smerujúcim k zaplateniu. Pri tejto príležitosti boli belgické orgány požiadané, aby vo všeobecnosti zmenili
svoj postoj v oblasti účtovania nevybavených karnetov TIR za podmienok uvedených v bode 42 tohto rozsudku a z úradnej moci
zapisovali všetky zabezpečené a nenamietané sumy na účet A, a to v lehotách stanovených právnou úpravou Spoločenstva.
Počas kontroly vykonanej v roku 1997 zistili zamestnanci Komisie, že belgické orgány nevykonali žiaden účtovný zápis pre spisy
týkajúce sa nevybavených karnetov TIR, uvedené v tabuľke 1 a 2 príslušnej správy, hoci išlo o zistené a zabezpečené sumy,
proti ktorým dlžník nenamietal. Po tejto kontrole belgické orgány zapísali tieto sumy na účet B, pričom sa odvolali na sťažnosť
podanú záručným združením proti výzvam, ktorú mu poslali.
Vo svojej replike Komisia upresňuje, že v tomto konaní vytýka Belgickému kráľovstvu, že zistilo nároky až jeden rok po kontrolách
vykonaných Komisiou, hoci orgány tohto členského štátu vedeli o nezrovnalostiach dlho pred týmito kontrolami; že nezapisovalo
dotknuté sumy na účet A pred uplynutím záväznej lehoty na zápis uvedenej v článku 6 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 1150/2000,
hoci tieto sumy boli zabezpečené a neboli namietané; že neuhrádzalo tieto sumy Komisii v súlade s článkami 9 a 10 ods. 1 nariadenia;
že neuhradilo sumu zodpovedajúcu dvom prípadom porušenia uznaným belgickými orgánmi a že jej neoznámilo údaje týkajúce sa
ostatných podobných spisov.
Komisia odmieta vysvetlenia uplatňované belgickou vládou na odôvodnenie nezrovnalostí a omeškaní so zápisom zaznamenaných
počas uvedených dvoch kontrol. Tieto omeškania značne prekračujú lehoty stanovené v článku 6 ods. 3 nariadenia č. 1150/2000
tak na zápis na účet A, ako aj na zápis na účet B. Omeškanie so zápisom na účet A spôsobilo oneskorené poskytnutie dotknutých
vlastných zdrojov, čím vznikla povinnosť platiť úroky z omeškania.
Argumentácia belgických orgánov, podľa ktorej skutočnosť, že ani právo Spoločenstva, ani belgické právo neupravuje lehotu,
v ktorej treba namietať proti colnému dlhu, odôvodňuje možnosť podať námietku po uplynutí lehoty upravenej na zaúčtovanie
tohto dlhu nariadením č. 1150/2000, je neprijateľná. Takáto úvaha má totiž za následok zmarenie potrebného účinku článku 6
ods. 3 tohto nariadenia, ktorého cieľom je zabezpečiť riadne fungovanie systému vlastných zdrojov Spoločenstiev. Podľa Komisie
vzniká povinnosť platiť úroky z omeškania podľa článku 11 tohto nariadenia automaticky, akonáhle je dotknutý členský štát
v omeškaní s pripísaním na účet.
Okrem toho samotné nezaplatenie dlhovaného cla nemožno vykladať ako „namietanie“ v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia
č. 1150/2000, keďže dlžník mohol dlh nezaplatiť z iného dôvodu, napr. preto, že sa pomýlil alebo zabudol. Belgické orgány
navyše nepredložili žiaden dôkazný prostriedok na preukázanie toho, že zistené nároky boli predmetom námietok, ktoré mohli
viesť k anulovaniu dlhu.
Pokiaľ ide o otázku, či možno clo, ktoré bolo predmetom kontroly v roku 1997, považovať za komplexne zabezpečené, Komisia
sa domnieva, že zábezpeka aspoň čiastočne stačí na úhradu dlhov. Nerobí sa žiaden rozdiel v závislosti od druhu zábezpeky,
takže dotknuté zabezpečené sumy mali byť rovnako zapísané na účet A a uhradené Komisii v stanovených lehotách.
Komisia odmieta aj názor, že samotné namietanie zo strany záručných združení môže odôvodniť zápis dotknutých nárokov na účet
B. Pokiaľ ide o spisy TIR uvedené v správe z kontroly z novembra 1996, podmienky stanovené v článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia
č. 1150/2000 neboli splnené ani pokiaľ ide o karnety TIR, v prípade ktorých belgické orgány v medziobdobí uhradili nároky,
ani pokiaľ ide o karnety, ktoré sú stále zapísané na účte B. To isté platí aj v prípade niektorých spisov TIR uvedených v správe
z kontroly z decembra 1997. Vo všetkých týchto prípadoch boli belgické orgány povinné v súlade s článkom 455 vykonávacieho
nariadenia a článkom 11 dohovoru TIR zistiť vlastné zdroje najneskôr 15 mesiacov (12 + 3) po prijatí karnetov TIR a zapísať
ich na účet A v stanovených lehotách, pretože išlo o zabezpečené sumy, proti ktorým dlžník nenamietal.
Podľa Komisie sa námietky záručného združenia týkali v prvom rade prevzatia dlhov týmto združením, a nie ich pravosti. V každom
prípade nie sú tieto námietky v danom prípade rozhodujúce, pretože boli uplatnené po dátume, kedy mali byť dotknuté nároky
zapísané na účet A a poskytnuté Komisii.
Belgická vláda sa obmedzuje na to, že uvádza možné prípady bez toho, aby objasnila dôvod alebo dôvody namietania pohľadávok
záručným združením, hoci dôkazné bremeno v tomto prípade zaťažuje orgány tohto členského štátu. V niektorých prípadoch podľa
zistení Komisie toto združenie namietalo proti týmto pohľadávkam iba tým, že proti vydanej výzve podalo sťažnosť mesiace,
dokonca až jeden rok po zaslaní výzvy na zaplatenie. Komisia však pripomína, že sumy zabezpečené zábezpekou TIR, ktoré neboli
namietané, mali byť zapísané na účet A, a teda uhradené Komisii dlho pred tým, ako združenie poisťovateľov vypovedalo zmluvu
o zaistení.
Pokiaľ ide o pohľadávky vyplývajúce zo spisov preskúmaných počas kontroly v roku 1996, Komisia trvá na tom, že rozhodujúci
je dátum začatia konania TIR a poskytnutia zábezpeky. Keďže k dátumu, kedy mali byť tieto nároky poskytnuté Komisii, neboli
tieto spisy namietané, mali byť tieto sumy zapísané na účet A. Okolnosť, že tieto spisy boli zahrnuté do rozhodcovského konania,
ktoré začala IRU proti združeniu poisťovateľov, nič nemení na tom, že v okamihu ich splatnosti neboli tieto pohľadávky namietané.
Pokiaľ ide o pohľadávky vyplývajúce zo spisov preskúmaných počas kontroly v roku 1997, nemožno sa odvolávať na ukončenie poistnej
zmluvy týmto združením, pretože pre všetky dotknuté spisy bola zábezpeka poskytnutá v rámci režimu TIR a pretože ukončenie
zmluvy o zaistení túto zábezpeku nespochybnilo.
Nariadenie č. 1150/2000 nerozlišuje medzi „pravými“ a „nepravými“, „osobnými“ alebo „vecnými“ zábezpekami. Členské štáty slobodne
určujú, aký druh zábezpeky požadujú, pričom jedinou podmienkou je, aby taká zábezpeka bola efektívna a dostatočná, inak znáša
ich dôsledky členský štát a nie Spoločenstvo.
Komisia upresňuje, že zápis vlastných zdrojov v zmysle článku 10 nariadenia č. 1150/2000 je neoddeliteľne spojený s ich zistením,
ktoré nepredpokladá výber dotknutých súm, ale iba ich zaúčtovanie. Povinnosť zaúčtovať tieto sumy by existovala aj vtedy,
ak by členské štáty tieto prostriedky nevybrali.
Komisia napokon uvádza, že sa zdá, že belgické orgány tvrdia, že v 72 dotknutých spisoch išlo o prípady podvodu. Komisia má
však informácie iba o 33 prípadoch, ktoré boli predmetom správy z kontroly v roku 1996. Vo všetkých ostatných podobných prípadoch
požiadala belgické orgány o poskytnutie dotknutých súm. Belgické orgány neposkytli počas vykonaných kontrol všetky požadované
informácie, a tak nesplnili svoju povinnosť lojálnej spolupráce.
Belgické orgány tiež tvrdia, že žalobou na zaplatenie nechceli ohroziť trestné konanie vedené proti páchateľom podvodu. Tieto
orgány sa tak na základe článku 11 ods. 1 dohovoru TIR pokúšajú odôvodniť, že v prípade všetkých spisov sa uplatňuje predĺžená
dvojročná lehota na upovedomenie o nevybavení. V prípade 31 z 33 kontrolovaných spisov však belgické orgány upovedomili záručné
združenie v oveľa kratšej lehote v rozsahu od jedného dňa do niekoľkých mesiacov. Okrem toho údajná snaha nespochybniť trestné
konanie neodôvodňuje dlhotrvajúcu nečinnosť belgických orgánov, pokiaľ ide o výber vo vzťahu k držiteľovi alebo záručnému
združeniu. Lehota dvoch rokov, na ktorú sa odvolávajú belgické orgány, je stanovená iba v prospech záručného združenia, ktoré
môže predložiť dôkazný prostriedok o zákonnosti operácie TIR v tejto predĺženej lehote, zatiaľ čo vo vzťahoch s dlžníkom sa
uplatňuje lehota jedného roka.
Podľa Belgického kráľovstva má prejednávaný spor svoj pôvod v štrukturálnej kríze, ktorá postihla režim prepravy na podklade
karnetu TIR v rokoch 1995 až 1997 z dôvodu, že združenie poisťovateľov ukončilo ku koncu roka 1992 poistnú zmluvu s IRU a záručnými
združeniami, a od tohto dátumu odmieta platiť colné dlhy, ktoré vznikli do konca roku 1994. Všetky tieto spisy boli zahrnuté
do rozhodcovského konania, ktoré začala IRU proti združeniu poisťovateľov s cieľom dosiahnuť súdnou cestou zaplatenie dlhovaných
súm. Rozhodcovský súd rozhodol v približne tretine z 3 000 prípadov v prospech tohto združenia, ktoré tak už nezodpovedá za
zaplatenie colných dlhov, ktoré vznikli do konca roku 1994. IRU podala odvolanie.
Pri nevybavených karnetoch TIR prijatých belgickými colnými úradmi nebolo nemožné dosiahnuť dobrovoľné zaplatenie ani od dlžníka,
ani od belgického záručného združenia, pretože toto združenie namietalo proti všetkým pohľadávkam vyplývajúcim z karnetu TIR.
Keďže táto situácia mohla viesť k zmene hodnoty pohľadávky, zapísanie sporných súm na účet B je v súlade s právnou úpravou
Spoločenstva.
S výnimkou dvoch karnetov TIR, v prípade ktorých Belgické kráľovstvo pripúšťa, že žiadosť o zaplatenie bola podaná neskoro,
Komisia netvrdí, že zistenie pohľadávok nebolo vykonané v súlade s článkom 2 nariadenia č. 1552/89. Podmienky potrebné na
toto zistenie sú splnené až od dátumu, kedy je záručné združenie vyzvané na zaplatenie. Na rozdiel od Komisie Belgické kráľovstvo
tvrdí, že článok 11 ods. 1 dohovoru TIR v spojení s jeho článkom 2 jasne určuje, že členský štát musí poslať svoju žiadosť
o zaplatenie záručnému združeniu najneskôr tri roky (1 + 2) po prijatí karnetu TIR, ak nejde, ako v tomto prípade, o vybavenie
získané podvodne alebo nezákonne, v prípade ktorého je maximálna lehota štvorročná (2 + 2). V prípade všetkých dotknutých
karnetov TIR, ktoré boli vybavené podvodne alebo nezákonne, došlo k zisteniu pohľadávky, vykonanému v zákonnej lehote po dlhých
vyšetrovaniach na určenie sumy a totožnosti dlžníkov, ktoré sú nevyhnutné na toto zistenie, až v okamihu, keď už bývalé združenie
poisťovateľov neplnilo svoje povinnosti.
Belgická vláda sa tiež domnieva, na jednej strane, že na zápis na účet A nestačí, aby bola poskytnutá zábezpeka bez ohľadu
na jej druh, a na druhej strane, že je možné vykonať zápis na účet B aj v prípade, keď držiteľ karnetu formálne proti colnému
dlhu nenamieta.
Keďže cieľom článku 6 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1552/89 je zabrániť tomu, aby musel členský štát sám znášať dôsledky nevybratých
nárokov, musí byť zábezpeka v zmysle tohto ustanovenia realizovateľná v ňom uvedenej lehote. Vo všetkých prípadoch bola výzva
na zaplatenie zaslaná záručnému združeniu pred júlom 1996 a lehota na zápis sumy colného dlhu na účty vlastných zdrojov uplynula
v prípade všetkých dotknutých karnetov TIR v okamihu, keď už združenie poisťovateľov vypovedalo zmluvu o zaistení. Zaúčtovanie
týchto súm na účet B je teda riadne odôvodnené až do skutočného výberu zábezpeky, ak k nemu dôjde.
V každom prípade rozdiel, ktorý robí Komisia pri zápise na účet B podľa toho, či proti žiadosti o zaplatenie namietala osoba
priamo zodpovedná alebo záručné združenie, nie je dôvodný. Okrem toho, stanovisko tejto inštitúcie, podľa ktorého musia byť
námietky podané písomne v lehote stanovenej na zaúčtovanie vlastných zdrojov (prvý deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho
po dni zistenia), odporuje právu Spoločenstva a predovšetkým nariadeniu č. 1552/89 a dohovoru TIR.
Posúdenie Súdnym dvorom
Ako uviedla generálna advokátka v bodoch 49 až 51 svojich návrhov, prvý žalobný dôvod sa delí na niekoľko častí. V prvom rade
ide o návrh na určenie, že belgické orgány nezaslali požadované oznámenia, pokiaľ ide o colný dlh vyplývajúci z dvoch karnetov
TIR spomedzi karnetov, ktorých sa týka toto konanie (pozri bod 41 tohto rozsudku), a teda určenie nepopretého nesplnenia povinností
vyplývajúcich z nariadenia č. 1150/2000 Belgickým kráľovstvom. V druhom rade sa navrhuje, aby Súdny dvor s prihliadnutím na
výsledky dvoch kontrol vlastných zdrojov vykonaných Komisiou a týkajúcich sa ostatných operácií prepravy tovaru na podklade
karnetov TIR prijatých počas rokov 1992 až 1994 určil, že Belgické kráľovstvo na jednej strane aspoň v niektorých prípadoch
oneskorene zaúčtovalo vlastné zdroje vyplývajúce z riadne neuvoľnených karnetov, a na druhej strane, zapisovalo tieto vlastné
zdroje na účet B namiesto ich zápisu na účet A, čo malo za následok, že vlastné zdroje neboli poskytnuté Komisii alebo jej
boli poskytnuté oneskorene. V tejto súvislosti je nepochybné, že sumy pohľadávok vyplývajúcich z karnetov TIR prijatých v rokoch
1992 až 1994, ktorých sa týka prejednávaná žaloba, boli zapísané na účet B jeden rok po už uvedených kontrolách vykonaných
v rokoch 1996 a 1997.
Je potrebné bez ďalšieho uviesť, že z dôvodu, že belgická vláda uznáva, že nezaslala v stanovených lehotách oznámenia vyžadované
colnou právnou úpravou, týkajúce sa dlhov vyplývajúcich z dvoch karnetov TIR, spomedzi karnetov, ktorých sa týka toto konanie,
čo malo za následok premlčanie colného dlhu, a teda nedodržanie povinností vyplývajúcich z nariadenia č. 1150/2000, je táto
časť prvého žalobného dôvodu dôvodná.
–       O údajne oneskorenom zaúčtovaní nárokov
V súlade s článkom 454 ods. 2 vykonávacieho nariadenia platí, že ak sa v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou
vykonávanou na podklade karnetu TIR zistí, že v určitom členskom štáte došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, clá a ostatné
poplatky, ktoré môžu byť splatné, vymáha tento členský štát v súlade s ustanoveniami Spoločenstva alebo vnútroštátnymi ustanoveniami
bez toho, aby boli dotknuté trestnoprávne opatrenia. V takomto prípade to colné orgány podľa článku 455 ods. 1 toho istého
nariadenia oznámia držiteľovi karnetu TIR a záručnému združeniu v lehote stanovenej v článku 11 ods. 1 dohovoru TIR, teda
v prípade neuvoľnenia v lehote jedného roka od dátumu prijatia karnetu TIR týmito orgánmi. Táto lehota sa predlžuje na dva
roky v prípade uvoľnenia získaného neoprávnene alebo podvodne.
Podľa článku 11 ods. 2 dohovoru TIR sa žiadosť o zaplatenie súm zasiela záručnému združeniu najskôr tri mesiace odo dňa, keď
toto združenie bolo upovedomené o neuvoľnení karnetu, alebo o jeho uvoľnení získanom neoprávnene alebo podvodne, a najneskôr
do dvoch rokov od toho istého dňa, okrem prípadov, ktoré boli v uvedenej dvojročnej lehote odovzdané súdu, v ktorých sa žiadosť
o zaplatenie zasiela do roka odo dňa, keď sa súdne rozhodnutie stalo vykonateľným.
Zo znenia uvedených ustanovení v ich súvislosti vyplýva, že k žiadosti o zaplatenie colného dlhu musí dôjsť v prípade neuvoľnenia
karnetu TIR v zásade najneskôr do troch rokov od dátumu jeho prijatia, pričom táto lehota sa predlžuje na štyri roky v prípade
uvoľnenia získaného podvodne.
Je však dôležité upresniť, že keďže cieľom článku 455 ods. 1 vykonávacieho nariadenia je zabezpečiť jednotné a dôsledné uplatňovanie
ustanovení v oblasti vyberania colného dlhu v záujme rýchleho a efektívneho poskytnutia vlastných zdrojov Spoločenstiev (pozri
analogicky najmä rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko, C-460/01, Zb. s. I-2613, body 60, 63, 69 a 70), k oznámeniu
o priestupku alebo nezrovnalosti musí v každom prípade dôjsť čo najrýchlejšie, t. j. akonáhle colné orgány zistia tento priestupok
alebo nezrovnalosť, teda prípadne, ako to bolo v tejto veci najmenej v 31 prípadoch, dlho pred uplynutím maximálnych lehôt
jedného roka a v prípade podvodu dvoch rokov, ktoré sú uvedené v článku 11 ods. 1 dohovoru TIR.
Z rovnakých dôvodov musí byť žiadosť o zaplatenie v zmysle článku 11 ods. 2 dohovoru TIR zaslaná akonáhle tak colné orgány
môžu urobiť, teda prípadne a ako to bolo v tejto veci vo väčšine prípadov týkajúcich sa kontroly v roku 1996, o ktorých má
Komisia potrebné informácie, pred uplynutím lehoty dvoch rokov od oznámenia o priestupku alebo nezrovnalosti dotknutým osobám,
t. j. od februára 1995.
Keďže Komisia nenavrhuje určiť nesplnenie povinností vyplývajúcich z ustanovení dohovoru TIR a ustanovení vykonávacieho nariadenia,
ale iba porušenie článku 6 nariadenia č. 1150/2000 o zaúčtovaní vlastných zdrojov, je potrebné overiť, či zaúčtovaním sporných
súm až jeden rok po kontrolách vykonaných Komisiou v rokoch 1996 a 1997, Belgické kráľovstvo porušilo toto ustanovenie.
Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že členské štáty musia viesť pre vlastné zdroje účtovníctvo, ktoré vedie
štátna pokladnica alebo nimi určený orgán. Podľa odseku 3 písm. a) a b) toho istého článku sú členské štáty povinné zapísať
nároky „vzniknuté [zistené –
neoficiálny preklad
] v súlade s článkom 2“ toho istého nariadenia najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci,
v ktorom bol nárok zistený, a to buď na účet A, alebo za určitých podmienok na účet B.
Podľa článku 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1150/2000 [je] nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje „vzniká [zistený –
neoficiálny preklad
]“ akonáhle sú splnené podmienky stanovené colnou právnou úpravou, pokiaľ ide o „zápis [nároku] do účtovných kníh“ a „upovedomeni[e]“
dlžníka. Dátumom zistenia uvedeného v odseku 1 je dátum „zápisu do účtovných kníh“, ktorý je stanovený v colných predpisoch.
Pokiaľ ide o „zápis do účtovných kníh“ a „upovedomeni[e]“ dlžníka o výške nároku, článok 2 nariadenia č. 1150/2000 odkazuje
na colnú právnu úpravu, teda na vykonávacie nariadenie, dohovor TIR a nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992,
ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“). V dôsledku
toho treba žiadosť o zaplatenie podľa článku 11 ods. 2 dohovoru TIR považovať za „upovedomenie“ v zmysle článku 2 nariadenia
č. 1150/2000.
Ako uviedol Súdny dvor v bode 59 rozsudku z 15. novembra 2005, Komisia/Dánsko (C-392/02, Zb. s. I-9811), z článkov 217, 218
a 221 colného kódexu vyplýva, že uvedené podmienky sú splnené akonáhle majú colné orgány potrebné údaje, a teda sú schopné
vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko,
už citovaný, bod 71, a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 80). Členské štáty sa nemôžu zbaviť povinnosti zistiť pohľadávky,
aj keď ich spochybňujú, pretože by to viedlo k rozvráteniu finančnej rovnováhy Spoločenstiev konaním členského štátu (rozsudok
Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 60).
V dôsledku toho sú členské štáty povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle sú ich colné orgány schopné
vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka (rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 61), a teda
zapísať tieto nároky na účty v súlade s článkom 6 nariadenia č. 1150/2000.
V tomto prípade je nepochybné, že belgické orgány zaúčtovali colný dlh až jeden rok po kontrolách vykonaných Komisiou v rokoch
1996 a 1997 a že príslušné žiadosti o zaplatenie, ktorých zaslanie predpokladá, aby boli belgické orgány schopné vypočítať
výšku nároku vyplývajúceho z tohto dlhu a určiť dlžníka, boli zaslané dlho pred uvedenými kontrolami. Za týchto okolností
je zaúčtovanie, ku ktorému malo dôjsť v lehote uvedenej v článku 6 ods. 3 nariadenia č. 1150/2000, v tomto prípade počítanej
od zaslania žiadostí o zaplatenie, zjavne oneskorené.
–       O údajne nesprávnom zápise nárokov na účet B
Ako pripomenul Súdny dvor v bode 66 už citovaného rozsudku Komisia/Dánsko, podľa článku 17 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1150/2000
sú členské štáty povinné vykonať všetky opatrenia potrebné na to, aby sumy zodpovedajúce nárokom zisteným v súlade s článkom
2 toho istého nariadenia boli poskytnuté Komisii. Členské štáty nemajú túto povinnosť iba v prípade, ak nemohli tieto sumy
vybrať z dôvodov
vis maior
, alebo ak sa zistí, že výber je definitívne nemožný z dôvodov, ktoré im nemožno pripísať.
Pokiaľ ide o zaúčtovanie vlastných zdrojov, článok 6 ods. 3 písm. a) a b) nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že členské štáty
sú povinné zapísať na účet A nároky zistené v súlade s článkom 2 tohto nariadenia najneskôr prvý pracovný deň po 19. dni druhého
mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený bez toho, aby bola dotknutá možnosť zapísať v rovnakej lehote
na účet B zistené nároky, ktoré „ešte neboli vybrané“ a „nebola za ne zložená záruka [poskytnutá zábezpeka –
neoficiálny preklad
]“, ako aj nároky v prípade, že oprávnenosť zistených nárokov, „za ktoré sa zložila záruka [poskytla zábezpeka –
neoficiálny preklad
], je namietaná a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť“.
Na účely poskytovania vlastných zdrojov článok 9 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že každý členský štát pripisuje
vlastné zdroje na účet založený na tento účel v mene Komisie v súlade s postupom stanoveným v článku 10 tohto nariadenia.
V súlade s odsekom 1 článku 10 sa pripísanie vlastných zdrojov po odpočítaní nákladov na vyberanie vykoná najneskôr v prvý
pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený v súlade s článkom 2 tohto nariadenia,
s výnimkou nárokov zapísaných na účet B podľa článku 6 ods. 3 písm. b) tohto nariadenia, pri ktorých sa pripísanie vykoná
najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli nároky „nahradené [vybrané
–
neoficiálny preklad
]“.
V tejto súvislosti belgická vláda na jednej strane tvrdí, že keďže nároky, ktorých sa týka toto konanie boli „namietan[é]“
v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000, mohli byť príslušné sumy platne zapísané na účet B.
Iste, ako právom tvrdí belgická vláda, záručné združenia, ktoré podľa článku 8 ods. 1 dohovoru TIR zodpovedajú spoločne a nerozdielne
s držiteľom karnetu TIR za zaplatenie splatného cla, môžu podobne ako tento držiteľ namietať proti samotným nárokom (pozri
v tomto zmysle vo vzťahu k dôkazu miesta nezrovnalosti rozsudok z 23. septembra 2003, BGL, C‑78/01, Zb. s. I‑9543, body 50
až 53). Komisia však tvrdí, že spory, na ktoré poukazuje belgická vláda, sa týkajú realizácie zábezpeky, a nie existencie
alebo výšky sporných pohľadávok. Belgická vláda nepreukázala, že v tomto prípade sú splnené podmienky uvedené v článku 6 ods. 3
písm. b) nariadenia č. 1150/2000, teda že nároky, o ktoré ide v tomto konaní, boli týmito združeniami namietané v stanovených
lehotách a že sa mohli v nadväznosti na vzniknuté spory zmeniť.
Na druhej strane belgická vláda tvrdí, že nevybrané nároky mohli byť právom zapísané na účet B, pretože v skutočnosti neboli
zabezpečené v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000. Tvrdí, že so zreteľom na krach systému zábezpeky, na
ktorom spočíva režim tranzitu na podklade karnetu TIR, od roku 1993, následkom toho, že združenie poisťovateľov odmietlo nahradiť
belgickým záručným združeniam zaplatené sumy, boli tieto zábezpeky nerealizovateľné z dôvodu platobnej neschopnosti osôb poskytujúcich
zábezpeku, takže príslušné nároky mali byť zapísané na účet B ako nezabezpečené pohľadávky.
Je potrebné uviesť, že práva a povinnosti záručného združenia v rámci dohovoru TIR upravuje zároveň tento dohovor, právo Spoločenstva
a zmluva o ručení, ktorá sa riadi belgickým právom, a ktorú toto združenie uzavrelo s Belgickým kráľovstvom (pozri v tomto
zmysle rozsudok BGL, už citovaný, bod 45).
Podľa článku 193 colného kódexu môže zabezpečenie platby colného dlhu poskytnúť ručiteľ, pričom v súlade s článkom 195 tohto
kódexu sa ručiteľ písomne zaviaže, že spoločne a nerozdielne s dlžníkom zaplatí zabezpečenú sumu colného dlhu, ak sa táto
stane splatnou.
Pokiaľ ide konkrétne o prepravu tovarov na podklade karnetov TIR, ktorej sa týka článok 91 ods. 2 písm. b) colného kódexu,
z článku 8 ods. 1 dohovoru TIR vyplýva, že touto zmluvou o ručení sa záručné združenia tiež zaväzujú zaplatiť clo, ktoré je
povinný zaplatiť dlžník, a zodpovedajú spoločne a nerozdielne s týmito dlžníkmi za zaplatenie uvedených súm, aj keď podľa
odseku 7 toho istého článku majú príslušné orgány, pokiaľ je to možné, požadovať zaplatenie od osoby, ktorá je priamym dlžníkom
prv, než svoj nárok uplatnia proti záručnému združeniu.
Za týchto okolností nemožno poprieť, že na zábezpeku poskytovanú záručným združením v rámci operácie TIR sa vzťahuje pojem
zábezpeky v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000.
Je však potrebné upresniť, že v súlade s článkom 8 ods. 3 dohovoru TIR je na členských štátoch, aby na každý karnet TIR určili
maximálnu výšku súm, ktorých zaplatenie možno požadovať od záručného združenia.
Z tohto dôvodu, ako to Komisia napokon pripúšťa, zistené nároky, ktoré sa vzťahujú na operácie TIR, musia byť v zásade zapísané
na účet A a poskytnuté Komisii v súlade s článkom 10 nariadenia č. 1150/2000 až do výšky hornej hranice zábezpeky dohodnutej
v rámci režimu TIR, aj keď suma colného dlhu prípadne túto sumu prekračuje.
Takýto výklad je v súlade s cieľmi sledovanými zavedením účtu B, ktorý má nielen, ako to uvádza odôvodnenie č. 11 nariadenia
č. 1150/2000, umožniť Komisii podrobnejšie monitorovať činnosti členských štátov v oblasti výberu vlastných zdrojov, ale aj
zohľadniť finančné riziko, ktoré členské štáty podstupujú.
S argumentáciou belgickej vlády, podľa ktorej kríza režimu TIR vedúca k zrúteniu systému zábezpek, na ktorom tento systém
spočíva, mala za následok, že od roku 1993 sporné pohľadávky neboli v skutočnosti zabezpečené, takže zodpovedajúce sumy mali
byť zapísané na účet B, nemožno súhlasiť.
Bez toho, aby bolo potrebné skúmať, či systém zábezpeky zavedený dohovorom TIR už v spornom období nefungoval správne, sa
zdá, ako to tvrdila Komisia, že jednostranné rozhodnutie belgických orgánov zapisovať uvedené nároky na účet B porušuje povinnosť
prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby vlastné zdroje boli poskytnuté Komisii za podmienok stanovených nariadením
č. 1150/2000, ktorú majú členské štáty podľa článku 17 ods. 1 tohto nariadenia.
Tento článok 17 ods. 1 je totiž osobitným výrazom požiadavky lojálnej spolupráce vyplývajúce z článku 10 ES, podľa ktorej
sú členské štáty na jednej strane povinné predložiť Komisii problémy, s ktorými sa stretnú pri uplatňovaní práva Spoločenstva
(pozri analogicky najmä rozsudok z 2. júla 2002, Komisia/Španielsko, C‑499/99, Zb. s. I‑6031, bod 24) a na druhej strane nie
sú oprávnené zavádzať vnútroštátne opatrenia, ktoré sú v rozpore s námietkami, výhradami, alebo podmienkami, ktoré by Komisia
mohla vysloviť (pozri analogicky rozsudok z 5. mája 1981, Komisia/Spojené kráľovstvo, 804/79, Zb. s. 1045, bod 32). V tomto
prípade je však nepochybné, že Belgické kráľovstvo konalo jednostranne, bez toho, aby predložilo Komisii problémy, s ktorými
sa stretlo pri uplatňovaní práva Spoločenstva, a to dokonca po tom, ako Komisia vzniesla námietky.
Táto povinnosť je o to dôležitejšia, že, ako uviedol Súdny dvor v bode 54 už citovaného rozsudku Komisia/Dánsko, príjmový
deficit vo vlastných zdrojoch musí byť vyrovnaný buď iným vlastným zdrojom, alebo úpravou výdavkov.
Okrem toho sa belgická vláda nemôže dovolávať existencie
vis maior
v zmysle článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000. Podľa ustálenej judikatúry treba pod pojmom „
vis maior“
rozumieť neobvyklé a nepredvídateľné okolnosti nezávislé od toho, kto sa jej dovoláva, ktorých dôsledkom nebolo možné zabrániť
napriek vynaloženiu všetkej starostlivosti (pozri najmä rozsudok z 5. februára 1987, Denkavit, 145/85, Zb. s. 565, bod 11).
Svojím jednostranným rozhodnutím zapisovať sporné nároky na účet B bez predloženie problému Komisii a napriek jej námietkam,
však Belgické kráľovstvo zjavne nevynaložilo všetku starostlivosť, aby uvádzaným následkom zabránilo.
Oneskorený a nesprávny zápis nárokov na účet B má za následok oneskorené pripísanie príslušných vlastných zdrojov na účet
Komisie, ku ktorému má v súlade s článkami 9 a 10 nariadenia č. 1150/2000 dôjsť v rovnakej lehote, ako je lehota stanovená
na účely zápisu týchto nárokov na účet A podľa článku 6 ods. 3 písm. a) toho istého nariadenia.
So zreteľom na predchádzajúce úvahy sú jednotlivé časti prvého žalobného dôvodu dôvodné.

O druhom dôvode založenom na neoznámení ostatných súm nesprávne zapísaných na účet B Komisii
Je potrebné uviesť, na jednej strane, že ani v návrhu na začatie konania, ani vo svojej replike, Komisia nevysvetľuje tento
svoj žalobný návrh a na druhej strane, že návrhy Komisie smerujú len k určeniu nesplnenia povinností vyplývajúcich z článkov
6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000.
Za týchto okolností treba druhý žalobný dôvod zamietnuť.

O treťom dôvode založenom na nezaplatení úrokov z omeškania zo súm dlhovaných Komisii
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že z dôvodu, že belgické orgány ešte stále neposkytli veľkú časť dlhovaných súm a že sumy, ktoré boli poskytnuté,
boli poskytnuté oneskorene, vznikla povinnosť platiť úroky z omeškania podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000. Podľa Komisie
sa tieto úroky týkajú celej zabezpečenej sumy, ktorá mala byť zapísaná na účet. A.
Belgická vláda naopak tvrdí, že z dôvodu, že v prípade 66 karnetov, ktoré sú predmetom tohto konania, belgické orgány ešte
nemali možnosť pristúpiť k skutočnému výberu, lehota na poskytnutie týchto nárokov Spoločenstvám ešte nezačala plynúť, takže
nemôže vzniknúť otázka úrokov z omeškania. Pokiaľ ide o clo vybrané v roku 1999 po zaplatení združením poisťovateľov, tieto
nároky boli poskytnuté Komisii v stanovených lehotách. Subsidiárne belgická vláda tvrdí, že Komisia vypočítava úroky z omeškania
nesprávne, pretože v prípade 6 karnetov TIR, pri ktorých uvedené združenie v roku 1999 realizovalo zábezpeku, Belgické kráľovstvo
v skutočnosti zaplatilo viac, ako bola dlhovaná suma, zatiaľ čo sa zdá, že Komisia sa domnieva, že východisková suma slúžiaca
na výpočet úrokov z omeškania je suma, ktorú Belgické kráľovstvo zaplatilo, a nie suma, ktorú dlhovalo.
Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000 má každé omeškanie s pripísaním na účet uvedený v článku 9 ods. 1 toho istého nariadenia
za následok vznik povinnosti dotknutého členského štátu platiť úroky z omeškania za celé obdobie omeškania. Tieto úroky možno
požadovať bez ohľadu na dôvod omeškania, s ktorým boli tieto zdroje pripísané na účet Komisie (pozri najmä rozsudok zo 14. apríla
2005, Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 91).
V dôsledku toho nepripísanie a omeškania s pripísaním vlastných zdrojov na účet Komisie, zistené v rámci prvého žalobného
dôvodu, zakladajú podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000 nárok na úroky omeškania, ktorých neuhradenie Belgické kráľovstvo
nepopiera, takže tretí žalobný dôvod je dôvodný.
So zreteľom na okolnosť, že v prejednávanej žalobe Komisia nenavrhuje, aby bolo určené nesplnenie povinnosti vo vzťahu ku
každému z karnetov TIR uvedených pred Súdnym dvorom a pri neexistencii vyčísleného návrhu, nie je na účely tohto konania namieste
určiť výšku dlhovaných úrokov z omeškania.
So zreteľom na prechádzajúce úvahy je potrebné dospieť k záveru, že Belgické kráľovstvo si:
–        tým, že nezaúčtovávalo alebo oneskorene zaúčtovávalo vlastné zdroje vyplývajúce z riadne neuvoľnených karnetov TIR, tým, že
ich zapisovalo na účet B namiesto ich zápisu na účet A, čo malo za následok, že z toho vyplývajúce vlastné zdroje neboli poskytnuté
Komisii v stanovených lehotách,
–        tým, že odmieta zaplatiť úroky z omeškania zo súm dlhovaných Komisii,
nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000, ktoré od 31. mája 2000 zrušilo a nahradilo
nariadenie č. 1552/89, s rovnakým predmetom.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Belgické kráľovstvo na náhradu trov konania a Belgické
kráľovstvo nemalo úspech v podstatnej časti svojich dôvodov, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Belgické kráľovstvo si tým, že nezaúčtovávalo alebo oneskorene zaúčtovávalo vlastné zdroje vyplývajúce z riadne neuvoľnených
karnetov TIR, tým, že ich zapisovalo na účet B namiesto ich zápisu na účet A, čo malo za následok, že z toho vyplývajúce vlastné
zdroje neboli poskytnuté Komisii Európskych spoločenstiev v stanovených lehotách,
tým, že odmieta zaplatiť úroky z omeškania zo súm dlhovaných Komisii Európskych spoločenstiev,
nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000,
ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev, ktoré od 31. mája 2000 zrušilo
a nahradilo nariadenie Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom
o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev, s rovnakým predmetom.
2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
3.
Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.