CELEX: 61997CJ0212
Letelepedés szabadsága
Fióktelep tényleges tevékenységet nem folytató társaság általi alapítása
A nemzeti jog megkerülése
A cégbejegyzés megtagadása

1997. június 3‑i végzésével, amely 1997. június 5‑én érkezett a Bírósághoz, a Højesteret az EK-Szerződés 177. cikke alapján
előzetes döntéshozatal céljából az EK-Szerződés 52., 56. és 58. cikkének értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság
elé.
Ez a kérdés az Angliában és Walesben 1992. május 18‑án bejegyzett Centros Ltd „private limited company” (a továbbiakban: Centros)
és a dán kereskedelmi minisztérium alá tartozó Erhvervs- og Selskabsstyrelsen (a kereskedelem és társaságok főigazgatósága)
között folyamatban lévő eljárásban merült fel, amelynek tárgya a Centros dániai fióktelepe bejegyzésének e hatóság általi
elutasítása.
Az alapeljárás irataiból kitűnik, hogy a Centros nem gyakorolt semmiféle kereskedelmi tevékenységet alapítása óta. Mivel az
Egyesült Királyság joga a korlátolt felelősségű társaságok részére semmiféle kötelezettséget nem állapít meg a minimális törzstőkére
és annak befizetésére vonatkozóan, a Centros 100 GBP társasági törzstőkéjét nem fizették be, és nem is bocsátották a társaság
rendelkezésére. A tőke két üzletrészre oszlik, amelyek tulajdonosa Bryde úr és felesége dán állampolgárok, állandó lakhelyük
Dániában található. Bryde asszony a Centros igazgatója, amelynek létesítő okirat szerinti székhelye az Egyesült Királyságban
van, Bryde úr egyik barátjának a lakóhelyén.
A dán jog szerint a Centros mint „private limited company” külföldi korlátolt felelősségű társaságnak tekintendő. Az ilyen
társaságok fióktelepeinek („filialer”) bejegyzésére vonatkozó szabályokat az anpartsselskabslov (a korlátolt felelősségű társaságokról
szóló törvény) határozza meg.
E törvény 117. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A korlátolt felelősségű társaságok és az ennek megfelelő jogi formájú, az Európai Közösség valamely tagállamában letelepedett
külföldi társaságok Dániában fióktelep útján végezhetik tevékenységüket.”
1992 nyarán Bryde asszony a Centros fióktelepének Dániában történő bejegyzését kérte az Erhvervs- og Selskabsstyrelsentől.
Az Erhvervs- og Selskabsstyrelsen megtagadta a bejegyzést azzal az indokolással, hogy a Centros, amely nem folytat semmiféle
kereskedelmi tevékenységet az Egyesült Királyságban, valójában Dániában nem fióktelepet kíván alapítani, hanem telephelyet,
ezzel kijátszva az ország vonatkozó jogszabályait, nevezetesen az 1991. december 21‑i 886. sz. törvényben előírt 200 000 DKK
összegben megállapított minimális törzstőke befizetését.
A Centros az Østre Landsret előtt keresetet nyújtott be az Erhvervs- og Selskabsstyrelsen elutasító határozata ellen.
Miután az Østre Landsret 1995. december 8‑i ítéletében fenntartotta az Erhvervs- og Selskabsstyrelsen határozatát, a Centros
fellebbezést nyújtott be a Højesterethez.
Ezen eljárás keretében a Centros előadta, hogy eleget tesz azoknak a feltételeknek, amelyeket a korlátolt felelősségű társaságokról
szóló törvény a külföldi társaság fióktelepének bejegyzésére vonatkozóan meghatároz. Mivel a társaságot az Egyesült Királyságban
jogszerűen hozták létre, jogában áll, hogy Dániában fióktelepet hozzon létre a Szerződés 58. cikkével együtt értelmezett 52. cikke
alapján.
A Centros szerint az a tény, hogy az Egyesült Királyságban alapítása óta nem folytat semmiféle kereskedelmi tevékenységet,
nem érinti a letelepedés szabadságát. A Bíróság a 79/85. sz. Segers-ügyben 1986. július 10‑én hozott ítéletben (EBHT 1986.,
2375. o.) megállapította, hogy a Szerződés 52. és 58. cikke megtiltja a tagállam hatóságai számára, hogy azon egyetlen indok
alapján tagadják meg valamely társaság igazgatójától a nemzeti betegbiztosítási rendszerben való részvételt, hogy a társaság
létesítő okirat szerinti székhelye más tagállamban található, még ha ott nem is folytat kereskedelmi tevékenységet.
Az Erhvervs- og Selskabsstyrelsen állítása szerint a fióktelep Dániában történő bejegyzésének megtagadása nem ellentétes a
Szerződés 52. és 58. cikkével, mivel a fióktelep Dániában való alapítása a minimális törzstőkére és annak befizetésére vonatkozó
nemzeti szabályok kijátszásának tűnik. A bejegyzés elutasítása ezen kívül azzal is igazolható, hogy szükséges a magán-, illetve
közhitelezők, valamint más szerződő felek védelme, továbbá szükséges a csődbűntettek elleni küzdelem érdekében.
A Højesteret ilyen körülmények közt úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Összeegyeztethető-e az EK-Szerződés 52. cikkével, valamint annak 56. és 58. cikkével az olyan társaság fióktelepe bejegyzésének
elutasítása, amely társaság egy másik tagállamban rendelkezik székhellyel, 100 GBP (körülbelül 1000 DKK) összegű törzstőkével
jogszerűen hozták létre, és e tagállam jogszabályainak megfelelően áll fenn, miközben a társaság maga nem folytat kereskedelmi
tevékenységet, de tervezi a fent említett fióktelep megalapítását a tevékenység egészének abban az országban való gyakorlása
céljából, ahol a fióktelepet megalapították, valamint feltehető, hogy az alkalmazott módszer célja az, hogy az utóbbi tagállamban
ne kelljen társaságot alapítani, és így el lehessen kerülni a 200 000 DKK (jelenleg 125 000 DKK) összegű minimális törzstőke
rendelkezésre bocsátását?”
A nemzeti bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a Szerződés 52. és 58. cikkével ellentétes‑e az, hogy a székhelye szerinti
tagállam jogszabályainak megfelelően létrehozott, de ott kereskedelmi tevékenységet nem folytató társaság fióktelepének bejegyzését
valamely másik tagállam megtagadja abban az esetben, ha a fióktelep célja annak lehetővé tétele, hogy az érintett társaság
valamennyi tevékenységét a fióktelep alapításának helye szerinti tagállamban végezze, ezzel ott elkerülve a társaságalapítást,
és ily módon megkerülve a társaság alapítására vonatkozó, a minimális törzstőke befizetésének szempontjából szigorúbb szabályokat.
Elöljáróban pontosítani szükséges, hogy az Erhvervs- og Selskabsstyrelsen egyáltalán nem vitatja, hogy minden olyan részvénytársaság
vagy korlátolt felelősségű társaság folytathat kereskedelmi tevékenységet Dániában fióktelep útján, amelynek létesítő okirat
szerinti székhelye valamely másik tagállamban található. Elfogadja tehát általános szabályként a másik tagállam joga szerint
létrehozott társaság fióktelepének Dániában történő bejegyzését. Ezt azzal egészíti ki, hogy amennyiben a Centros társaság
folytatott volna kereskedelmi tevékenységet Angliában és Walesben, elfogadta volna a fióktelep bejegyzését Dániában.
A dán kormány szerint a Szerződés 52. cikke nem alkalmazható az alapeljárásban, mivel ez utóbbi tisztán belső, Dániában fennálló
helyzetre vonatkozik. Bryde úr és asszony dán állampolgárok, az Egyesült Királyságban azzal a kizárólagos céllal hoztak létre
– ott semmilyen tényleges tevékenységet nem folytató – társaságot, hogy Dániában fióktelep útján folytassanak kereskedelmi
tevékenységet, elkerülve így a korlátolt felelősségű társaságok alapítására vonatkozó dán jogszabályok alkalmazását. Ilyen
körülmények között az, hogy valamely tagállam állampolgárai más tagállamban alapítanak társaságot, nem jelent olyan, a nemzeti
kereteken túlmutató elemet, amely a közösségi jog, nevezetesen a letelepedés szabadsága szempontjából jelentőséggel bírna.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a közösségi jog hatálya alá tartozik az a tényállás, amelyben az olyan társaság, amelyet
a székhelye szerinti tagállam jogával összhangban hoztak létre, más tagállamban kíván fióktelepet alapítani. E tekintetben
nincs jelentősége annak, hogy a társaságot az első tagállamban csak azért hozták létre, hogy a második tagállamban letelepüljön,
és ott végezze gazdasági tevékenységének túlnyomó részét, vagy akár egészét (lásd ebben a tekintetben a fent hivatkozott Segers-ügyben
hozott ítélet 16. pontját).
Az a körülmény, hogy a Bryde házaspár az Egyesült Királyságban azzal a céllal hozta létre a Centros társaságot, hogy elkerülje
a minimális törzstőke rendelkezésre bocsátását előíró dán jogszabályok alkalmazását – amit nem vitatott senki, sem az írásbeli
észrevételekben, sem a tárgyalás során –, nem zárja ki, hogy a fióktelepnek e brit társaság általi, Dániában történő alapítása
a Szerződés 52. és 58. cikke értelmében vett letelepedés szabadsága körébe tartozzon. A Szerződés 52. és 58. cikke alkalmazásának
kérdése különbözik attól a kérdéstől, hogy a tagállam hozhat-e intézkedéseket annak megakadályozására, hogy egyes állampolgárai
a Szerződés által nyújtott lehetőségek igénybevételével próbálják meg kivonni magukat a nemzeti jogszabályok hatálya alól.
Azon kérdéssel kapcsolatban, hogy – amint azt a Bryde házaspár állítja – a másik tagállam jogszabályainak megfelelően létrehozott,
és ott székhellyel rendelkező társaság dániai fióktelepe bejegyzésének elutasítása akadályozza-e a letelepedés szabadságát,
fel kell idézni, hogy a Közösség állampolgárai számára a Szerződés 52. cikke által elismert letelepedés szabadsága magában
foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások alapítására
és irányítására a letelepedés tagállamának joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek szerint. Továbbá a Szerződés
58. cikke alapján valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaság, amelynek létesítő okirat szerinti székhelye,
központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye a Közösség területén van, ugyanolyan elbánásban részesül, mint azok
a természetes személyek, akik a tagállamok állampolgárai.
Ebből közvetlenül következik, hogy ezeknek a társaságoknak joguk van valamely másik tagállamban képviselet, fióktelep vagy
leányvállalat közvetítésével folytatni tevékenységüket, minthogy létesítő okirat szerinti székhelyük, központi ügyvezetésük
vagy üzleti tevékenységük fő helye arra szolgál, hogy – hasonlóan a természetes személyek állampolgárságához – valamely állam
jogrendjével való kapcsolatukat meg lehessen határozni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Segers-ügyben hozott ítélet
13. pontját, a 270/83. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1986. január 28-án hozott ítélet [EBHT 1986., 273. o.] 18.
pontját, a C-330/91. sz. Commerzbank-ügyben 1993. július 13-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-4017.] 13. pontját és a C‑264/96.
sz. ICI-ügyben 1998. július 16-án hozott ítélet [EBHT 1998., I-4695. o.] 20. pontját).
Eszerint a valamely tagállamban folytatott azon gyakorlat, hogy bizonyos körülmények között megtagadják a másik tagállamban
székhellyel rendelkező társaság fióktelepének bejegyzését, azzal az eredménnyel jár, hogy az e másik tagállam jogrendszerével
összhangban létrehozott táraságokat korlátozzák a Szerződés 52. és 58. cikkével rájuk ruházott letelepedési szabadság gyakorlásában.
Következésképpen az ilyen gyakorlat korlátozza az e rendelkezések által biztosított szabadságok gyakorlását.
A dán hatóságok szerint azonban a Bryde házaspár nem hivatkozhat ezekre a rendelkezésekre, mivel a társaságok általuk létrehozni
tervezett láncának célja az, hogy megkerüljék a korlátolt felelősségű társaságok létrehozására vonatkozó nemzeti szabályok
alkalmazását, ami visszaélést jelent a letelepedési joggal. Álláspontjuk szerint a Dán Királyságnak ezért jogában áll intézkedéseket
tenni az ilyen visszaélés megakadályozására úgy, hogy megtagadja a fióktelep bejegyzését.
Tény, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a tagállamnak jogában áll olyan intézkedéseket hozni, amelyek
célja annak megakadályozása, hogy állampolgárai a Szerződésben biztosított könnyítésekkel visszaélve megpróbálják a nemzeti
jogszabályok alkalmazása alól kivonni magukat, és hogy a jogalanyok a közösségi jogi rendelkezésekből csalárd módon vagy visszaélésszerűen
előnyt szerezzenek (lásd különösen a szolgáltatásnyújtás szabadsága tekintetében a 33/74. sz. Van Binsbergen-ügyben 1974.
december 3-án hozott ítélet [EBHT 1974., 1299. o.] 13. pontját, a C-148/91. sz., Veronica Omroep Organisatie ügyben 1993.
február 3-án hozott ítélet [EBHT 1993., I-487. o.] 12. pontját és a C-23/93. sz. TV10-ügyben 1994. október 12-én hozott ítélet
[EBHT 1994., I-4795. o.] 21. pontját, a letelepedés szabadsága tekintetében a 115/78. sz. Knoors-ügyben 1979. február 7-én
hozott ítélet [EBHT 1979., 399. o.] 25. pontját és a C-61/89. sz. Bouchoucha-ügyben 1990. október 3-án hozott ítélet [EBHT
1990., I-3551. o.] 14. pontját, az áruk szabad mozgása tekintetében a 229/83. sz., Leclerc és társai ügyben 1985. január 10-én
hozott ítélet [EBHT 1985., 1. o.] 27. pontját, a szociális biztonság tekintetében a C-206/94. sz. Paletta-ügyben 1996. május
2-án hozott ítélet [EBHT 1996., I-2357. o.] 24. pontját, a munkavállalók szabad mozgása tekintetében a 39/86. sz. Lair-ügyben
1988. június 21-én hozott ítélet [EBHT 1988., 3161. o.] 43. pontját, a közös agrárpolitika tekintetében a C-8/92. sz., General
Milk Products ügyben 1993. március 3-án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑779. o.] 21. pontját, és a társasági jog tekintetében
a C-367/96. sz., Kefalas és társai ügyben 1998. május 12-én hozott ítélet [EBHT 1998., I-2843. o.] 20. pontját.
Ugyanakkor, bár ilyen körülmények között a nemzeti bíróságok objektív bizonyítékokat alapul véve esetről esetre figyelembe
vehetik az érintett személyek visszaélésszerű vagy csalárd magatartását annak érdekében, hogy adott esetben megtagadják tőlük
az általuk felhívott közösségi jogi rendelkezések által biztosított kedvezményeket, az ilyen magatartás megítélése során mégis
tekintettel kell lenniük a szóban forgó közösségi rendelkezések által követett célokra (a fent hivatkozott Paletta-ügyben
hozott ítélet 25. pontja).
Fel kell idézni, hogy az alapeljárásban azok a nemzeti jogszabályok, amelyeknek megkerülésére a felek törekedtek, a társaságok
létrehozására, és nem bizonyos szakmai tevékenységek gyakorlására vonatkoznak. A Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó
rendelkezései éppen arra irányulnak, hogy a valamely tagállam jogszabályaival összhangban létrehozott olyan társaság, amelynek
a létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye a Közösségen belül található,
más tagállamban képviselet, fióktelep vagy leányvállalat útján gyakorolhassa tevékenységét.
Ilyen feltételek közt nem tekinthető a letelepedési joggal való visszaélésnek önmagában az, ha a tagállam állampolgára, aki
társaságot akar alapítani, azt a tagállamot választja, amelynek társasági jogi szabályai számára a legkevésbé szigorúnak tűnnek,
és más tagállamban alapít fióktelepet. Ugyanis az a jog, hogy valamely tagállam jogszabályaival összhangban társaságot lehessen
létrehozni, valamint valamely másik tagállamban fióktelepet lehessen alapítani, szerves része az egységes piacon a Szerződés
által biztosított letelepedési szabadság gyakorlásának.
E tekintetben nincs jelentősége annak a körülménynek, hogy a társasági jog összehangolása nem teljes a Közösségben, emellett
a Tanács részéről bármikor fennáll annak lehetősége, hogy az EK-Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontjával ráruházott
hatáskörrel élve befejezze ennek összehangolását.
Ezenkívül a fent hivatkozott Segers-ügyben hozott ítélet 16. pontjából az következik, az a tény, hogy valamely társaság nem
folytat kereskedelmi tevékenységet abban a tagállamban, ahol létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkezik, és kizárólag
abban a tagállamban gyakorolja tevékenységét, ahol fióktelepe van, nem elégséges a visszaélésszerű és csalárd magatartás bizonyítására,
ami alapján ez utóbbi tagállam megtagadhatná e társaságtól a letelepedési jogra vonatkozó közösségi jogi rendelkezések által
biztosított kedvezményeket.
Következésképpen a Szerződés 52. és 58. cikkével összeegyeztethetetlen az egyik tagállam jogának megfelelően létrehozott társaság
fióktelepe bejegyzésének a másik tagállam általi megtagadása azzal az indokkal, hogy a fióktelep célja annak lehetővé tétele,
hogy a társaság valamennyi gazdasági tevékenységét a fogadó államban végezze, ami azzal az eredménnyel járna, hogy a fióktelep
elkerülheti a minimális törzstőke képzésére és befizetésére vonatkozó jogszabályok alkalmazását, mivel ez akadályozza a másodlagos
létesítmények alapítására vonatkozó jog gyakorlását; a 52. és a 58. cikk célja éppen e jog tiszteletben tartásának biztosítása.
Végül fel kell tenni azt a kérdést, hogy a szóban forgó nemzeti gyakorlat nem igazolható-e a dán hatóságok által felhozott
indokok alapján.
Hivatkozva a Szerződés 56. cikkére és a Bíróság nyomós közérdekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatára, az Erhvervs- og Selskabsstyrelsen
azt állítja, hogy a korlátolt felelősségű társaságok minimális törzstőkéjére és annak befizetésére vonatkozó kötelezettség
kettős célt szolgál: egyrészt a társaságok pénzügyi stabilitásának megerősítését abból a célból, hogy a közhitelezőket követeléseik
behajthatatlanná válásának kockázatától megóvják, hiszen a magánhitelezőkkel ellentétben ezek nem tudják követeléseiket biztosítékokkal
biztosítani, másrészt általában valamennyi köz- és magánhitelező védelmét, hogy elhárítsák a csődbűntettek veszélyét, ami
az olyan társaságok fizetésképtelenségéből származik, amelyek törzstőkéje elégtelen volt.
Az Erhvervs- og Selskabsstyrelsen hozzáteszi, hogy nem létezik kevésbé szigorú eszköz e kettős cél elérésére. Ugyanis a hitelezők
védelmének másik eszköze, nevezetesen olyan jogszabályok megalkotása, amelyek bizonyos körülmények fennállása esetére előírnák
a tagok személyes felelősségre vonását, sokkal szigorúbb volna, mint a minimális törzstőke képzésének és befizetésének a kötelezettsége.
Annak megállapítását követően, hogy a felhozott indokok nem tartoznak a Szerződés 56. cikkének körébe, emlékeztetni kell arra,
hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint azoknak a tagállami rendelkezéseknek, amelyek alkalmasak arra, hogy megzavarják
vagy kevésbé vonzóvá tegyék a Szerződés által biztosított szabadságok gyakorlását, négy feltételnek kell megfelelniük: alkalmazásuknak
megkülönböztetéstől mentesen kell történnie, a közérdek által igazoltaknak kell lenniük, alkalmasnak kell lenniük az általuk
elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és nem léphetnek túl az e cél megvalósításához szükséges mértéken (lásd
a C-19/92. sz. Kraus-ügyben 1993. március 31-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-1663. o.] 32. pontját és a C-55/94. sz. Gebhard-ügyben
1995. november 30-án hozott ítélet [EBHT 1995., I-4165. o.] 37. pontját]).
Ezek a feltételek az alapeljárásban nem teljesülnek. Először is a szóban forgó gyakorlat önmagában nem megfelelő arra, hogy
elérje az általa kitűzött célt, a hitelezők védelmét, mivel ha az érintett társaság az Egyesült Királyságban folytatott volna
kereskedelmi tevékenységet, akkor fióktelepét bejegyezték volna Dániában, és a dán hitelezők ugyanúgy bizonytalan helyzetbe
kerültek volna.
Továbbá, mivel az alapeljárásban érintett társaság angol jog szerinti társaságként, és nem dán jog szerinti társaságként lép
fel, hitelezői tudatában vannak annak, hogy más jogszabályok hatálya alá tartozik, mint amelyek Dániában a korlátolt felelősségű
társaságok alapítását szabályozzák, és támaszkodhatnak olyan közösségi jogi jogszabályokra, amelyek védik őket, mint amilyen
a Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján meghatározott jogi formájú társaságok éves beszámolójáról szóló,
1978. július 25-i 78/660/EGK negyedik tanácsi irányelv (HL L 222., 11. o.), és a valamely tagállam jogának hatálya alá tartozó
meghatározott jogi formájú társaságoknak egy másik tagállamban létesített fióktelepeire vonatkozó adatközlési követelményeiről
szóló, 1989. december 21-i 89/666/EGK tizenegyedik tanácsi irányelv (HL L 395., 36. o.).
Ezenkívül – ellentétben azzal, amit a dán hatóságok állítanak – az alapvető jogokat kevésbé korlátozó vagy sértő rendelkezések
is elfogadhatóak, például olyanok, amelyek megteremtik a közhitelezők számára szükséges biztosítékok jogszabályi lehetőségét.
Végül az a tény, hogy a székhelye szerinti tagállam jogszabályainak megfelelően létrehozott társaság fióktelepének bejegyzését
egy másik tagállam nem tagadhatja meg, nem zárja ki annak lehetőségét, hogy ez a tagállam megfelelő intézkedéseket hozzon
a csalások megelőzésére vagy szankcionálására, akár a társaság vonatkozásában – adott esetben a létrehozásának helye szerinti
tagállammal együttműködve –, akár a tagok vonatkozásában, akikről megállapítást nyert, hogy a társaság létrehozásával valójában
az érintett tagállam területén a magán- vagy közhitelezőkkel szembeni kötelezettségeik alól akarnak mentesülni. Mindenesetre
a csalás elleni küzdelem nem igazolhatja azt a gyakorlatot, hogy megtagadják a másik tagállamban székhellyel rendelkező fióktelep
bejegyzését.
A feltett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a Szerződés 52. és 58. cikkével ellentétes az, hogy a székhelye szerinti
tagállam jogszabályainak megfelelően létrehozott, de ott kereskedelmi tevékenységet nem folytató társaság fióktelepének bejegyzését
valamely másik tagállam megtagadja abban az esetben, ha a fióktelep célja annak lehetővé tétele, hogy az érintett társaság
valamennyi tevékenységét a fióktelep alapításának helye szerinti államban végezze, ezzel ott elkerülve el a társaságalapítást,
és ily módon elkerülve a társaság alapítására vonatkozó, a minimális törzstőke befizetésének szempontjából szigorúbb szabályokat.
Ez az értelmezés mindenesetre nem zárja ki annak lehetőségét, hogy az érintett tagállam megfelelő intézkedéseket hozzon a
csalások megelőzésére vagy szankcionálására, akár a társaság vonatkozásában – adott esetben a létrehozásának helye szerinti
tagállammal együttműködve –, akár a tagok vonatkozásában, akikről megállapítást nyert, hogy a társaság létrehozásával valójában
az érintett tagállam területén a magán- vagy közhitelezőkkel szemben fennálló kötelezettségeik alól akarnak mentesülni.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő dán, francia, holland és svéd kormány, az Egyesült Királyság Kormánya, valamint a Bizottság
részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő felek számára a nemzeti bíróság
előtt folyamatban levő eljárás egy szakaszát képezi, ez utóbbi bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a Højesteret által 1997. június 3‑i végzésével hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen határozott:
Az EK-Szerződés 52. és 58. cikkével ellentétes az, hogy a székhelye szerinti tagállam jogszabályainak megfelelően létrehozott,
de ott kereskedelmi tevékenységet nem folytató társaság fióktelepének bejegyzését valamely másik tagállam megtagadja abban
az esetben, ha a fióktelep célja annak lehetővé tétele, hogy az érintett társaság valamennyi tevékenységét a fióktelep alapításának
helye szerinti államban végezze, ezzel ott elkerülve el a társaságalapítást, és ily módon elkerülve a társaság alapítására
vonatkozó, a minimális törzstőke befizetésének szempontjából szigorúbb szabályokat. Ez az értelmezés mindenesetre nem zárja
ki annak lehetőségét, hogy az érintett tagállam megfelelő intézkedéseket hozzon a csalások megelőzésére vagy szankcionálására,
akár a társaság vonatkozásában – adott esetben a létrehozásának helye szerinti tagállammal együttműködve –, akár a tagok vonatkozásában,
akikről megállapítást nyert, hogy a társaság létrehozásával valójában az érintett tagállam területén a magán- vagy közhitelezőkkel
szemben fennálló kötelezettségeik alól akarnak mentesülni.
Rodríguez Iglesias
Kapteyn
Puissochet
Hirsch
Jann
Mancini
Moitinho de Almeida
Gulmann
Murray
Edward
Ragnemalm
Sevón
Wathelet
Schintgen
Ioannou
Kihirdetve Luxembourgban, az 1999. március 9‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: dán.