CELEX: 62004CJ0519
Fellebbezés
A Nemzeti Olimpiai Bizottság által a doppingvizsgálatra vonatkozóan elfogadott szabályok
A versenyjogra és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó közösségi szabályokkal való összeegyeztethetetlenség
Panasz
Elutasítás

D. Meca‑Medina és I. Majcen (a továbbiakban együttesen: fellebbezők) fellebbezésükben az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága
T‑313/02. sz., Meca‑Medina és Majcen kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 30‑án hozott ítéletének (EBHT 2004., II‑3291. o., a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, mivel az Elsőfokú Bíróság elutasította
a felperesek által a Nemzetközi Olimpiai Bizottság (a továbbiakban: NOB) ellen előterjesztett, ez utóbbi által elfogadott
és a Nemzetközi Úszószövetség (a továbbiakban: FINA) által végrehajtott egyes szabályzati rendelkezéseknek, valamint a doppingvizsgálatra
vonatkozó egyes gyakorlatoknak a versenyre és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó közösségi szabályokkal való összeegyeztethetetlensége
megállapítására irányuló panaszt elutasító 2002. augusztus 1‑jei bizottsági határozatnak (COMP/38158. sz. ügy – Meca‑Medina
és Majcen/NOB, a továbbiakban: megtámadott határozat) a megsemmisítésére irányuló keresetüket.

A jogvita előzményei
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 1–6. pontjában foglalta össze a szóban forgó doppingellenes szabályozást (a továbbiakban:
vitatott doppingellenes szabályozás):
„1      A Nemzetközi Olimpiai Bizottság (a továbbiakban: NOB) az Olimpiai mozgalom legfelsőbb hatósága, amely átfogja a különböző
nemzetközi sportszövetségeket, köztük a Nemzetközi Úszószövetséget (a továbbiakban: FINA) is.
2      A FINA az úszósport tekintetében a Doping Control Rules (doppingvizsgálati szabályok, a továbbiakban: DC) megalkotásával ültette
át az Olimpiai mozgalom doppingellenes szabályzatát. A DC 1.2a. szabálya szerint a doppingolás »olyan vétség, amelynek során
a sportoló testének szöveteiben vagy testnedveiben tiltott anyag található«. Ez a fogalom-meghatározás megfelel a fentebb
hivatkozott doppingellenes szabályzat 2. cikkének (2) bekezdésében foglalt értelmező rendelkezésnek, amelynek meghatározása
szerint a doppingolás »tiltott anyag jelenléte a sportoló szervezetében, ilyen anyag használatának vagy tiltott módszer alkalmazásának
megállapítása«.
3      A nandrolon és annak származékai, a norandrosteron (NA), és a noretiocholanolon (a továbbiakban együtt: nandrolon) tiltott
anabolikus anyagok. Mindenesetre a NOB és a FINA által akkreditált 27 laboratórium gyakorlata szerint, valamint figyelembe
véve a nandrolon szervezeten belüli termelődésének, azaz nem vétkes bevitelének lehetőségét, a férfi sportolók testében ezen
anyag jelenléte csak a vizelet milliliterjében (ml) 2 nanogrammban (ng) meghatározott tűréshatár felett minősül doppingolásnak.
4      Valamely anabolikummal történt első doppingolás esetén a DC 9.2a. szabálya a sportolónak legalább négy évre történő eltiltását
írja elő, ugyanakkor a DC 9.2. szabályának utolsó mondata, valamint a DC. 9.3. és 9.10. szabálya lehetővé teszi e szankció
enyhítését, ha a sportoló bizonyítja, hogy nem szándékosan alkalmazta a tiltott anyagot, vagy az adott anyag az ő gondatlanságának
hiányában is jelen lehetett a szervezetében.
5      A FINA Doping Panelja (Dopping Bizottság) határoz a szankciókról, amelynek döntéseit a DC 8.9. szabálya szerint meg lehet
támadni a Tribunal arbitral du sport (Sport Választottbíróság, a továbbiakban: TAS) előtt. A lausanne‑i székhelyű TAS‑szal
kapcsolatos finanszírozási és igazgatási feladatokat a NOB‑tól független szervezet, a Conseil international de l'arbitrage
dans le sport (Nemzetközi Sport Választottbírósági Tanács, a továbbiakban: CIAS) végzi.
6      A TAS döntéseivel szemben a Svájci Szövetségi Bírósághoz lehet jogorvoslatért fordulni, amelynek hatáskörébe tartozik a Svájc
területén hozott nemzetközi választottbírósági határozatok felülvizsgálata.”
A jogvita alapját képező tényállást az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 7–20. pontjában foglalta össze:
„7      A felperes két hosszútávúszó sportoló, amely sport a vízi maratonnak felel meg.
8      A Salvador de Bahiában (Brazília) megrendezett hosszútávúszó világbajnokságon, ahol a felperesek az első, illetve a második
helyet szerezték meg, az 1999. január 31‑én végzett doppingellenőrzésen nandrolonszintjük alapján mindkettőjük tesztje pozitív
lett. D. Meca‑Medinánál 9,7 ng/ml-es, míg I. Majcennél 3,9 ng/ml eredményt állapítottak meg.
9      A FINA Dopping Panelja 1999. augusztus 8‑án hozott határozatával a két felperest négy évre tiltotta el.
10      A felperesek fellebbezését követően a TAS 2000. február 29‑én hozott választottbírósági határozatával jóváhagyta az eltiltásról
rendelkező döntést.
11      Tudományos eredmények 2000 januárjában igazolták, hogy bizonyos élelmiszerek, így például a nem herélt kan disznó húsának
elfogyasztása esetén az emberi szervezet belső kiválasztással is termelhet nandrolonszármazékokat, amelynek mértéke így meghaladhatja
az elfogadott tűréshatárt.
12      Figyelemmel erre a tudományos előrelépésre, a FINA és a felperesek 2000. április 20‑án megkötött választottbírósági egyezséggel
megállapodtak abban, hogy az ügyet újból a TAS elé terjesztik felülvizsgálatra.
13      A TAS 2001. május 23‑án hozott választottbírósági határozatával két évre mérsékelte a felperesek eltiltását.
14      A felperesek nem éltek jogorvoslattal e választottbírósági határozattal szemben a Svájci Szövetségi Bíróság előtt.
15      A felperesek 2001. május 30‑i levelükben panaszt terjesztettek elő a Bizottságnál a Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról
szóló, 1962. február 6‑i 17. sz. első tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet,
3. o.) 3. cikke alapján az EK 81. és/vagy az EK 82. cikk megsértésére hivatkozva.
16      Panaszukban a felperesek felvetették a NOB által elfogadott, és a FINA által átültetett szabályzat egyes rendelkezéseinek,
valamint a doppingvizsgálat során követett egyes gyakorlatoknak a közösségi versenyszabályokkal és a szolgáltatásnyújtás szabadságával
való összeegyeztethetőségét. Mindenekelőtt a tűréshatárnak 2 ng/ml-ben történt meghatározása minősülhet a NOB és az általa
akkreditált 27 laboratórium közötti összehangolt magatartásnak. Ez a küszöbérték tudományos szempontból megalapozatlan, és
az ártatlan vagy csak egyszerűen gondatlan sportolók eltiltásához vezethet. A felperesek esetében a tűréshatár megállapított
túllépése származhatott a nem herélt kan disznó húsát tartalmazó étel fogyasztásából is. Továbbá a NOB által elfogadott objektív
felelősségi alakzat, valamint a sport területén a jogviták választottbírósági úton történő eldöntésére felállított intézményeknek
(TAS és CIAS) a NOB‑tól való nem kellő mértékű függetlensége mind e küszöbérték versenyellenes jellegét erősíti.
17      E panasz szerint e szabályok (a továbbiakban egységesen: vitatott doppingellenes szabályok vagy vitatott doppingellenes szabályozás)
alkalmazása a sportolók részére különösen az EK 49. cikkben biztosított gazdasági szabadságok, versenyjogi szempontból pedig
a sportolókat az EK 81. és az EK 82. cikk alapján megillető jogok megsértésére vezetne.
18      A Bizottság az EK‑Szerződés [81.] és [82.] cikke alapján kezdeményezett eljárásokban a felek meghallgatásáról szóló, 1998.
december 22‑i 2842/98/EK bizottsági rendelet (HL L 354., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 4. kötet, 204. o.)
6. cikke szerint eljárva 2002. március 8‑i levelében tájékoztatta a felpereseket azokról az indokokról, amelyek alapján nem
adott helyt a panasznak.
19      A felperesek 2002. április 11‑i levelükben a Bizottság elé terjesztették a 2002. március 8‑i levéllel kapcsolatos észrevételeiket.
20      A Bizottság 2002. augusztus 1‑jei határozatával […] elutasította a felperesek panaszát, miután a versenyjogi értékelési szempontok
szem előtt tartásával megvizsgálta a vitatott doppingellenes szabályozást, és megállapította, hogy erre a szabályozásra nem
vonatkozik az EK 81. és az EK 82. cikkben meghatározott tilalom […]”.

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
2002. október 11‑én a felperesek a megtámadott határoztat megsemmisítésére irányuló keresetet terjesztettek az Elsőfokú Bíróság
elé. Keresetük alátámasztására három jogalapot jelöltek meg. Először, a Bizottság mind ténybeli, mind jogi szempontból nyilvánvaló
értékelési hibát követett el azzal, hogy a NOB‑ot nem tekintette a közösségi joggyakorlat szerinti vállalkozásnak. Továbbá
a Bizottság helytelenül alkalmazta a Bíróság C‑309/99. sz., Wouters és társai ügyben 2002. február 19‑én hozott ítéletében
(EBHT 2002., I‑1577. o.) megállapított szempontokat, amikor úgy ítélte meg, hogy a vitatott doppingellenes szabályozás nem
minősül az EK 81. cikk értelmében vett versenykorlátozásnak. Végül a Bizottság mind ténybeli, mind jogi szempontból nyilvánvaló
értékelési hibát követett el azzal, hogy a megtámadott határozat indokolásának 71. pontjában elutasította a felpereseknek
az EK 49. cikkére alapított, a doppingellenes szabályozással szembeni kifogásait.
A Finn Köztársaság 2003. január 24‑én benyújtott beadványában a Bizottság támogatása érdekében beavatkozás iránti kérelmet
terjesztett elő. Az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke 2003. február 25‑i végzésével engedélyezte a beavatkozást.
A megtámadott ítélettel az Elsőfokú Bíróság elutasította a felperesek keresetét.
A megtámadott ítélet 40. és 41. pontjában az Elsőfokú Bíróság a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján úgy ítélte meg, hogy
bár az EK 39. és az EK 49. cikk tilalmakat előíró rendelkezéseit alkalmazni kell a sport területén meghozott azon szabályokra,
amelyek a sporttevékenység gazdasági oldalára vonatkoznak, ellenben azon tilalmak, amelyeket a Szerződés e rendelkezései előírnak,
nem vonatkoznak a tisztán sportszabályokra, azaz azon szabályokra, amelyek csupán a sportot érintő kérdésekre vonatkoznak,
és így a gazdasági tevékenységhez nincs közük.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 42. pontjában kifejtette, hogy az a tény, hogy valamely, tisztán a sportra vonatkozó
szabályozásnak nincs köze a gazdasági tevékenységhez, és ennek következtében a Bíróság szerint az nem tartozik az EK 39. és
az EK 49. cikk hatálya alá, amely egyben azt is jelenti, hogy ennek a szabályozásnak nincs köze a gazdasági versenyviszonyokhoz
sem, és következésképpen az nem tartozik az EK 81. és az EK 82. cikk hatálya alá sem.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 44. és 47. pontjában kifejtette, hogy a doppingolás tilalma tisztán sportmegfontolásokon
alapul, és idegen bármilyen gazdasági megfontolástól. Arra a megállapításra jutott, hogy a doppingellenes küzdelem szabályai
nem tartoznak a Szerződés gazdasági szabadságokra vonatkozó rendelkezéseinek, és különösen az EK 49., az EK 81. és az EK 82. cikk
hatálya alá.
A megtámadott ítélet 49. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy a vitatott doppingellenes szabályozás, amely
nem irányul hátrányos megkülönböztetésre, szorosan kapcsolódik a sporthoz. A megtámadott ítélet 57. pontjában azt is megállapította,
hogy az a tény, hogy a NOB-ot az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás kialakítása során esetleg foglalkoztathatta
az, a felperesek által is jogszerűnek tartott törekvés, hogy megóvja az Olimpiai játékok gazdasági potenciálját, ez önmagában
nem jár azzal a következménnyel, hogy e szabályozást megfosztja tisztán sport jellegétől.
Az Elsőfokú Bíróság kifejtette továbbá a megtámadott ítélet 66. pontjában, hogy a fent hivatkozott Wouters‑ítéletben alkalmazott
elemzési módszerre való hivatkozás a vitatott határozatban semmi esetre sem teszi kérdésessé a Bizottság által a határozatban
elfogadott következtetést, amely szerint az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás tisztán sportjellege miatt nem
tartozik az EK 81. és az EK 82. cikk hatálya alá. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 67. pontjában továbbá úgy vélte,
hogy a doppingellenes szabályozás megtámadásának elbírálása a sportjogi vitákat elbíráló szervek hatáskörébe tartozik
Az Elsőfokú Bíróság a felperesek által harmadikként hivatkozott jogalapot is elutasította azáltal, hogy a megtámadott ítélet
68. pontjában azt állapította meg, hogy mivel a vitatott doppingellenes szabályozás tisztán sport jellegű, ezért nem tartozik
az EK 49. cikk hatálya alá.

A fellebbezési kérelmek
Fellebbezésükben a fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        adjon helyt az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett kérelmeknek;
–        kötelezze a Bizottságot a két eljárás költségeinek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        elsődlegesen, a fellebbezést teljes egészében utasítsa el;
–        másodlagosan, adjon helyt az első fokon előterjesztett kérelmeknek, és utasítsa el a vitatott határozat megsemmisítésére irányuló
keresetet;
–        kötelezze a fellebbezőket a költségek – ideértve az első fokú eljárás költségeit is – viselésére.
A Finn Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        a fellebbezést teljes egészében utasítsa el.

A fellebbezésről
A fellebbezők érvelését úgy kell tekinteni, hogy a fellebbezés alátámasztásául négy jogalapot hoznak fel. A több részből álló
első jogalap arra irányul, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte
meg, hogy a vitatott doppingellenes szabályozás nem tartozik az EK 49., az EK 81. és az EK 82. cikk hatálya alá. A második
jogalappal azt adják elő, hogy a megtámadott ítélet elferdíti a megtámadott határozat tartalmát. A harmadik jogalappal arra
hivatkoznak, hogy az említett ítélet alaki hibában szenved, mivel az indokolása ellentmondásos és elégtelen. A negyedik jogalappal
arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet szabálytalan eljárás eredménye, mert az Elsőfokú Bíróság megsértette a védelemhez
való jogot.

Az első jogalapról
A téves jogalkalmazásra alapított első jogalap három részből áll. A fellebbezők elsőként arra hivatkoznak, hogy az Elsőfokú
Bíróság tévesen értelmezte a Bíróságnak a sportszabályozások és a Szerződés rendelkezéseinek hatálya közötti viszonyra vonatkozó
ítélkezési gyakorlatát. Másodszor arra hivatkoznak, hogy az Elsőfokú Bíróság erre az ítélkezési gyakorlatra tekintettel tévesen
értelmezte általában a doppingtilalom és különösen a vitatott doppingellenes szabályozás hatályát. Harmadszor azt adják elő,
hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen ítélte meg úgy, hogy az említett szabályozás nem sorolható az EK 81. és az EK 82. cikk hatálya
alá tartozó piaci magatartások körébe, és ezért nem vonatkozik rá a Bíróságnak a fent hivatkozott Wouters‑ítéletben alkalmazott
elemzési módszere.
Az első részről
–       A felek érvei
A fellebbezők szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, amely szerint a sporttevékenység
gyakorlása csak annyiban tartozik a közösségi jog területére, amennyiben gazdasági tevékenységnek minősül. Az Elsőfokú Bíróság
álláspontjával ellentétben a Bíróság többek között egyáltalán nem zárta ki általános jelleggel a tisztán sport jellegű szabályozásokat
a Szerződés rendelkezéseinek hatálya alól. Jóllehet a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a nemzeti csapatok felkészítése kizárólag
sportot érintő kérdés, és mint ilyennek, nincsen köze a gazdasági tevékenységhez, ám ebből nem vonhatja le az Elsőfokú Bíróság
azt a következtetést, hogy egyetlen olyan szabálynak sem, amely csupán a sportot érintő kérdésekre vonatkozik, eleve nincsen
köze a gazdasági tevékenységhez, és így nem vonatkozik rá az EK 39., az EK 49., az EK 81. és az EK 82. cikkben meghatározott
tilalom. A tisztán sport jellegű szabályozás fogalmát ezért kizárólag a nemzeti csapatok összeállítására és felkészítésére
vonatkozó szabályokra kell korlátozni.
A fellebbezők azt is előadják, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen ítélte meg úgy, hogy a kizárólag a sportot érintő szabályozások
szükségszerűen a versenyzés megszervezéséhez és szabályos lefolyásához kötődnek, pedig a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint
a sportesemények sajátos jellegét és körülményeit is figyelembe kell vennie. Arra is hivatkoznak, hogy mivel a hivatásos sporttevékenységet
nem lehet tárgya szerint felosztani, ezért teljesen mesterkélt az, ahogyan az Elsőfokú Bíróság ugyanazon sporttevékenységnek
szétválasztja a gazdasági és a nem gazdasági vetületét.
A Bizottság szerint az Elsőfokú Bíróság pontosan tartotta magát a Bíróság ítélkezési gyakorlatához, amely szerint a tisztán
sport jellegű szabályozások eleve nem tartoznak a szabad mozgásra vonatkozó szabályok hatálya alá. A tisztán sport jellegű
szabályozások esetében tehát általános kivételről van szó, amely nem korlátozódik a nemzeti csapatok összeállítására és felkészítésére.
Másfelől a Bizottság nem látja be, miért ne kötődhetne a kizárólag a sportot érintő és a sportesemények sajátosságaira irányuló
szabály szükségszerűen a sportesemény szabályos lefolyásához.
A finn kormány szerint az Elsőfokú Bíróság álláspontja összeegyeztethető a közösségi joggal.
–       A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a Közösség célkitűzéseire tekintettel a sport a közösségi jog hatálya alá tartozik, amennyiben
a Szerződés 2. cikkének értelmében gazdasági tevékenységnek minősül (lásd a 36/74. sz. Walrave‑ügyben 1974. december 12‑én
hozott ítélet [EBHT 1974., 1405. o.] 4. pontját; a 13/76. sz. Donà‑ügyben 1976. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 1976., 1333. o.]
12. pontját; a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 73. pontját; a C‑51/96.
és C‑161/97. sz. Deliège egyesített ügyekben 2000. április 11‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2549. o.] 41. pontját, és a
C‑176/96. sz., Lehtonen és Castors Braine ügyben 2000. április 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2681. o.] 32. pontját).
Ez a helyzet a hivatásos vagy félhivatásos sportolók tevékenysége esetében is, hiszen munkaviszonyban állnak, illetve díjazás
ellenében nyújtanak szolgáltatásokat (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Walrave és Koch ügyben hozott ítélet 5. pontját,
a Doná‑ítélet 12. pontját és a Bosman‑ítélet 73. pontját), és így különösen az EK 39. és az azt követő cikkek, illetve az
EK 49. és az azt követő cikkek hatálya alá tartoznak.
A személyek szabad mozgására és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó e rendelkezések nem csupán a hatóságok cselekményeit
szabályozzák, hanem kiterjednek olyan, más természetű szabályozásokra is, amelyek kollektív jelleggel szabályozzák a munkaviszonyt
és a szolgáltatásnyújtást (a fent hivatkozott Deliège-ítélet 47. pontja, és a Lethonen és Castors Braine ítélet 35. pontja).
A Bíróság azonban kimondta, hogy a tilalmak, amelyeket a Szerződés e rendelkezései előírnak, nem vonatkoznak a kizárólag a
sportkérdéseket érintő szabályokra, amelyeknek így eleve nincsen közük a gazdasági tevékenységhez (lásd e tekintetben a fent
hivatkozott Walrave és Koch ítélet 8. pontját).
A sporttevékenységek gazdasági és sport-vonatkozásainak szétválasztásával kapcsolatos nehézségeket illetően a Bíróság a fent
hivatkozott Donà-ügyben hozott ítéletének 14. és 15. pontjában elismerte, hogy a személyek szabad mozgására és szolgáltatásnyújtás
szabadságára vonatkozó közösségi rendelkezésekkel nem összeegyeztethetetlenek azok a szabályok vagy az a gyakorlat, amelyeket
olyan, nem gazdasági jellegű indokok igazolnak, amelyek bizonyos sportesemények sajátos jellegéhez és körülményeihez kapcsolódnak.
Hangsúlyozta ugyanakkor, hogy a szóban forgó rendelkezések hatályára vonatkozó ilyen korlátozásnak az általa elérni kívánt
célra kell szorítkoznia. Ezért nem hivatkozhatnak rá abból a célból, hogy valamennyi sporttevékenységet kivonják a Szerződés
hatálya alól (a fent hivatkozott Bosman-ítélet 76. pontja és a Deliège-ítélet 43. pontja).
Mindezekből a megállapításokból kitűnik, hogy pusztán abból a körülményből, hogy valamely szabály tisztán sport jellegű, még
nem következik, hogy az ezzel szabályozott tevékenységet gyakorló személy vagy a szabályt meghozó szervezet nem tartozik a
Szerződés hatálya alá.
Ha a szóban forgó sporttevékenység a Szerződés hatálya alá tartozik, akkor gyakorlásának feltételeire a Szerződés egyes rendelkezéseiből
eredő valamennyi kötelezettség vonatkozik. Ebből következik, hogy az említett tevékenységre vonatkozó szabályoknak eleget
kell tenniük ezeknek a – különösen a munkavállalók szabad mozgását, a letelepedés szabadságát, a szolgáltatásnyújtás szabadságát
vagy a versenyt biztosító – rendelkezések alkalmazási feltételeinek.
Ha tehát ezt a sporttevékenységet a Szerződésnek a munkavállalók szabad mozgására vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságára
vonatkozó rendelkezéseire tekintettel kell értékelni, akkor azt kell vizsgálni, hogy az említett tevékenységre vonatkozó szabályok
eleget tesznek‑e az EK 39. cikk és az EK 49. cikk alkalmazási feltételeinek, azaz hogy az e cikkekkel tiltott korlátozásnak
minősülnek-e (a fent hivatkozott Deliège‑ítélet 60. pontja).
Ugyanígy amikor a sporttevékenység gyakorlását a Szerződés versenyszabályaira tekintettel kell értékelni, akkor azt kell vizsgálni,
hogy az EK 81. és az EK 82. cikk alkalmazási feltételeire figyelemmel a sporttevékenységre vonatkozó szabályokat egy vállalkozás
hozta‑e, hogy az korlátozza‑e a versenyt vagy visszaél‑e az erőfölényével, és hogy ez a korlátozás vagy erőfölénnyel visszaélés
érinti‑e a tagállamok közötti kereskedelmet.
Így még ha feltételezzük is, hogy ezek a szabályok nem minősülnek a szabad mozgás akadályának, mivel kizárólag sportot érintő
kérdésekre vonatkoznak, és így eleve nincsen közük a gazdasági tevékenységhez, (a fent hivatkozott Walrave és Koch ítélet,
valamint a Doná‑ítélet), ez nem jelenti sem azt, hogy az érintett sporttevékenység szükségszerűen kívül esik az EK 81. és
az EK 82. cikk hatályán, sem pedig azt, hogy az említett szabályok nem tesznek eleget e cikkek alkalmazási feltételeinek.
A megtámadott ítélet 42. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az a tény, hogy valamely, tisztán a sportra vonatkozó
szabályozásnak nincs köze a gazdasági tevékenységhez, és ennek következtében nem tartozik az EK 39. és az EK 49. cikk hatálya
alá, egyben azt is jelenti, hogy ennek a szabályozásnak nincs köze a gazdasági versenyviszonyokhoz sem, és következésképpen
nem tartozik az EK 81. és az EK 82. cikk hatálya alá sem.
Az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy valamely szabályozás már eleve csak amiatt kivonható
az említett cikkek hatálya alól, mert az EK 39. és az EK 49. cikkek alkalmazására tekintettel tisztán sport jellegűnek minősül,
és nem kell előzőleg azt vizsgálni, hogy ez a szabályozás eleget tesz‑e az EK 81. és az EK 82. cikk – a jelen ítélet 30. pontjában
idézett – alkalmazási feltételeinek.
Ezért a fellebbezők megalapozottan állították, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 68. pontjában tévesen utasította
el kérelmüket azzal az indokolással, hogy a vitatott doppingellenes szabályozás nem tartozik sem az EK 49. cikk, sem a versenyjog
hatálya alá. Következésképpen anélkül, hogy az első jogalap többi részét, illetve a fellebbezők által előterjesztett többi
jogalapot meg kellene vizsgálni, a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.

Az ügy érdeméről
A Bíróság alapokmánya 61. cikkének megfelelően mivel a per állása megengedi, érdemben el kell dönteni a fellebbezőknek a vitatott
határozat megsemmisítésére irányuló kérelmeit.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezők keresetük alátámasztására három jogalapot terjesztenek elő. Azt kifogásolják,
hogy a Bizottság egyrészt nem tekintette a NOB‑ot a közösségi joggyakorlat szerinti vállalkozásnak, másrészt úgy ítélte meg,
hogy a vitatott doppingellenes szabályozás nem minősül az EK 81. cikk értelmében vett versenykorlátozásnak, végül úgy vélte,
hogy panaszuk nem tartalmaz olyan tényeket, amelyekből arra a következtetésre lehetne jutni, hogy fennáll az EK 49. cikk megsértése.

Az első jogalapról
A fellebbezők előadják, hogy a Bizottság tévedett, amikor a NOB‑ot nem tekintette vállalkozásnak az EK 81. cikk alkalmazásában.
Megállapítható azonban, hogy a Bizottság – mint az a vitatott határozat 37. pontjából kifejezetten kitűnik – a fellebbezők
által az EK 81. és az EK 82. cikkre vonatkozóan eléterjesztett panasz eldöntésénél abból indult ki, hogy a NOB‑ot vállalkozásnak,
és az olimpiai mozgalmon belül nemzeti és nemzetközi egyesületek szövetségének kell minősíteni.
Mivel ez a jogalap a vitatott határozat téves értelmezésén alapul, hatástalan, és ezért el kell utasítani.

A második jogalapról
A fellebbezők előadják, hogy panaszuk elutasításakor a Bizottság tévesen ítélte meg úgy, hogy a vitatott doppingellenes szabályozás
nem minősül versenykorlátozásnak az EK 81. cikk értelmében. Arra hivatkoznak, hogy a Bizottság helytelenül alkalmazta a Bíróság
által a fent hivatkozott Wouters és társai ügyben megállapított szempontokat annak igazolására, hogy a vitatott doppingellenes
szabályozás korlátozza a fellebbezők cselekvési szabadságát. Ez utóbbiak szerint egyrészt a Bizottság álláspontjával szemben
az említett szabályozás ugyanis semmiképpen nem a verseny tisztaságának és a sportolók egészségének megőrzésére irányuló kizárólagos
célkitűzéshez kapcsolódik elválaszthatatlanul, hanem a NOB saját gazdasági érdekeit szolgálja. Másrészt a szabályozás azzal,
hogy 2 ng/ml‑ben határozza meg a tűréshatárt, egyáltalán nem felel meg a tudományos bizonyosság követelményeinek, túlzó jellegű
és így meghaladja azt a mértéket, amely a doppingellenes küzdelem hatékonyságához szükséges.
Először arra kell rámutatni, hogy bár a fellebbezők szerint a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el azzal, hogy
azt az általános közeget, amelyben a NOB a szóban forgó szabályozást elfogadta, azzal hasonlította össze, amelyben a holland
ügyvédi kamara elfogadta azt a szabályozást, amelyről a Bíróság a Wouters és társai ügyben határozott, azonban nem fűznek
hozzá ehhez olyan pontosításokat, amelyekből meg lehetne állapítani ennek a jogalapnak a megalapozottságát.
Meg kell továbbá jegyezni, hogy nem lehet absztrakt módon értékelni azt, hogy egy szabályozás összeegyeztethető-e a közösségi
versenyszabályokkal (lásd e tekintetben a C‑250/92. sz. DLG‑ügyben 1994. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑5641. o.]
31. pontját). Nem tartozik automatikusan az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá valamennyi olyan vállalkozások
közötti megállapodás vagy vállalkozások társulásának határozata, amely korlátozza a felek vagy az egyik fél cselekvési szabadságát.
Ennek a rendelkezésnek egyedi esetben történő alkalmazásakor ugyanis mindenekelőtt azt az általános közeget kell figyelembe
venni, amelyben a vállalkozások szóban forgó társulása meghozta a határozatot vagy amelyben az kifejti a hatását, és különösen
a célkitűzéseit kell megvizsgálni. Azt is meg kell továbbá vizsgálni, hogy a határozatból eredő versenykorlátozó hatások elválaszthatatlanul
kapcsolódnak-e az említett célkitűzések eléréséhez (a fent hivatkozott Wouters és társai ítélet 97. pontja), és arányosak‑e
azokkal.
Azzal az általános közeggel kapcsolatban, amelyben a vitatott határozatot hozták, a Bizottság jogosan ítélhette meg úgy, hogy
a szabályozás általános célkitűzése – és ezt egyik fél sem vitatja – a sportversenyek tisztességes lefolyására tekintettel
a doppingellenes küzdelem, és idetartozik a sportolók esélyegyenlőségének, egészségének, a verseny tisztaságának és elfogulatlanságának
biztosítása, valamint az erkölcsi értékek érvényesítése a sportban.
Másfelől mivel a doppingtilalom végrehajtása érdekében szükség van szankciókra, a sportolók cselekvési szabadságára gyakorolt
hatásuk elvben a doppingellenes szabályok lényegéhez tartoznak hozzá.
Még ha feltételezzük is, hogy a vitatott doppingellenes szabályozást vállalkozások társulása olyan határozatának kell tekinteni,
amely korlátozza a fellebbezők cselekvési szabadságát, nem minősülne emiatt szükségszerűen a közös piaccal összeegyeztethetetlen
versenykorlátozásnak az EK 81. cikk értelmében, mivel jogos célkitűzése igazolja. Az ilyen korlátozás ugyanis elválaszthatatlanul
hozzátartozik a sportversenyek szervezéséhez és szabályos lefolytatásához, és éppen a sportolók közötti egészséges versengés
biztosítására irányul.
Jóllehet a fellebbezők nem vitatják, hogy valóban erről a célkitűzésről van szó, mégis előadják, hogy a vitatott doppingellenes
szabályozás a NOB saját gazdasági érdekeinek biztosítására is irányul, és erre a célra tekintettel fogadtak el olyan túlzó
szabályokat, mint amilyenről a jelen esetben szó van. Ez utóbbiak tehát a fellebbezők szerint nem tartoznak hozzá elválaszthatatlanul
a verseny szabályos lefolytatásához, és az EK 81. cikkben foglalt tilalom hatálya alá tartoznak.
E tekintetben el kell ismerni, hogy a vitatott doppingellenes szabályozás megtorló jellege és a megsértése esetén alkalmazandó
szankciók jelentősége kedvezőtlen hatással lehet a versenyre, mivel ha ezek a szankciók végső soron alaptalannak bizonyulnak,
akkor a versenyben részt vevő sportoló indokolatlan kizárását és ezért a szóban forgó tevékenység gyakorlására vonatkozó feltételek
torzítását eredményezhetik. Ebből következően az ezzel a szabályozással megállapított korlátozások csak akkor nem esnek az
EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá, ha arra a mértékre korlátozódnak, amely a sportversenyek szabályos
lefolytatásához szükségesek (lásd e tekintetben a fent hivatkozott DLG‑ítélet 35. pontját).
Az ilyen szabályozás ugyanis valóban túlzó lehet, egyrészt a szankcióval sújtható és a nem büntethető doppingolás elhatárolási
feltételeinek megállapítását, másrészt az említett szankciók súlyát illetően.
A jelen esetben ezt az elhatárolást a vitatott doppingellenes szabályozás 2 ng/ml‑es tűréshatárral határozza meg; ha a sportoló
szervezetében a nandrolon meghaladja ezt a mértéket, akkor ez doppingolásnak minősül. A fellebbezők azzal támadják ezt a szabályt,
hogy ezt a tűréshatárt rendkívül alacsony szinten húzták meg, amely egyáltalán nem felel meg a tudományos bizonyosságnak.
A fellebbezők azonban nem bizonyították, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el azzal, hogy ezt a szabályt
igazoltnak tekintette.
Megállapítható ugyanis, hogy a nandrolon anabolikus anyag, amely ha jelen van a sportolók szervezetében, javíthatja teljesítményüket
és torzíthatja a sportverseny szabályos lefolytatását.
Az is megállapítható, hogy ez az anyag belső kiválasztással is termelődhet, és erre a jelenségre tekintettel a sporthatóságok,
különösen a NOB a vitatott doppingellenes szabályozással kapcsolatban elismerték, hogy csak akkor áll fenn a doppingolás esete,
ha az említett anyag egy adott tűréshatárt meghaladóan van jelen. A vitatott doppingellenes szabályozást ezért csak akkor
nem lehetne igazoltnak tekinteni a kitűzött célkitűzésre figyelemmel, ha az említett szabályozás meghozatala időpontjában
vagy akár a szabályozásnak a fellebbezőket szankcionáló alkalmazásának 1999‑es időpontjában rendelkezésre álló tudományos
ismeretek állása szerint olyan alacsony értékben határozták meg a tűréshatárt, amely nem vette kellően figyelembe ezt a jelenséget.
Az iratok tanúsága szerint azonban a releváns időpontban az addig megjelent valamennyi tanulmány szerint a vizeletben az átlagosan
megfigyelt kiválasztás 2 ng/ml‑nél hússzor kevesebb volt, és a kiválasztott anyag legmagasabb megállapított értéke közel harmadával
kevesebb volt. Jóllehet a fellebbezők előadják, hogy a NOB‑nak 1993 óta ismernie kellett a szakértő által jelzett veszélyt,
miszerint a nem herélt kan disznó húsának korlátozott mértékű fogyasztása esetén a teljesen ártatlan sportolók is túlléphetik
a szóban forgó tűréshatárt, azt azonban nem bizonyították, hogy a releváns időpontban a tudományos közösség nagyobb része
megerősítette ezt a veszélyt. Azonkívül azok a tanulmányok és kísérletek, amelyek a vitatott határozatot követően jutottak
erre az eredményre, semmi esetre sem hatnak ki a határozat jogszerűségére.
Ilyen feltételek mellett és mivel a fellebbezők nem határozták meg pontosan, hogy milyen szinten kellett volna megállapítani
a tűréshatárt a releváns időpontban, nem tűnik úgy, hogy a hivatásos sportolókra vonatkozó tűréshatár olyan korlátozás lenne,
amely túlmegy azon a mértéken, amely a sportversenyek lefolytatásához és szabályos menetéhez szükséges.
Mivel a fellebbezők egyebekben nem hivatkoztak arra, hogy a jelen ügyben alkalmazandó és kiszabott szankciók túlzó jellegűek,
ezért nem nyert bizonyítást, hogy a szóban forgó doppingellenes szabályozás aránytalan.
Következésképpen a második jogalapot el kell utasítani.

A harmadik jogalapról
A fellebbezők előadják, hogy a vitatott határozat téves jogalkalmazáson alapul, amennyiben 71. pontjában elutasítja arra vonatkozó
érvüket, hogy a NOB szabályai az EK 49. cikkbe ütköznek.
Meg kell azonban jegyezni, hogy a kérelem, amellyel a felperesek az Elsőfokú Bírósághoz fordultak, olyan határozat jogszerűségére
vonatkozik, amelyet a Bizottság Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló első rendeletre vonatkozó 17. tanácsi
rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) értelmében benyújtott panasz alapján
kezdeményezett eljárás befejezésekor hozott. Ebből következően a határozat bírósági felülvizsgálatának feltétlenül az EK 81.
és az EK 82. cikkből eredő versenyszabályokra kell korlátozódnia, és így nem terjedhet ki a Szerződés más rendelkezéseinek
betartására (lásd e tekintetben a C‑171/05. P. sz. Piau‑ügyben 2006. február 23‑án hozott végzés [az EBHT‑ban még nem tették
közzé] 58. pontját).
Ezért függetlenül attól, milyen indokból utasította el a Bizottság a fellebbezők EK 49. cikkre vonatkozó érvelését, az előterjesztett
jogalap hatástalan, és következésképpen ezt is el kell utasítani.
Mindezen megállapításokra tekintettel ezért el kell utasítani a fellebbezők által a vitatott határozattal szemben benyújtott
keresetet.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikkének 1. §‑a értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, vagy ha megalapozott és a Bíróság
maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a
alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes
felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen eljárási szabályzat 69. cikkének 3. §‑a első
bekezdése alapján részleges pernyertesség, illetve kivételes körülmények fennállása esetén a Bíróság elrendelheti a költségeknek
a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit. A 69. cikk 4. §‑ának első
bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
A fellebbezőket, mivel jogalapjaik tekintetében lényegében pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni
kell a jelen eljárásban és az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban felmerült költségek viselésére. A Finn Köztársaság maga viseli
saját költségeit.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T‑313/02. sz., David Meca-Medina és Igor Majcen kontra Bizottság ügyben 2004.
szeptember 30‑án hozott ítéletét hatályon kívül helyezi.
2)
Az Elsőfokú Bírósághoz a T‑313/02. sz. ügyben benyújtott, D. Meca‑Medina és I. Majcen panaszát elutasító, 2002. augusztus
1‑jei bizottsági határozat megsemmisítése iránti keresetet el kell utasítani.
3)
D. Meca-Medinát és I. Majcent kötelezi a jelen eljárásban és az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban felmerült költségek viselésére.
4)
A Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.