CELEX: 62004CJ0168
Tagállami kötelezettségszegés
EK 49. cikk
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
Harmadik államok állampolgárságával rendelkező munkavállalókat alkalmazó vállalkozás
Másik tagállamban szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás
»Európai kiküldetési igazolás«

Keresetével az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az Osztrák Köztársaság – azáltal,
hogy aránytalanul korlátozta a harmadik államok állampolgárságával rendelkező munkavállalók szolgáltatásnyújtás keretében
történő kiküldését a külföldi munkavállalók alkalmazásáról szóló, 1975. március 20‑i osztrák törvény (Ausländerbeschäftigungsgesetz,
BGBl. I., 218/1975., módosította a BGBl. I., 120/1999., a továbbiakban: AuslBG) 18. §-a és a külföldiekről szóló, 1997. július
14‑i törvény (Fremdengesetz, BGBl. I., 75/1997., módosította BGBl. I., 34/2000., a továbbiakban: FrG) 10. §-a (1) bekezdésének
3. pontja által – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér
Az AuslBG a 18. §-ának (1) bekezdésében az olyan munkáltatók számára, akik nem e tagállam területén rendelkeznek székhellyel,
bevezeti az előzetes jóváhagyás megszerzésének kötelezettségét külföldiek ausztriai alkalmazását megelőzően. Valamely tagállamban
székhellyel rendelkező vállalkozás általi kiküldetés esetében egy harmadik állam állampolgárai számára, akik Ausztriában kívánnak
szolgáltatási nyújtani, az AuslBG 18. §-ának (12)–(16) bekezdése különleges eljárást ír elő. Az engedélyt az európai kiküldetési
igazolás váltja fel, amelyet meghatározott feltételek betartása esetén biztosítanak.
Az AuslBG 18. §-ának (12) bekezdése ekként fogalmaz:
„Azon külföldiek alkalmazását, akikre nem vonatkozik az 1. § (2) bekezdésének m) pontja, és akiket az Európai Unió valamely
tagállamának területén székhellyel rendelkező külföldi munkáltató küld ki a szövetségi területre ideiglenes szolgáltatásnyújtás
céljából, a szolgáltatásnyújtás megkezdése előtt be kell jelenteni a foglalkoztatási szolgálat regionális hivatalában. A foglalkoztatási
szolgálat illetékes regionális hivatalának hat héten belül bejelentési igazolást kell kiállítania (európai kiküldetési igazolás).
[…].”
Az európai kiküldetési igazolás kiállítási feltételeit az említett 18. § (13) bekezdése határozza meg. Az igazolást a következő
esetekben állítják ki:
–        ha a harmadik állam állampolgárságával rendelkező kiküldött munkavállaló a vállalkozásnál, a származási tagállamban szabályszerűen
és tartósan legalább egy éve vagy határozatlan idejű munkaszerződés alapján áll alkalmazásban, és
–        ha betartják az osztrák jogszabályban előírt bérezésre, alkalmazásra és szociális biztonságra vonatkozó rendelkezéseket a
kiküldetési időszak során.”
Az FrG szerint a harmadik államok állampolgárságával rendelkező munkavállalóknak, akiket Ausztriába az Európai Unió egy másik
tagállamában székhellyel rendelkező vállalkozás azzal a céllal küld ki, hogy ott szolgáltatást nyújtsanak, vízummal és tartózkodási
engedéllyel kell rendelkezniük ahhoz, hogy osztrák területre léphessenek, és ott tartózkodhassanak.
Az FrG 8. §-ának (1) bekezdése szerint:
„A belépési és tartózkodási engedély a külföldi állampolgároknak kérelemre abban az esetben adható, ha érvényes úti okmányokkal
rendelkeznek, és nem áll fenn semmilyen elutasítási indok (10–12. §). Vízumok csak korlátozott időre adhatók, a tartózkodási
engedélyek határozatlan időre is szólhatnak. A korlátozott idejű vízumok és tartózkodási engedélyek időtartama nem haladhatja
meg az úti okmányok érvényességi idejét. […]”.
Az FrG 10. §-a (1) bekezdésének 3. pontja előírja, hogy meg kell tagadni a belépési vagy tartózkodási engedély kiadását, amennyiben
ezt az engedélyt a vízum nélkül történő osztrák területre lépést követően kell kibocsátani. Ebből a rendelkezésből következik,
hogy ha egy harmadik állam állampolgára jogellenesen lép osztrák területre, akkor a helyzetét helyben már nem lehet jogszerűvé
tenni belépési vagy tartózkodási engedély kibocsátásával.
Végül, a munkaszerződésekről szóló 1993. évi törvény (Arbeitsvertragsrechts-Anpassungsgesetz, BGBl. I., 459/1993., a továbbiakban:
AVRAG), amely az osztrák szabályozásba átültette a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről
szóló, 1996. december 16‑i 96/71/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
2. kötet, 431. o.) az Európai Unió valamely tagállamában székhellyel rendelkező munkáltatónak általános bejelentési kötelezettséget
ír elő. Így az AVRAG 7b. § (3) bekezdése szerint a munkáltató köteles bejelenteni a meghatározott ideig tartó munkavégzés
céljából Ausztriába küldött munkavállalók kiküldetését a jogellenes munka ellenőrzését koordináló központi szolgálatnak legalább
egy héttel a munka megkezdése előtt.
Ebben a tekintetben a munkáltatónak számos információt be kell nyújtania saját magára, a belföldi ügyfélre, a kiküldött munkavállalóra,
a szóban forgó tevékenységre és a bérezésre vonatkozóan. Az említett 7b. § (9) bekezdése bírságot ír elő a bejelentési kötelezettség
megsértése esetére.

A pert megelőző eljárás
A Bizottság, miután panasz érkezett hozzá arra vonatkozóan, hogy a harmadik államok állampolgárai kiküldetésének tárgyában
az ausztriai szabályok nincsenek összhangban az EK 49. cikkben biztosított szabad szolgáltatásnyújtással, 1997. július 14‑én
figyelmeztető levelet intézett az Osztrák Köztársasághoz. A levélben kifejtette, hogy az osztrák jogszabály által megkövetelt
kiküldetési és tartózkodási engedély gátolják a közösségen belüli kereskedelmet. A Bizottság kifogásai közelebbről a kiküldetés
engedélyezésének anyagi feltételeire és a tartózkodási engedély visszautasításának automatikus jellegére vonatkoztak egy vízum
nélkül osztrák területre lépő külföldi munkavállaló esetében.
Válaszában az osztrák kormány az 1997. december 12‑i levelében közölte, hogy a külföldi munkavállalók kiküldésére vonatkozó
nemzeti jogi rendelkezéseket 1998. január 1‑jei hatállyal módosították. A kiküldetés bejelentésére vonatkozóan „európai kiküldetési
igazolás” elnevezésű új eljárást vezettek be, amely felváltotta az engedélyezési eljárást, és amelynek célja a kiküldetés
meghatározott előzetes feltételei meglétének ellenőrzése.
1998. július 2‑án a Bizottság kiegészítő felszólító levelet intézett az Osztrák Köztársasághoz, amelyben közölte, hogy álláspontja
szerint az új eljárás nem egyszerűen bejelentési jellegű, hanem olyan összetett engedélyezési eljárásról van szó, amelyhez
hasonlóakat a Bíróság ítélkezési gyakorlata az EK 49. cikk szerinti korlátozásnak minősített.
Az osztrák kormány a 1998. szeptember 2‑án kelt levelében közölte, hogy az európai kiküldetési igazolás iránti eljárásnak
csak bejelentési jellege van, és az eleget tesz a Bíróság ítélkezési gyakorlata által a tárgyban előírt követelményeknek.
Ezenkívül a tartózkodási engedély automatikus visszautasítására vonatkozó rendelkezés vonatkozásában közölte, hogy a szolgáltatások
szabad nyújtása nem érinti e tagállamoknak azt a lehetőségét, hogy határozzanak a harmadik államok állampolgárainak a területükre
való belépésről és az ott‑tartózkodásról.
Mivel a Bizottság a magyarázatokat nem tartotta elegendőnek, 2002. április 5‑én indokolással ellátott véleményt intézett az
Osztrák Köztársasághoz, amelyben felszólította a tagállamot, hogy a vélemény kézhezvételétől számított két hónapon belül tegye
meg az annak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket. Úgy vélte, hogy az osztrák jogszabálynak megfelelő kiküldetési eljárással
járó adminisztratív terhek, valamint a belépési és tartózkodási engedély nélkül osztrák területre lépett kiküldött munkavállaló
helyzete jogszerűvé tételének lehetetlensége elriasztó hatásúak egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás számára,
így ezek a rendelkezések a szolgáltatásnyújtás szabadságának akadályát képezik.
Az osztrák kormány 2002. június 7‑i válaszában közölte, hogy az európai kiküldetési igazolásra vonatkozó szabályokat a kiküldött
munkavállalóknak az esetleges visszaélésekkel szembeni védelmének szükségessége indokolja, míg az automatikus visszautasítási
záradék a tagállamoknak a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai
között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás
végrehajtásáról szóló, Schengenben (Luxemburg), 1990. június 19‑én kelt egyezmény (HL 2000. L 239., 19. o.; magyar nyelvű
különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o.; a továbbiakban: SMVE) alapján a tagállamoknak engedélyezett jogosultságokon alapul.
A Bizottság, mivel úgy ítélte meg, hogy az Osztrák Köztársaság nem tett eleget az indokolással ellátott véleményben foglaltaknak,
benyújtotta jelen keresetet.

A keresetről

A felek érvei
A Bizottság úgy véli, hogy az európai kiküldetési igazolás kiállítás iránti eljárás, valamint a tartózkodási engedély automatikus
visszautasításának lehetősége, amennyiben a kiküldött munkavállaló belépési vagy tartózkodási engedély nélkül lép osztrák
területre, a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EK 49. cikke által tiltott korlátozásának minősülnek, amelyek nem igazolhatók
az Osztrák Köztársaság által hivatkozott célokkal.
.Az osztrák kormány nem vitatja azt a tényt, hogy az AuslBG 18. §-ának és az FrG 10. §-ának rendelkezései a szolgáltatásnyújtás
szabadsága korlátozásának minősülnek. A Bíróság ítélkezési gyakorlatára, különösen a C‑49/98., C‑50/98., C‑52/98–C‑54/98.
és C‑68/98–C‑71/98. sz., Finalarte és társai ügyben 2001. október 25‑én hozott ítéletre (EBHT 2001., I‑7831. o.) és a C‑164/99. sz.
Portugaia Construções ügyben 2002. január 22‑én hozott ítéletre (EBHT 2001., I‑787. o.) hivatkozva azonban úgy véli, hogy
az említett korlátozásokat közérdeken alapuló kényszerítő okok igazolják, az AuslBG 18. §-ának rendelkezései esetében a munkavállalók
védelme és az FrG 10. §-a esetében a közrend és a közbiztonság védelme. Ebben a tekintetben a rendelkezések arányban állnak
az általuk elérni kívánt célokkal.
Az európai kiküldetési igazolás kiállítása iránti eljárásáról
A Bizottság először is azt állítja, hogy az európai kiküldetési igazolást nem egy tisztán bejelentési eljárást követően állítják
ki, hanem az valódi hatósági engedélynek minősül. Azt ugyanis csak az AuslBG 18. §-a (13) bekezdésében előírt feltételeknek
az illetékes nemzeti hatóságok által való megvizsgálást követően állítják ki. Végeredményben az európai kiküldetési igazolás
osztrák területen szükséges előfeltétele bármilyen szolgáltatás nyújtásának, amennyiben az szükséges a kiküldött munkavállalók
tartózkodási engedélyének megszerzéséhez, mivel a szolgáltatásnyújtás megkezdése ezen igazolás megszerzését megelőzően az
említett tartózkodási engedély automatikus visszautasítását vonja maga után.
A Bizottság ezenkívül előterjeszti, hogy még amennyiben az európai kiküldetési igazolás csak formális jellegű lenne is, a
kettős eljárás fennállása, azaz a vízumeljárás és a kiküldetési igazolás iránti eljárás, önmagában a szolgáltatásnyújtás szabadsága
elve aránytalan korlátozásának minősülne, ahogyan az a C‑43/93. sz. Vander Elst‑ügyben 1994. augusztus 9‑én hozott ítéletből
(EBHT 1994., I‑3803. o.) következik.
Ugyanis az európai kiküldetési igazolás megszerzésére vonatkozó kötelezettség a valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező
azon szolgáltatásnyújtók számára, amelyek harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalókat kívánnak osztrák területre
kiküldeni, kiegészítve az FrG által előírt vízumeljárással és az AVRAG bejelentési eljárásával, sérti az arányosság elvét.
Ebben a tekintetben az osztrák kormány által hivatkozott célok kevésbé kényszerítő intézkedésekkel is elérhetők.
Az osztrák kormány állítása szerint az európai kiküldetési igazolás nyújtására vonatkozó eljárás nem olyan nehézkes, mint
ahogyan azt a Bizottság leírja.
Az osztrák kormány szerint egyrészt az európai kiküldetési igazolás bejelentési jellegű eljárás. Erre utal az e formalitás
megsértése esetére előírt bírság alacsony összege is. Ezenfelül rugalmas eljárásról van szó, mivel az AuslBG 18. §-ának (16) bekezdése
annak kezdeményezését lehetővé teszi a kiküldetésben érintett különböző személyeknek.
Másrészt az osztrák kormány szerint nem lehet kettős eljárásról beszélni, mivel az európai kiküldetési igazolásra vonatkozó
eljárásnak más a célja, mint a tartózkodási engedélyre vonatkozó eljárásnak, mivel minden egyes esetben különböznek az illetékes
hatóságok által lefolytatott ellenőrzések.
A Bizottság másodsorban vitatja az európai kiküldetési igazolás kiadásának lényeges feltételeit.
Egyrészt az AuslBG 18. §-a (13) bekezdésének 2. pontjában előírt határon átnyúló szolgáltatásnyújtás keretében a nemzeti bérezési
és foglalkoztatási feltételek tiszteletben tartásának biztosítását már a 96/71 irányelv is előírja, amelyet az osztrák jogba
az AVRAG ültetett át. Mivel az említett irányelv rendelkezései előírják a feltételek utólagos ellenőrzésének lehetőségét,
az osztrák hatóságok egy kevésbé kényszerítő eszközzel rendelkeznek az említett feltételek betartásának biztosítására.
Másrészt az AuslBG 18. §-a (13) bekezdése 1. pontjában előírt legalább egy éves előzetes foglalkoztatás vagy határozatlan
idejű munkaszerződés követelménye esetében a Bizottság úgy véli, hogy a fent hivatkozott Vander Elst ügyben hozott ítéletben
alkalmazott „szabályszerű és szokásos” kifejezés nem igazolhat a jelen ügyben előfordulóhoz hasonló jellegű időbeli és jogi
korlátozást. Ez a kifejezés ugyanis szorosan kapcsolódik a Bíróság számára az abban az esetben előzetes döntéshozatalra előterjesztett
kérdés kontextusához.
Végül, az osztrák kormány által hivatkozott gazdasági jellegű érvek nem igazolják a szolgáltatásnyújtás szabadságának ilyen
korlátozását, mivel a Bíróság kifejezetten kizárta a C‑113/89. sz. Rush Portuguesa ügyben 1990. március 27‑én hozott ítéletében
(EBHT 1990., I‑1417. o.) és a fent hivatkozott Finalarte és társai ügyben hozott ítéletében, hogy egy tagállam a munkaerőpiachoz
kapcsolódó megfontolásokra hivatkozzon. A munkavállalók védelméhez kapcsolódó indok esetében az előzetes alkalmazási időtartam
követelménye negatív hatással lett volna a harmadik államok állampolgáraira, amennyiben egy ilyen rendelkezés akadályozza
az alkalmazásukat. Egyebekben ez a rendelkezés teljesen aránytalan volna a szolgáltatások alkalmi nyújtása esetében.
Az osztrák kormány előterjeszti, hogy az AVRAG rendelkezései önmagukban nem elegendőek arra, hogy lehetővé tegyék a harmadik
államok állampolgárságával rendelkező munkavállalók kiküldését, ami igazolja az európai kiküldetési igazolás iránti eljárásban
előírt kiegészítő követelményeket.
Végeredményben a szóban forgó jogszabály csak átülteti a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, ahogyan az a fent hivatkozott Vander
Elst ügyben hozott ítéletből következik, amelynek értelmében a harmadik állam állampolgárságával rendelkező kiküldött munkavállalóknak
„szabályszerű és tartós” munkaviszonnyal kell rendelkezniük a kiküldetési igazolás megszerzéséhez. Ebben a vonatkozásban a
munkavállalónak legalább egyéves munkaviszonnyal vagy határozatlan idejű munkaszerződéssel kell bizonyítania, hogy meghatározott
kapcsolat fűzi a munkáltatóhoz. Ez a követelmény lehetővé teszi a kiküldött munkavállaló védelmét az esetleges visszaélésekkel
szemben.
A belépési és tartózkodási engedély automatikus visszautasításáról
A Bizottság előterjeszti, hogy a szolgáltatás szabad nyújtása keretében valamennyi szolgáltatást nyújtó „származtatott jogot”
biztosít alkalmazottainak arra, hogy a szolgáltatás nyújtásához szükséges időtartamra tartózkodási engedélyt kapjanak. Amennyiben
a kiküldött munkavállalók nem kívánnak a kiküldetési tagállam munkaerőpiacára lépni, az FrG 10. §-a (1) bekezdésének 3. pontjában
előírt automatikus visszautasítási ok aránytalan a közrend és a közbiztonság megóvásának céljával.
Ugyanis harmadik államok azon állampolgárainak adott vízum, akiknek a tartózkodási joga a közösségi jogból következik, tisztán
formális jellegű, és azt automatikusan el kell ismerni. Így a területre való „formálisan jogellenes” belépés jelentősen csökkenti
a szolgáltatások szabad nyújtását, és azokat bizonyos ágazatokban illuzórikussá teszi. Ebben a vonatkozásban az osztrák hatóságok
kevésbé korlátozó, azonban ugyanolyan hatékony eszközökkel rendelkeznek annak ellenőrzésére, hogy a harmadik állam állampolgára
fenyegetést jelent‑e a közrend és a közbiztonság számára.
Az osztrák kormány előterjeszti, hogy a schengeni egyezmény részes államai által kiállított tartózkodási engedéllyel rendelkező
munkavállalókat, akiket három hónapnál rövidebb időtartamra küldtek ki Ausztriába, nem érintheti a belépési és tartózkodási
engedélyek automatikus visszautasítási oka.
Az osztrák kormány rámutat, hogy meg kell különböztetni az európai kiküldetési igazolás iránti eljárást a belépési és tartózkodási
engedélyre vonatkozó eljárástól. Így a második nem a szolgáltatások szabad nyújtására vonatkozik, hanem a külföldiekre vonatkozó
jogra. E körülmények között a területre való belépés jogszerűsége nem kizárólag a kiküldetés jogszerűségétől függ, hanem az
idegenrendészethez kapcsolódó egyéb tényezőktől is.
Az osztrák kormány ezenkívül úgy véli, hogy a kiküldetési tagállamnak képesnek kell lennie annak ellenőrzésére, hogy egy személy
fenyegetést jelent‑e a közrendre és a közbiztonságra, illetve vonatkozik‑e rá tartózkodási tilalom osztrák területen. Állítása
szerint nem célszerű a tartózkodási tilalmat olyan személlyel szemben elrendelni, aki tartózkodási engedélyt igényel, azonban
már osztrák területen tartózkodik.

A Bíróság álláspontja
Bevezetésként rá kell mutatni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 49. cikk nemcsak a más tagállamban letelepedett
szolgáltatóval szemben a nemzetisége alapján alkalmazott minden megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem ugyanúgy valamennyi
korlátozás megszüntetését akkor is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó
szolgáltatókra, amennyiben azok akadályozzák, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik egy másik tagállamban letelepedett szolgáltató
szolgáltatásait, ahol az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat (lásd többek között a fent hivatkozott Portugaia Construções
ügyben hozott ítélet 16. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Mindazonáltal a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó hatása ellenére is igazolható az a nemzeti szabályozás, amely közösségi
szintű harmonizáció tárgyát nem képező területre vonatkozik, és amely különbségtétel nélkül alkalmazandó minden, az érintett
tagállam területén tevékenységet végző személy vagy vállalkozás tekintetében, feltéve hogy olyan közérdeken alapuló kényszerítő
indokot szolgál, amelyet még nem védenek a szolgáltatóra a székhelye szerinti tagállamban vonatkozó szabályok, alkalmas céljainak
elérésére, továbbá nem haladja meg a céljai eléréséhez szükséges mértéket (lásd a C‑369/96. és C‑376/96. sz., Arblade és társai
ügyben 1999. november 23‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8453. o.] 34. és 35. pontját, valamint a fent hivatkozott Portugaia
Construções ügyben hozott ítélet 19. pontját).
Mivel a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalóknak a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás keretében történő
kiküldetésének kérdését nem harmonizálták közösségi szinten, a jelen ítélet két előző pontjában hivatkozott elvek fényében
kell vizsgálni, hogy a munkavállalók kiküldésének tárgyában az osztrák jogszabály összeegyeztethető‑e az EK 49. cikkel.
Az AuslBG 18. §-ának (12)–(16) bekezdésében előírt európai kiküldetési igazolás megszerzésének követelményére alapított első
kifogásról
Nem vitatható, hogy az AuslBG 18. §-a (12)–(16) bekezdése alapján egy harmadik államban honos munkavállalókat osztrák területre
kiküldeni kívánó, szolgáltatási tevékenységet végző vállalkozás által teljesítendő követelmények az általuk képviselt adminisztratív
terhek miatt, különösen az európai kiküldetési igazolás kiállításához szükséges hathetes határidő miatt, akadályozzák a tervezett
kiküldetést, és következésképpen e vállalkozás szolgáltatási tevékenységének kifejtését (lásd ebben az értelemben a C‑445/03. sz.,
Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10191. o.] 23. pontját és a hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
A harmadik államban honos munkavállalóknak egy szolgáltatási tevékenységet végző közösségi vállalkozás által történő kiküldetése
tekintetében már megállapításra került, hogy e szabadság EK 49. cikk értelmében vett korlátozásának minősül az a nemzeti szabályozás,
amely a más tagállamban letelepedett vállalkozás által a nemzeti területen végzett szolgáltatásnyújtást közigazgatási engedély
kibocsátásához köti (lásd a fent hivatkozott Vander Elst‑ügyben hozott ítélet 15. pontját és a Bizottság kontra Luxemburg
ügyben hozott ítélet 24. pontját).
Ebben a tekintetben, az osztrák kormány által előterjesztettekkel ellentétben az európai kiküldetési igazolás iránti eljárás
engedélyezési eljárási jelleggel rendelkezik. Ugyanis amennyiben ennek az igazolásnak a kiállítása nélkülözhetetlen a kiküldetéshez,
és arra csak az AuslBG 18. §-ának (13) bekezdésében előírt feltételek illetékes nemzeti hatóságok általi ellenőrzését követően
kerülhet sor, nem lehet arra hivatkozni, hogy csak egyszerű formális eljárásról van szó.
Az ilyen eljárás ezenkívül annál inkább megnehezítheti, sőt lehetetlenné teheti a harmadik állam állampolgárságával rendelkező
munkavállalók alkalmazása útján való szolgáltatásnyújtást, mert az említett igazolás iránti kérelem feldolgozási ideje elérheti
a hat hetet.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság elismerte, a tagállamoknak jogukban áll ellenőrizni a szolgáltatások nyújtására vonatkozó
nemzeti és közösségi jogszabályok betartását. Ugyancsak elismerte a közérdeken alapuló kényszerítő indokok által igazolt követelmények
betartásának vizsgálatához szükséges ellenőrző intézkedések szükségességét (a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott
ítélet 38. pontja). A Bíróság azonban azt is megállapította, hogy ezek az ellenőrzések tiszteletben kell, hogy tartsák a közösségi
jog által emelt korlátokat, és nem tehetik illuzórikussá a szolgáltatásnyújtás szabadságát (lásd a fent hivatkozott Rush Portuguesa
ügyben hozott ítélet 17. pontját).
Ilyen körülmények között meg kell vizsgálni, hogy indokolja‑e valamely közérdek a szolgáltatásnyújtás szabadságának az AuslBG 18. §-ának
(12)–(16) bekezdéséből eredő korlátozását, és adott esetben az szükséges‑e ezen cél hatékony és megfelelő eszközökkel való
eléréséhez (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 26. pontját és a C‑244/04. sz., Bizottság
kontra Németország ügyben 2006. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑885. o.] 37. pontját).
A jelen esetben az AuslBG 18. §-ának (12)–(16) bekezdésében foglalt követelmények indokolásaként egyrészről a munkavállalók
védelméhez, másrészről a munkaerőpiac stabilitásához fűződő indokokra hivatkoznak.
Először is az osztrák kormány arra hivatkozik, hogy a szolgáltatások szabad nyújtása keretében szükséges ügyelni arra, hogy
teljesüljenek a kiküldetési feltételek. Ebben a vonatkozásban annak biztosításáról van szó, hogy a kiküldő vállalkozás ne
éljen vissza a kiküldött munkavállalók kárára az EK‑Szerződés által ráruházott joggal. Közelebbről, e kormány szerint az AuslBG 18. §-ának
(13) bekezdésében előírt kiállítási feltételek arra irányulnak, hogy kizárják a harmadik államokból érkező munkaerő mértéktelen
kihasználását, és különösen azt, hogy utóbbit kizárólag kiküldetés céljából alkalmazzák.
A munkavállalók védelme valóban szerepel a Bíróság által elismert közérdeken alapuló kényszerítő okok között (lásd különösen
a fent hivatkozott Finalarte és társai [33. pont] és Portugaia Construçes [20. pont] ügyben hozott ítéleteket). Szintén igaz,
hogy nem ellentétes a közösségi joggal, ha a tagállamok a jogszabályaik vagy a szociális partnerek között létrejött kollektív
szerződések hatályát minden személyre kiterjesztik, aki a területükön ellenszolgáltatás fejében – akár időleges jelleggel –
munkát végez, bármely államban is legyen a munkáltató székhelye, és hogy a közösségi jog nem tiltja, hogy a tagállamok ezeknek
a szabályoknak megfelelő eszközökkel érvényt szerezzenek (lásd a 62/81. és 63/81. sz., Seco és Desquenne & Giral ügyben 1982.
február 3‑án hozott ítéletet [EBHT 1982., 223. o., 14. pont]), amennyiben ezt nem biztosítják azok az azonos vagy hasonló
jellegű kötelezettségek, amelyek a vállalkozást a székhelye szerinti tagállamban már terhelik (lásd a fent hivatkozott Bizottság
kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 29. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az AuslBG 18. §-ának (12)–(16) bekezdésében előírt európai kiküldetési igazolást azonban nem lehet a hivatkozott cél elérésére
alkalmas eszköznek minősíteni.
Ugyanis egyrészt mivel előírja az osztrák bérezési és alkalmazási feltételek rendszeres betartását, az ilyen eljárás nem veszi
figyelembe azokat a munkavállalók védelmére vonatkozó intézkedéseket, amelyeknek a kiküldetéssel élni kívánó vállalkozást
a székhelye szerinti államban alávetették, különösen az érintett tagállam joga vagy az Európai Közösség és az érintett harmadik
állam között esetleg létrejött együttműködési megállapodás szerinti munka‑ és díjazási feltételek terén, és amely intézkedések
alkalmazása kizárja a munkavállalók kihasználásának és a vállalkozások közötti verseny hátrányos befolyásolásának értékelhető
veszélyét (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Vander Elst‑ügyben hozott ítélet 25. pontját és a Bizottság kontra
Luxemburg ügyben hozott ítélet 35. pontját).
Másrészről az európai kiküldetési igazolás kibocsátásának függővé tétele attól, hogy legalább egyéves, vagy határozatlan idejű
munkaszerződés álljon fenn, ez az intézkedés meghaladja azt, ami a szociális védelem célja érdekében a szolgáltatásnyújtás
harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalók kiküldetése útján való végzésének szükséges feltételeként megkövetelhető
(a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 32. és 33. pontja és a Bizottság kontra Németország ügyben
hozott ítélet 58. pontja).
Egyébként az osztrák kormány nem hivatkozhat a Bíróság által a fent hivatkozott Vander Elst‑ügyben hozott ítélet 26. pontjában
használt megfogalmazásra annak alátámasztására, hogy a kiküldetést megelőző munkaviszonynak ez a követelménye lehetővé teszi
annak ellenőrzését, hogy a harmadik állam állampolgárságával rendelkező kiküldött munkavállalók szabályszerű és tartós munkaviszonnyal
rendelkeznek‑e abban a tagállamban, ahol az őket foglalkoztató vállalkozás székhelye van. Ezzel kapcsolatban emlékeztetni
kell arra, hogy a Bíróság a „szabályszerű és tartós munkaviszony” fogalmát nem kötötte olyan feltételhez, hogy a lakóhely
vagy a munkaviszony a szolgáltatást nyújtó vállalkozás székhelye szerinti tagállamban meghatározott ideig álljon fenn (lásd
a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 55. pontját).
E tekintetben ugyanilyen hatékony és a kérdéses követelménynél kevésbé korlátozó intézkedés a szolgáltatást nyújtó vállalkozás
kötelezése az AVRAG keretei között arra, hogy előzetesen értesítse a helyi hatóságokat egy vagy több kiküldött munkavállalója
tartózkodásáról, e tartózkodás előrelátható időtartamáról és a kiküldetést indokoló szolgáltatásról vagy szolgáltatásokról.
Ez lehetővé tenné e hatóságok számára az osztrák szociális és bérszabályozás betartásának ellenőrzését a kiküldetés időtartama
alatt, figyelembe véve azokat a kötelezettségeket, amelyek a vállalkozást már a székhelye szerinti állam szociális joga alapján
terhelik.
Ebből következően az európai kiküldetési igazolás iránti eljárás meghaladja a munkavállalók védelme célkitűzésének megvalósításához
szükséges mértéket.
Másodsorban, az osztrák kormány hangsúlyozza, hogy az európai kiküldetési igazolás iránti eljárással annak elkerülésére törekszik,
hogy a nemzeti munkaerőpiacot megzavarja a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalók beáramlása.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egy valamely tagállamban letelepedett vállalkozás által alkalmazott munkavállalók,
akiket egy másik tagállamba azzal a céllal küldenek ki, hogy ott szolgáltatást nyújtsanak, nem szándékoznak belépni e második
tagállam munkaerőpiacára, mivel kiküldetésük teljesítését követően visszatérnek a származásuk vagy lakóhelyük szerinti országba
(lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 38. pontját).
Egy tagállam valóban ellenőrizheti, hogy egy másik tagállamban letelepedett vállalkozás, amely a területére harmadik állam
állampolgárságával rendelkező munkavállalót küld ki, nem használja‑ fel a szolgáltatásnyújtás szabadságát az érintett szolgáltatás
teljesítésétől eltérő célra, például munkaközvetítésre vagy munkavállalók rendelkezésre bocsátására (lásd a fent hivatkozott
Rush Portuguesa ügyben hozott ítélet 17. pontját és a Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 39. pontját). Az európai
kiküldetési igazolás azonban nem tekinthető megfelelő eszköznek az osztrák kormány által hivatkozott cél eléréséhez.
Az AVRAG‑ban előírt előzetes bejelentésre vonatkozó eljárás alapján szolgáltatott információk, amelyekre a jelen ítélet 52. pontjában
emlékeztet, valamint a tartózkodásiengedély‑odaítélési eljárás keretében átadott információk lehetővé teszik az osztrák hatóságok
számára, hogy meggyőződjenek arról, hogy az érintett munkavállalók helyzete jogszerű abban a tagállamban, ahol a vállalkozás
alkalmazza őket, különösen a lakóhelyüket, munkavállalási engedélyüket és a társadalombiztosításukat illetően, valamint a
kérdéses követelményekhez képest kevésbé korlátozó és azokhoz hasonlóan hatékony garanciát jelentenek az említett hatóságok
számára arra vonatkozóan, hogy e munkavállalók helyzete jogszerű, illetve hogy azok főtevékenységüket abban a tagállamban
fejtik ki, ahol a szolgáltatási tevékenységet végző vállalkozás letelepedett.
Ebből következően az európai kiküldetési igazolás iránti eljárást nem igazolja a munkaerő‑piaci zavarok elkerülésének célja,
ezért úgy kell tekinteni, hogy az nem áll arányban az Osztrák Köztársaság által elérni kívánt célokkal.
A FrG 10. §-a (1) bekezdésének 3. pontjában előírt belépési és tartózkodási engedély megtagadásának automatikus jellegére
alapított második kifogásról
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a harmadik állam állampolgárainak valamely tagállam területére való belépésének és
tartózkodásának kérdését egy másik tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatást nyújtó vállalkozás általi kiküldetés keretében
nem harmonizálták közösségi szinten.
Az e tárgyra vonatkozó tagállami ellenőrzés azonban nem veszélyeztetheti az említett állampolgárokat alkalmazó vállalkozás
szolgáltatásnyújtási szabadságát (a fent hivatkozott Seco és Desquenne & Giral ügyben hozott ítélet 12. pontja).
A jelen esetben az FrG 10. §-a (1) bekezdésének 3. pontja azáltal, hogy egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás
által jogszerűen kiküldött harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállaló helyzete jogszerűvé tételének lehetőségét
teljesen kizárja, amennyiben a munkavállaló az osztrák szabályozás által előírt vízum nélkül lép az osztrák területre, korlátozza
e vállalkozás szolgáltatásnyújtási tevékenységének végzését. Ez a rendelkezés ugyanis a kérdéses munkavállalót kiteszi a nemzeti
területről való kiutasítás kockázatának, ami veszélyezteti a tervezett kiküldetést.
Ahogyan a főtanácsnok indítványának 105. pontjában hangsúlyozta, a szolgáltatást nyújtó vállalkozás, amely el kívánja kerülni
az ilyen helyzet jogszerűvé tételének lehetetlenségéhez kapcsolódó problémákat, köteles még a kiküldetést megelőzően arra
ügyelni, hogy valamennyi, e kiküldetés által érintett munkavállaló rendelkezzen az osztrák területre való belépést lehetővé
tevő engedéllyel, ami alkalmas arra, hogy eltántorítson egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozást attól, hogy
Ausztriában harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalók kiküldése útján nyújtson szolgáltatást.
Az osztrák kormány azonban egy ilyen korlátozást a közrend és a közbiztonság megóvásához kapcsolódó indokokkal igazol.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ilyen igazolásra kizárólag egy alapvető társadalmi érdeket
érintő, valós és megfelelően súlyos esetben lehet hivatkozni (lásd a C‑114/97. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben
1998. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑6717. o.] 46. pontját és a C‑36/02. sz. Omega‑ügyben 2004. október 14‑én
hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9609. o.] 30. pontját).
Az valóban nem vitatható, hogy egy harmadik állam olyan állampolgárának belépése valamely tagállam területére, amely állampolgárra
vízumkötelezettség vonatkozik, vízum nélkül jogsértésnek minősül. Ahogyan azonban arra a főtanácsnok indítványának 110. pontjában
utalt, egy harmadik állam állampolgárságával rendelkező kiküldött munkavállaló számára, aki a szükséges vízum nélkül lépett
nemzeti területre, a belépési vagy tartózkodási engedély kiadásának automatikus visszautasítása annál is inkább nincs arányban
az elkövetett jogsértés súlyával, mert figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy a kiküldött munkavállaló, aki nem rendelkezik
vízummal, jogszerű helyzetben van a tagállamban, amelyből kiküldték, valamint a kiküldetésre vonatkozó osztrák jogszabályokra
tekintettel sem jelenthet veszélyt a közrendre vagy közbiztonságra.
Ezenkívül nincs jelentőségük az osztrák kormány arra vonatkozó érveinek, hogy korlátozott a száma a harmadik államok azon
állampolgárainak, akikre ezt az automatikus visszautasítási kötelezettséget alkalmazni lehet, és hogy nem célszerű tartózkodási
tilalmat elrendelni egy harmadik állam osztrák területen tartózkodó állampolgárával szemben. Ugyanis a jelen ítélet 52. és
57. pontjában említett kiküldetést megelőző bejelentés keretében szolgáltatott információk alapján az illetékes nemzeti hatóságoknak
lehetőségük van esetről esetre megtenni a szükséges intézkedéseket, amennyiben úgy tűnik, hogy egy kiküldendő munkavállaló
fenyegetést jelent a közrendre és a közbiztonságra a munkavállaló osztrák területre lépését megelőzően.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a belépési és tartózkodási engedély visszautasításának automatikus jellege egy
harmadik állam állampolgárságával rendelkező jogszerűen kiküldött munkavállalóval szemben, amennyiben az vízum nélkül lép
osztrák területre, nem áll arányban az általa elérni kívánt céllal.
Az előzőekből következik, hogy az Osztrák Köztársaság – egyrészt azáltal, hogy a harmadik állam állampolgárságával rendelkező
munkavállalóknak egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás általi kiküldését az AuslBG 18. §-ának (12)–(16) bekezdésében
előírt „európai kiküldetési igazolás” megszerzésétől tette függővé, amelynek kiállítása először is szükségessé teszi, hogy
az érintett munkavállalókat az említett vállalkozás legalább egy éve foglalkoztassa, vagy azzal határozatlan idejű munkaszerződésük
álljon fenn, másodszor, hogy bizonyítsák az osztrák alkalmazási és bérezési feltételek betartását, másrészt azáltal, hogy
az FrG 10. §-a (1) bekezdésének 3. pontjában eltérési lehetőség nélkül írta elő a belépési és tartózkodási engedély automatikus
visszautasítási okaként azt, ha valamely harmadik állam állampolgárságával rendelkező, egy másik tagállamban székhellyel rendelkező
vállalkozás által jogszerűen kiküldött munkavállalók vízum nélkül lépnek a nemzeti területre, és így nem biztosított lehetőséget
helyzetük jogszerűvé tételére – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Az Osztrák Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Osztrák Köztársaság – egyrészt azáltal, hogy a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalóknak egy másik
tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás általi kiküldését a külföldi munkavállalók alkalmazásáról szóló osztrák törvény
(Ausländerbeschäftigungsgesetz) 18. §-ának (12)–(16) bekezdésében előírt „európai kiküldetési igazolás” megszerzésétől tette
függővé, amelynek kiállítása először is szükségessé teszi, hogy az érintett munkavállalókat az említett vállalkozás legalább
egy éve foglalkoztassa, vagy azzal határozatlan idejű munkaszerződésük álljon fenn, másodszor, hogy bizonyítsák az osztrák
alkalmazási és bérezési feltételek betartását, másrészt azáltal, hogy a külföldiekről szóló törvény (Fremdengesetz) 10. §-a
(1) bekezdésének 3. pontjában eltérési lehetőség nélkül írta elő a belépési és tartózkodási engedély automatikus visszautasítási
okaként azt, ha valamely harmadik állam állampolgárságával rendelkező, egy másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás
által jogszerűen kiküldött munkavállalók vízum nélkül lépnek a nemzeti területre, és így nem biztosított lehetőséget helyzetük
jogszerűvé tételére – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság az Osztrák Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.