CELEX: 62005CJ0232
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Riigiabi
Scott Paper SA/Kimberly-Clarkile antud abi
Tagasinõudmise kohustus
Täitmata jätmine siseriikliku korra kohaldamise tõttu
Siseriiklik menetlusautonoomia
Piirid
"Kohest ja tõhusat täitmist võimaldav siseriiklik kord" määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 14 lõike 3 tähenduses
Siseriiklik kord, mis näeb ette siseriiklike ametiasutuste poolt väljastatud sissenõudekorralduste vastu esitatud hagide peatava mõju

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole määratud tähtaja
jooksul täitnud komisjoni 12. juuli 2000. aasta otsust 2002/14/EÜ riigiabi kohta, mida Prantsusmaa andis Scott Paper SA/Kimberly-Clarkile
(EÜT 2002, L 12, lk 1), siis on Prantsuse Vabariik rikkunud EÜ artikli 249 neljandast lõigust, samuti kõnealuse otsuse artiklitest 2
ja 3 tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu
artikli [88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 14 lõige 3 kehtestab ühisturuga kokkusobimatuks
tunnistatud riigiabi tagastamise reeglid:
„Ilma et see piiraks Euroopa Ühenduste Kohtu poolt vastavalt asutamislepingu artiklile 185 [nüüd EÜ artikkel 242] tehtud korralduste
kohaldamist, toimub tagastamine viivitamata ja vastavalt kõnealuse liikmesriigi siseriiklikus õiguses kehtivale korrale, tingimusel
et see võimaldab komisjoni otsuse kohest ja tõhusat täitmist. Sel eesmärgil ja juhuks, kui toimub siseriikliku kohtu menetlus,
peavad kõnealused liikmesriigid võtma kõik vajalikud ja nende vastavas õigussüsteemis kättesaadavad meetmed, sealhulgas ajutised
meetmed, ilma et see piiraks ühenduse õiguse kohaldamist.”

Siseriiklikud õigusnormid
Code de justice administrative’i (haldusmenetluse seadustik) artikkel L4 sätestab:
„Kui erinormidest ei tulene teisiti, ei ole kaebusel otsuse täitmist peatavat toimet, juhul kui kohus ei määra teisiti.”
Sellise erinormina sätestab 29. detsembri 1992. aasta dekreet nr 92-1369, millega muudetakse 29. detsembri 1962. aasta dekreeti
nr 62-1587, mis käsitleb riigi raamatupidamisarvestuse üldreegleid ja sätestab nimetatud dekreedi artiklis 80 nimetatud võlgnevuste
riigi ees sissenõudmise eeskirjad (
JORF
, 30.12.1992, lk 17954), riigi või siseriiklike avalik-õiguslike asutuste poolt välja antud sissenõudekorralduste osas, et:
„Võlgnikud võivad eespool nimetatud 29. detsembri 1962. aasta dekreedi artiklis 85 nimetatud sissenõudekorraldused vaidlustada,
esitades vastuväite võla, selle suuruse või sissenõutavuse kohta või vaidlustada sissenõudmistoimingu sissenõudekorralduse
formaalse kehtivuse vaidlustamisega.
Muude sissenõudekorralduste suhtes võib vaidlustada sissenõudetoimingud.
Nende vaidlustamiste puhul peatatakse sissenõudmine.”
Kohalike omavalitsusüksuste ja kohalike ametiasutuste poolt väljastatud sissenõudekorralduste osas sätestab Code général des
collectivités territoriales’i (kohalike omavalitsusüksuste seadustik) 12. aprilli 1996. aasta seadusega nr 96‑314 (
JORF
, 13.4.1996, lk 5707) lisatud artikli L1617-5, 1 teine lõik, et „kohalike omavalitsusüksuste või kohalike ametiasustuste poolt
kindlaksmääratud ja sissenõudmisele pööratud võla vaidlustamise eesmärgil kohtusse pöördumine peatab selle dokumendi alusel
sissenõudmise täitmise”.

Kohtueelne menetlus

Otsuse 2002/14 taust
Ameerika Ühendriikide õiguse alusel loodud äriühing Scott Paper Company ostis 1969. aastal Prantsuse õiguse alusel loodud
äriühingu Bouton Brochard ning asutas eraldi äriühingu Bouton Brochard Scott SA (edaspidi „Bouton Brochard Scott”), kes võttis
üle Bouton Brochard’i tegevuse.
Bouton Brochard Scott otsustas 1986. aastal rajada Prantsusmaale tehase ning valis selle tarbeks välja Loiret’ departemangus
Orléans’is La Saussaye tööstuspiirkonnas asuva maa-ala.
Orléans’i linn ja nimetatud departemang tegid 31. augustil 1987 Bouton Brochard Scottile mitmeid soodustusi. Esiteks müüsid
need omavalitsusüksused talle soodustingimustel nimetatud tööstuspiirkonnas asuva 48 hektari suuruse maa-ala. Teiseks kohustusid
need omavalitsusüksused välja arvutama reoveetasud vastavalt soodusmäärale.
Bouton Brochard Scott nimetati 1987. aasta novembris ümber Scott SA-ks (edaspidi „Scott”).
Scotti aktsiad ostis 1996. aasta jaanuaris Kimberly-Clark Corporation (edaspidi „Kimberly-Clark”).
Viimane teatas 1998. aasta jaanuaris kõnealuse tehase sulgemisest ning selle vara, s.o kinnistu ja paberitehase, ostis 1998. aasta
juunis Procter&Gamble.
Komisjon võttis 12. juulil 2000 vastu otsuse 2002/14, mille artikliga 1 tunnistati Prantsuse Vabariigi poolt Scottile antud
riigiabi, mis seisnes kinnistu soodushinnas (diskonteeritud väärtus 12,3 miljonit eurot) ja soodushinnaga reoveetasude lubamises
(summa määravad Prantsuse ametivõimud) (edaspidi „kõnealune abi”), ühisturuga kokkusobimatuks.
Otsuse 2002/14 artikkel 2 ütleb:
„1.      Prantsuse Vabariik võtab kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt artiklis 1 märgitud ja tema käsutusse ebaseaduslikult juba
antud [kõnealune] abi tagasi saada.
2.      Tagastamine toimub viivitamata ja vastavalt siseriiklikus õiguses kehtivale korrale, tingimusel et see võimaldab käesoleva
otsuse kohest ja tõhusat täitmist. […]”
Kõnealuse otsuse artikkel 3 ütleb:
„Prantsusmaa teavitab komisjoni kahe kuu jooksul alates käesoleva otsuse teatavaks tegemisest meetmetest, mida ta on käesoleva
otsuse täitmiseks võtnud.”
Otsus 2002/14 tehti Prantsuse Vabariigile teatavaks 31. juulil 2000.
Scott ja Loiret’ departemang esitasid vastavalt 30. novembril ja 4. detsembril 2000 kumbki Euroopa Ühenduste Esimese Astme
Kohtusse selle otsuse vastu tühistamishagi. Pooled ei taotlenud otsuse täitmise peatamist EÜ artikli 242 alusel.

Prantsuse Vabariigi tegevus pärast otsust 2002/14 seoses kinnistu soodushinnas seisneva abiga
Seoses kinnistu soodushinnas seisneva abiga väljastas Conseil général du Loiret 15. detsembril 2000 sissenõudekorralduse summas
5 054 721 eurot. Orléans’i linn väljastas 2. jaanuaril 2001 sissenõudekorralduse summas 8 002 231 eurot.
Kõnealuse abi suuruse arvestamisel tehtud arvutusvea tõttu tegi komisjon vastava paranduse ja saatis 2001. aasta märtsis Prantsuse
Vabariigile muudatuse.
23. märtsil 2001 tühistati sellest tulenevalt 15. detsembril 2000 ja 2. jaanuaril 2001 väljastatud korraldused.
Seejärel väljastas Conseil général du Loiret 5. oktoobril 2001 uue sissenõudekorralduse summas 4 691 370 eurot. Ka Orléans’i
linn väljastas 18. oktoobril 2001 uue sissenõudekorralduse summas 7 621 937 eurot.
Nende kahe sissenõudekorralduse peale esitas Kimberly-Clark Tribunal administratif d’Orléans’ile (Orléans’i halduskohus) 29. oktoobril
ja 27. novembril 2001 hagid.
Kuna seda tüüpi hagide alusel peatub Prantsuse õiguse kohaselt otsuse täitmine automaatselt, siis nimetatud summasid ei tagastatud.

Prantsuse Vabariigi tegevus pärast otsust 2002/14 seoses reoveetasude soodusmääras seisneva abiga
Reoveetasude soodusmääras seisneva abiga seoses väljastas Orléans’i linn jaanuaris ja augustis 2001 kuus tulukorraldust kogusummas
1 046 903 eurot.
Äriühing Procter & Gamble, kes on Orléans’i tehase praegune omanik, tasus ühe neist sissenõudekorraldustest, mille summa oli
165 887 eurot.
Ülejäänud viie sissenõudekorralduse asemel väljastati 5. detsembril 2001 kolm uut sissenõudekorraldust kogusummas 881 015
eurot.
Viimati nimetatute peale esitas Kimberly-Clark Tribunal administratif d’Orléans’ile 8. märtsil 2002 hagi.
Arvestades seda tüüpi hagi automaatset peatavat mõju, ei ole neid sissenõudekorraldusi täidetud.

Menetlus Tribunal administratif d’Orléans’is
2. juuli 2003. aasta kirjas teatas Prantsuse valitsus, et Tribunal administratif d’Orléans otsustas menetluse peatada kuni
ajani, mil Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohus teeb otsuse 2002/14 kehtivuse kohta. Kostja vastuses tunnistas nimetatud
valitsus siiski, et see väide ei vastanud tõele.

Enne käesoleva hagi esitamist toimunud arutelud
Komisjon palus 2001. aasta 8. mai, 31. juuli ja 8. oktoobri, 2002. aasta 13. märtsi, 26. augusti ja 23. detsembri, 2003. aasta
13. veebruari, 16. mai ja 21. novembri ning 2004. aasta 27. jaanuari, 9. märtsi ja 29. aprilli kirjades Prantsuse ametiasutustel
teavitada teda võlgnetavate summade tagastamise suhtes võetavatest sammudest ning esitada teatud dokumente ja teavet menetluse
kohta Tribunal administratif d’Orléans’is. Oma kirjades rõhutas komisjon kohese ja tõhusa täitmise olulisust ning seda, et
ta võib pöörduda EÜ artikli 88 lõike 2 alusel otse Euroopa Kohtusse. Viimases, 29. aprilli 2004. aasta kirjas andis ta Prantsuse
valitsusele viimase, täiendava 20-päevase tähtaja.
Kuna komisjoni ei rahuldanud Prantsuse Vabariigi poolt 2001. aasta 13. novembri, 2002. aasta 27. novembri ning 2003. aasta
25. märtsi ja 2. juuli kirjades antud vastused, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.

Hagi
Komisjon esitab oma hagi põhjendamiseks ainult ühe väite, mis tuleneb sisuliselt EÜ artikli 249 neljanda lõigu ning otsuse 2002/14
artiklite 2 ja 3 rikkumisest, kuna Prantsuse Vabariik ei ole seda otsust määratud tähtaja jooksul täitnud.

Asjakohane kuupäev liikmesriigi kohustuste rikkumise hindamisel
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artikli 88 lõike 2 teise lõigu kohaldamise lähtekuupäevaks selles otsuses märgitud
kuupäev, mille täitmata jätmist taotletakse, või vajadusel hiljem komisjoni poolt määratud kuupäev (vt selle kohta 3. juuli
2001. aasta otsus kohtuasjas C‑378/98: komisjon
vs
. Belgia, EKL 2001, lk I-5107, punkt 26; 2. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑499/99: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2002, lk I‑6031, punkt 28, ja 1. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑207/05: komisjon
vs
. Itaalia, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 31).
Käesoleval juhul määratakse otsuse 2002/14 artiklites 2 ja 3 Prantsuse valitsusele kahekuuline tähtaeg alates otsuse teatavaks
tegemisest, et ta võtaks meetmeid kõnealuse abi tagasisaamiseks ja komisjoni neist teavitamiseks. Pärast pooltevahelisi pikki
arutelusid määras komisjon oma 29. aprilli 2004. aasta kirjas viimase tähtaja, mis möödus 20 päeva pärast viimati nimetatud
kuupäeva.
Neil asjaoludel tuleb otsuse 2002/14 artiklis 3 kehtestatud tähtaega käsitleda selliselt, et see on asendatud 29. aprilli
2004. aasta kirjas märgitud tähtajaga (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 35). Seega pikendati tähtaega 19. maini 2004.

Väide
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et enam kui viis aastat pärast otsuse 2002/14 vastuvõtmist ei ole Prantsuse ametiasutuste võetud meetmed
kõnealuse abi tagasisaamiseks tulemusi andnud. Seega ei ole seda otsust nõuetekohaselt täidetud.
Komisjon tunnistab, et määruse nr 659/1999 artikli 14 lõige 3 näeb ette liikmesriigi siseriiklikus õiguses kehtiva korra kohaldamist,
kuid rõhutab, et see kehtib üksnes sellise korra kohta, mis võimaldab komisjoni otsuse kohest ja tõhusat täitmist. Siseriiklik
kord, mis annab antud abi tagastamiseks väljastatud sissenõudekorralduste vastu esitatud hagile automaatse peatava mõju, ei
täida komisjoni arvates neid tingimusi.
Prantsuse valitsus väidab vastu, et Prantsuse ametiasutused on teinud otsuse 2002/14 täitmiseks kõik vajaliku.
Siseriikliku korra kohaselt esitasid need ametiasutused abisaajale mitu sissenõudekorraldust, mis asjakohase siseriikliku
kohtumenetluse lõppedes muutuvad täidetavaks.
Määruse nr 659/1999 artikli 14 lõige 3 näeb sõnaselgelt ette sellise siseriikliku korra kohaldamise, tingimusel et see võimaldab
komisjoni otsuse kohest ja tõhusat täitmist. Käesoleval juhul kohaldatud siseriiklikud menetlusnormid, sh sellised, mis näevad
ette sissenõudekorralduste vastu esitatud hagide peatava mõju, nimetatud viisil täitmist ei takista.
Prantsuse valitsus rõhutab, et tema arvates ei tähenda komisjoni otsuse „kohene ja tõhus” täitmine tingimata abi kohest tagasimaksmist.
Selline täitmine tähendab pigem, et liikmesriik algatab kohe siseriikliku menetluse, mille tulemuseks peab olema antud abi
tagastamine.
Euroopa Kohtu hinnang
EÜ artikli 249 neljanda lõigu kohaselt on otsused tervikuna siduvad nende suhtes, kellele need on adresseeritud.
Kohtupraktikast tulenevalt on liikmesriik, kes on ebaseadusliku abi tagastamiseks kohustava otsuse adressaat, kohustatud võtma
kõik vajalikud meetmed, tagamaks nimetatud otsuse täitmist (vt 12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑209/00: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2002, lk I‑11695, punkt 31, ja 26. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑404/00: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2003, lk I-6695, punkt 21). Sellega peab ta võlgnetavad summad reaalselt tagasi saama (vt selle kohta 12. mai
2005. aasta otsus kohtuasjas C‑415/03: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 2005, lk I-3875, punkt 44, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, punktid 36 ja 37).
Määruse nr 659/1999 artikli 14 lõige 3 täpsustab, et sobimatuks tunnistatud abi tagastamine peab toimuma „viivitamata”.
Käesolevas asjas kohustab otsus 2002/14 Prantsuse Vabariiki võtma kõiki vajalikke meetmeid, et ebaseaduslikult abisaaja käsutusse
juba antud abi talt tagasi saada. Selle tarvis määras komisjon talle kahe kuu pikkuse tähtaja. Seda tähtaega pikendati 29. aprilli
2004. aasta kirja tulemusena kuni 19. maini 2004.
Tuleb sedastada, et selle tähtaja lõppedes, s.o peaaegu neli aastat pärast otsuse 2002/14 vastuvõtmist, ei ole Prantsuse ametiasutuste
tegevus viinud kõnealuse abi tegeliku tagastamiseni, v.a 165 887 euro suuruse summa tasumine võlgnetavast 13 350 000 eurost.
Nagu Prantsuse valitsus ka ise tunnistab, ei ole sissenõudekorralduste vastu esitatud hagide peatava mõju tõttu võimalik nende
korraldustega enne pädeva siseriikliku kohtu otsuse tegemist saavutada mingit konkreetset tulemust nimetatud abi tagastamise
osas.
Selle tulemusena saab abisaaja hoida sobimatuks tunnistatud abina saadud raha enda käes ja sellest tulenevalt kasutada alusetult
saadud konkurentsieelist.
Sellele vaatamata väidab Prantsuse valitsus, et see viivitus on tingitud Prantsuse õiguskorras ette nähtud korra kohaldamisest,
mis on sõnaselgelt lubatud määruse nr 659/1999 artikli 14 lõikega 3.
Selle kohta tuleb märkida, et määruse nr 659/1999 artikli 14 lõike 3 kohaselt saab siseriiklikku korda kohaldada tingimusel,
et see võimaldab komisjoni otsuse kohest ja tõhusat täitmist ning et see tingimus peegeldab juba varem kohtupraktikas kinnistunud
tõhususe põhimõtte nõudeid (vt 2. veebruari 1989. aasta otsus kohtuasjas 94/87: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 1989, lk 175, punkt 12; 20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑24/95: Alcan Deutschland, EKL 1997, lk I-1591,
punkt 24, ja eespool viidatud 12. detsembri 2002. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Saksamaa, punktid 32–34).
Kõnealuse määruse põhjendus 13 ütleb, et ebaseadusliku abi puhul, mis ei sobi ühisturuga kokku, tuleks taastada tõhus konkurents
ning sel eesmärgil on vaja, et abi, sealhulgas ka intressid, tuleb viivitamata tagastada. Siseriikliku korra kohaldamine ei
tohiks seega komisjoni otsuse kohest ja efektiivset täitmist takistades raskendada tõhusa konkurentsi taastamist. Selle tulemuse
saavutamiseks peaksid liikmesriigid võtma kõik vajalikud meetmed, mis tagaksid selle otsuse mõjususe.
Prantsuse õiguskorras ette nähtud ja käesoleval juhul kohaldatud korda ei saa käsitada otsuse 2002/14 „kohest ja tõhusat”
täitmist võimaldavana, kuna see näeb ette antud abi tagastamiseks väljastatud sissenõudekorralduste vastu esitatud hagide
peatava mõju. Vastupidi – sellise peatava mõju andmisega võib see kord abi tagastamist märkimisväärselt edasi lükata.
Riigiabi reguleerivate ühenduse õigusnormidega taotletud eesmärkide eiramisega takistab see siseriiklik kord varasema olukorra
kohest taastamist ning pikendab kõnealuse abi tõttu alusetult saadud konkurentsieelist.
Sellest tulenevalt ei ole käesolevas asjas siseriikliku korra puhul määruse nr 659/1999 artikli 14 lõikes 3 sätestatud tingimused
täidetud. Seetõttu oleks pidanud jätma kohaldamata Prantsuse õigusnormi, mis näeb ette sissenõudekorralduste peale esitatud
hagide peatava mõju.
Neil asjaoludel ei ole vaja vastata küsimusele, kas teatud juhtudel võib siseriiklik kohus peatada sissenõudekorralduste täitmise
hagide puhul, milles ei esitata vastuväited komisjoni otsusele.
Sellega seoses tuleb lisada, et siseriiklikele kohtutele esitatud hagide peatavat mõju ei saa pidada ühenduse õigusega tagatud
tõhusa kohtuliku kaitse lahutamatuks osaks.
See kaitse on täielikult tagatud EÜ asutamislepingus sätestatud meetmetega, käesoleval juhul eelkõige EÜ artiklis 230 ette
nähtud tühistamishagiga.
Tuleb märkida, et Euroopa Ühendus on õigusel põhinev ühendus, kus kontrollitakse selle institutsioonide tegevuse vastavust
nii asutamislepingule kui ka õiguse üldpõhimõtetele ning sellest lähtuvalt kehtestab asutamisleping õiguskaitsevahendite ja
menetluste täieliku süsteemi, mis on mõeldud selleks, et tagada institutsioonide õigusaktide õiguspärasuse kontrollimine,
usaldades selle Euroopa Kohtule (vt selle kohta 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C–50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk I-6677, punktid 38 ja 40).
Kohtupraktikast tulenevalt on sobimatuks tunnistatud abi saajal õigus esitada EÜ artikli 230 teise lõigu alusel tühistamishagi
isegi juhul, kui otsus on adresseeritud liikmesriigile (vt selle kohta 17. septembri 1980. aasta otsus kohtuasjas 730/79:
Philip Morris
vs
. komisjon, EKL 1980, lk 2671, ja 9. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C–188/92: TWD Textilwerke Deggendorf, EKL 1994, lk I-833,
punkt 14).
Seevastu ei saa sobimatuks tunnistatud abi saaja, kes oleks saanud otsuse vastu hagi esitada, uuesti vaidlustada selle otsuse
õiguspärasust siseriiklikes kohtutes juhul, kui kaevatakse siseriiklike ametiasutuste tehtud otsuse täitmiseks võetud meetmete
peale. Kui huvitatud isik võiks neil asjaoludel vaidlustada siseriiklikus kohtus otsuse täitmise, tuginedes otsuse õigusvastasusele,
tähendaks see seda, et sellega antaks talle õigus eirata otsuse lõplikkust, mille see on omandanud EÜ artikli 230 viiendas
lõigus sätestatud hagi esitamise tähtaja möödumisega (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus TWD Textilwerke Deggendorf,
punktid 17 ja 18, ja 15. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑239/99: Nachi Europe, EKL 2001, lk I-1197, punkt 37).
Sellest lähtuvalt on välistatud võimalus vaidlustada siseriiklikus kohtus komisjoni otsust võlgnetavate summade sissenõudmise
kohta. Selle küsimuse otsustamine on Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu pädevuses, mis arutab seda talle esitatud tühistamishagi
lahendamise raames. EÜ artiklist 242 tuleneb, et kui Esimese Astme Kohus pole otsustanud vastupidist, ei ole sellisel hagil
peatavat toimet.
Eelnevat arvesse võttes tuleb sedastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole määratud tähtaja jooksul võtnud kõiki vajalikke
meetmeid komisjoni otsuses 2002/14 nimetatud abisaajalt abi tagasi saamiseks, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud EÜ artikli 249
neljandast lõigust ning kõnealuse otsuse artiklitest 2 ja 3 tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on
seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Prantsuse Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud
mõista välja Prantsuse Vabariigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kuna Prantsuse Vabariik ei ole määratud tähtaja jooksul võtnud kõiki vajalikke meetmeid komisjoni 12. juuli 2000. aasta otsuses 2002/14/EÜ,
mis puudutas Prantsusmaa poolt Scott Paper SA/Kimberly-Clarkile riigiabi andmist, nimetatud abisaajalt abi tagasi saamiseks,
siis on Prantsuse Vabariik rikkunud EÜ artikli 249 neljandast lõigust ning kõnealuse otsuse artiklitest 2 ja 3 tulenevaid
kohustusi.
2.
Mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.