CELEX: 62008CJ0205
Eelotsusetaotlus
EÜ artikkel 234
Mõiste "liikmesriigi kohus"
Vastuvõetavus
Direktiiv 85/337/EMÜ
Keskkonnamõju hindamine
Elektri-õhuliinide ehitamine
Pikkus üle 15 km
Piiriülene ehitamine
Piiriülene liin
Künnist ületav kogupikkus
Liin, mis asub peamiselt naaberliikmesriigi territooriumil
Künnisest lühem riigisisene osa

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (
EÜT L 175, lk 40
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 248), muudetud nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiiviga 2003/35/EÜ (
ELT L 156, lk 17
; ELT eriväljaanne 15/07, lk 466; edaspidi „direktiiv 85/337”).
Taotlus on esitatud Umweltanwalt von Kärnteni (edaspidi „Umweltanwalt”) ja Kärntner Landesregierungi (edaspidi „Kärnteni liidumaa”) valitsuse vahelises kohtuvaidluses viimase poolt 11. oktoobril 2007 tehtud otsuse üle (edaspidi „vaidlusalune otsus”), mis puudutab äriühingut Alpe Adria Energia SpA (edaspidi „Alpe Adria”).
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiivi 85/337 eesmärk on vastavalt selle põhjendusele 1 ennetada reostuse või muude keskkonnakahjustuste tekkimist, nähes ette teatud riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju eelneva hindamise.
Nagu nähtub selle direktiivi põhjendusest 5, kehtestab direktiiv sel eesmärgil keskkonnamõju hindamise üldpõhimõtted, et täiendada ja koordineerida suure keskkonnamõjuga riiklikke ja eraprojekte reguleerivaid teostusloa andmise menetlusi.
Vastavalt direktiivi 85/337 põhjendustele 8 ja 11 on teatavat liiki projektidel oluline keskkonnamõju ja neid projekte tuleks üldjuhul süstemaatiliselt hinnata, et võtta arvesse soovi kaitsta inimeste tervist, mõjutada parema keskkonna abil elukvaliteeti, tagada liikide mitmekesisus ning säilitada ökosüsteemi kui peamise eluressursi paljunemisvõime.
Direktiivi 85/337 artikli 1 lõige 1 näeb ette:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse tõenäoliselt olulise keskkonnamõjuga riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise suhtes.”
Selle direktiivi artikli 2 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, tagamaks, et enne loa andmist nõutakse keskkonda muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada võivatelt töödelt teostusluba ja hinnatakse nende mõju. Sellised tööd on piiritletud artiklis 4.”
Nimetatud direktiivi artikli 4 lõige 1 sätestab:
„[…] hinnatakse I lisas loetletud töid artiklite 5-10 kohaselt.”
Direktiivi 85/337 artikli 7 lõige 1 näeb ette:
„Kui liikmesriik teab, et mõni projekt tõenäoliselt avaldab olulist keskkonnamõju mõnes teises liikmesriigis, või kui tõenäoliselt oluliselt mõjutatav liikmesriik seda taotleb, esitab liikmesriik, kelle territooriumil kavatsetakse projekti teostada, mõjutatavale liikmesriigile võimalikult kiiresti ja hiljemalt oma üldsuse teavitamise ajal muu hulgas:
a)
projekti kirjelduse ja kogu olemasoleva teabe selle võimaliku piiriülese mõju kohta;
b)
teabe võimaliku otsuse laadi kohta,
ning jätab teisele liikmesriigile piisavalt aega teatada oma soovist osaleda artikli 2 lõikes 2 nimetatud keskkonnaalase otsuse tegemise menetluses, kusjuures ta võib esitada ka käesoleva artikli lõikes 2 osutatud teabe.”
Selle direktiivi I lisa punktis 20 on nimetatud „elektri-õhuliinide ehitamine, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km.”
Siseriiklikud õigusnormid
Liidu põhiseaduse (Bundesverfassungsgesetz, edaspidi „BVG”) artikli 11 lõige 7 näeb ette, et eeldatavalt olulise keskkonnamõjuga projektide keskkonnamõju hindamise otsuste peale võib pärast liidumaa täitevvõimu raames edasikaebevõimaluste ammendumist pöörduda Umweltsenati poole.
Nimetatud artikli kohaselt on Umweltsenat sõltumatu organ, mis koosneb eesistujast, kohtunikest ja teistest õigusteadmistega liikmetest ning tegutseb liidu pädeva ministeeriumi juures. Umweltenati loomist, ülesandeid ja menetlust reguleeritakse liidu seadusega. Tema otsuseid ei ole võimalik alluvuse korras tühistada ega muuta; võimalik on esitada kaebus Verwaltungsgerichtshofile (kõrgeim halduskohus).
BVG artikli 20 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui liidu- või liidumaa seadusega on loodud kollegiaalne organ, mis lahendab vaidlusi viimase astmena ja mille otsuseid ei saa halduskorras tühistada ega muuta ning millesse kuulub vähemalt üks kohtunik, siis ei ole ka selle kollegiaalse organi teised liikmed seotud oma ülesannete täitmisel juhistega.”
Reeglist, mis annab Verwaltungsgerichtshofile pädevuse lahendada erinevate riigiasutuste otsuste peale esitatud kaebusi, teeb erandi BVG artikli 133 lõige 4, nähes ette juhu, mil teatud valdkonnas antakse see pädevus sõltumatule asutusele. Umweltsenat on üks neist asutustest.
Umweltsenati käsitleva 2000. aasta liiduseaduse (Umweltsenatsgesetz 2000, edaspidi „USG 2000”) § 1 näeb ette:
„(1)   Liidu põllumajandus-, metsandus-, keskkonna- ja veemajandusministeeriumi juurde luuakse Umweltsenat.
(2)   Umweltsenat koosneb kümnest kohtunikust ja 32 õigusteadmistega liikmest.
[…]”
USG 2000 § 2 näeb ette, et liikmed nimetab kuueks aastaks ametisse liidupresident liiduvalitsuse ettepanekul; seda ametiaega võidakse pikendada. Teatavad ametisse nimetamise ettepanekud on liiduvalitsusele siduvad.
USG 2000 § 4 kohaselt:
„Umweltsenati liikmed on oma tegevuses sõltumatud ega ole seotud ühegi juhisega.”
USG 2000 § 5 sätestab:
„Umweltsenat menetleb apellatsioonkaebusi, mis on esitatud [2000. aasta] keskkonnamõju hindamise seaduse [(Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000,
BGBl
697/1993, viimati muudetud
BGBl
I, 149/2006, edaspidi „UVP-G 2000”] esimeses ja teises osas sätestatud asjades […]”
USG 2000 § 6 on kirjas:
„Umweltsenati otsuseid ei ole võimalik halduskorras tühistada ega muuta. Kaebuse võib esitada Verwaltungsgerichtshofile.”
UVP-G 2000, millega võetakse Austria õiguskorda üle direktiiv 85/337, § 2 lõikes 2 on määratletud mõiste „projekt” kui „rajatise ehitamine või muu sekkumine looduskeskkonda ja maastikku koos kõigi selle sekkumisega ruumiliselt ja esemeliselt seotud meetmetega”.
UVP-G 2000 § 3 lõige 1 näeb ette, et:
„I lisas nimetatud projektide […] suhtes tuleb järgnevates sätetes näidatud alustel läbi viia keskkonnamõju hindamine. I lisa 2. ja 3. veerus loetletud projektide suhtes viiakse läbi lihtsustatud menetlus […].”
UVP-G 2000 § 3 lõige 7 sätestab:
„Ametiasutus on projekti arendaja, oma koostööpartnerist ametiasutuse või keskkonnavahemehe [
Umweltanwalt
] nõudel kohustatud kindlaks tegema, kas vastava projekti keskkonnamõju tuleb hinnata käesoleva liiduseaduse kohaselt ning millist I lisas või § 3a lõigetes 1-3 nimetatud eesmärki projekt teenib. Ametiasutus võib nimetatud asjaolud kindlaks teha ka omal algatusel. Nii esimeses kui ka teises astmes tuleb otsus vastu võtta ning sellest teatada 6 nädala jooksul. Menetlusosalisteks on projekti arendaja, koostööpartnerist ametiasutus, keskkonnavahemees [
Umweltanwalt
] ja asjaomane kohalik omavalitsusüksus. Enne otsuse vastuvõtmist tuleb ära kuulata vesirajatiste planeerimise asutus. Ametiasutus on kohustatud nende otsuste põhisisu ja peamised põhjendused kohasel viisil avaldama või võimaldama üldsusel nendega tutvuda. Asjaomane kohalik omavalitsusüksus võib otsuse Verwaltungsgerichtshofi edasi kaevata. Keskkonnavahemees [
Umweltanwalt
] ja koostööpartnerist ametiasutus on vabastatud tehtud kulude hüvitamise kohustusest.”
UVP-G 2000 I lisa hõlmab projekte, mille puhul keskkonnamõju hindamine on vastavalt selle §-le 3 kohustuslik. Need projektid on jagatud kolme gruppi (veergu). Kahe esimese grupi (veeru) puhul tuleb keskkonnamõju hinnata igal üksikjuhul, kui projekt ületab kehtestatud künnised ja täidab ette nähtud kriteeriumid. Kolmandasse gruppi (veergu) kuuluvaid projekte tuleb kontrollida juhul, kui need ületavad kindlaks määratud miinimumkünnise.
UVP-G 2000 I lisa punkti 16 alapunkti a esimeses veerus on nimetatud „elektriõhuliinid, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km”.
UVP-G 2000 I lisa punkti 16 alapunkti b kolmandas veerus on nimetatud „A [erikaitseala] või B [Alpide piirkond] kategooria kaitstavates piirkondades asuvad elektriõhuliinid, mille pinge on vähemalt 110 kV ja pikkus üle 20 km”.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et Alpe Adria on Itaalia ettevõtja, kes soovib ehitada 220 kV pingega ja 300 MVA nimivõimsusega elektriõhuliini, et ühendada omavahel Itaalia ettevõtja Rete Elettrica Nazionale SpA ja Austria ettevõtja VERBUND–Austria Power Grid AG võrgud.
Selleks esitas Alpe Adria 12. juulil 2007 esindaja Kärnteni liidumaa valitsusele taotluse UVP–G 2000 § 3 lõike 7 järgi tuvastusotsuse tegemiseks selle projekti väljaehitamise ja käitamise kohta. Austria territooriumil hõlmab projekt umbes 7,4 km pikkuse õhuliini koos Weidenbergi ehitatava alajaamaga kuni riigipiirini läbi Kronhofi oru ning üle Kronhofer Törli. Itaalia riigi territooriumil on kavandatud pikkuseks umbes 41 km.
Kärnteni liidumaa valitsus tegi vaidlusaluse otsusega kindlaks, et taotletud projekti keskkonnamõju ei pea hindama, kuna projekti Austria osa ei ületa UVP–G 2000 kindlaks määratud 15 km künnist.
Ta lisas, et vastavalt direktiivi 85/337 artiklile 7 on projekti korral, mis tõenäoliselt avaldab olulist keskkonnamõju mõnes teises liikmesriigis, liikmesriik, kelle territooriumil kavatsetakse projekt teostada, kohustatud kaasama selle teise liikmesriigi keskkonnamõju hindamise menetlusse. See artikkel puudutab aga üksnes projekte, mis asuvad täielikult ühe ja sama liikmesriigi territooriumil, mitte piiriüleseid projekte.
Seetõttu, kuna direktiivis 85/337 ei ole erisätet piiriüleste projektide kohta, peaks iga liikmesriik otsustama üksnes enda siseriikliku õiguse alusel, kas projekt kuulub selle direktiivi I lisa alla.
Seejärel märkis Kärnteni liidumaa valitsus, et ka UVP-G 2000 ei sisalda omakorda ühtegi sätet, mille kohaselt tuleks piiriüleste energialiinide või muude liiniprojektide korral arvesse võtta kogu rajatise üldpikkust.
Umweltanwalt esitas 18. detsembril 2007 Umweltsenatile kaebuse vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes.
Neil asjaoludel otsustas Umweltsenat menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas […] direktiivi 85/337 […] tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik peab ette nägema [nimetatud] direktiivi I lisa punktis 20 loetletud projektide suhtes (elektriõhuliinide ehitamine, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km) kahe või enama liikmesriigi territooriumile kavandatud rajatise korral ka siis, kui keskkonnamõju hindamise kohustuse aluseks olevat künnist (siin: pikkus üle 15 km) ei ületa küll selle liikmesriigi territooriumile jääv rajatise osa, kuid künnis saavutatakse või ületatakse, kui arvestada naaberliikmesriiki(desse) kavandatud rajatise osi?”
Eelotsuse küsimuse vastuvõetavus
Umweltsenat kui kohus
Kõigepealt tuleb uurida, kas Umweltsenat on kohus EÜ artikli 234 tähenduses ja seega, kas eelotsuse küsimus on vastuvõetav.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võtab Euroopa Kohus, hinnates, kas eelotsusetaotluse esitanud organ on kohus EÜ artikli 234 tähenduses – küsimus, mis kuulub üksnes ühenduse õiguse valdkonda – arvesse järgmisi asjaolusid nende kogumis: organi õiguslik alus, alalisus, otsuste kohustuslikkus, menetluse võistlevus, õigusnormide kohaldamine organi poolt ning tema sõltumatus (vt 30. juuni 1966. aasta otsus kohtuasjas
61/65: Vaassen-Göbbels, EKL 1966, lk 377
, 395, ning 18. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-195/06: Österreichischer Rundfunk, EKL 2007, lk I-8817
, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et BVG artikli 11 lõike 7, artikli 20 lõike 2 ja artikli 133 lõike 4 ning USG 2000 §-de 1, 2, 4 ja 5 sätted näitavad vastuvaidlematult, et Umweltsenat vastab nõuetele organi õigusliku aluse, otsuste kohustusliku laadi ja alalisuse kohta, samuti õigusnormide kohaldamise ja organi sõltumatuse kohta.
Samuti tuleb rõhutada, nagu seda on tehtud ka kohtujuristi ettepaneku punktides 58 ja 59, et Umweltsenati menetluses on tagatud, et kaebuse võivad esitada kõik haldusasjas osalenud isikud, samuti UVP-G 2000 loetelus märgitud institutsioonid. Kohtuistungi pidamine on ette nähtud kohtu algatusel või poole nõudmisel ning osapooled võivad lasta end esindada advokaatidel. Umweltsenati otsustel on jõustunud kohtuotsuse jõud, need peavad olema põhistatud ning need kuulutatakse avalikul kohtuistungil.
Teiseks tuleb nentida, et USG 2000 ja UVP-G 2000 sätted, loetuna koos BVG artikli 133 lõikega 4, tagavad Umweltsenati menetluse võistlevuse, Umweltsenat teeb otsuse, kohaldades haldusmenetluse seaduse (Verwaltungsverfahrensgesetz) üldnorme.
Eelnevast tuleneb, et Umweltsenat tuleb lugeda kohtuks EÜ artikli 234 tähenduses ja et tema eelotsuse küsimus on vastuvõetav.
Eelotsuse küsimuse ese
Alpe Adria väitel ei ole tõstatatud ühenduse õiguse küsimustel käesolevas asjas konkreetselt muud tähendust kui hüpoteetiline. Põhikohtuasja vaidluse lahendamisel ei ole nende küsimuste järele objektiivset vajadust ning neil ei ole seost küsimustega, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab lahendama.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on ainult siseriiklik kohus, kes asja menetleb ja kes vastutab tehtava lahendi eest, pädev kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvestades otsustama, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimustel on kohtuasjas tähtsust (vt 5. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-545/07: Apis-Hristovich, EKL 2009, lk I-1627
, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult, kui esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud otsuse langetama (vt eespool viidatud kohtuotsus Apis-Hristovich, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
Praegusel juhul peab Euroopa Kohus andma eelotsusetaotluse esitanud kohtule pidepunktid direktiivi 85/337 tõlgendamiseks, et viimane saaks hinnata, kas ühenduse õiguse kohaselt laienevad kõnealusele projektile selles direktiivis ette nähtud menetlusnõuded, vaatamata sellele, et liikmesriigi õigusest sellele projektile neid menetlusnõudeid ei tulene.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav.
Sisulised küsimused
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt selgitust, kas direktiivi 85/337 artikli 2 lõiget 1 ja artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädevad ametiasutused peavad ette nägema keskkonnamõju hindamise kohustuse sellise direktiivi I lisa punktis 20 nimetatud projekti suhtes nagu elektriõhuliinide ehitamine, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km, ka siis, kui tegu on piiriülese projektiga ja selle liikmesriigi territooriumil asub ainult osa, mille pikkus jääb alla 15 km.
Sissejuhatavalt tuleb märkida, et selline projekt, mille puhul on tegemist 220 kV pingega, 300 MVA nimivõimsusega ja 48,4 km pikkuse elektriõhuliini ehitamisega, kuulub direktiivi 85/337 I lisa punktis 20 nimetatud projektide hulka ning järelikult tuleb selle keskkonnamõju kohustuslikus korras hinnata vastavalt nimetatud direktiivi artikli 2 lõikele 1 ja artikli 4 lõikele 1.
Seejärel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastamiseks analüüsida, kas nimetatud direktiivi tuleb tõlgendada nii, et seda kohustust kohaldatakse ka juhul, kui tegemist on sellise piiriülese projektiga nagu põhikohtuasjas vaidluse all olev projekt.
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb ühenduse õigusnorme, mis ei viita otseselt liikmesriikide õigusele, nende tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks kogu Euroopa Ühenduses tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt, ning selleks tuleb arvestada õigusnormi konteksti ja vastava regulatsiooniga taotletavat eesmärki (vt 19. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-287/98: Linster, EKL 2000, lk I-6917
, punkt 43, ja 4. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-290/03: Barker, EKL 2006, lk I-3949
, punkt 40).
Selles osas paneb direktiivi 85/337 artikli 2 lõige 1 liikmesriikidele kohustuse allutada hindamisele projektid, mis muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu võivad keskkonda oluliselt mõjutada.
Euroopa Kohus on juba tuvastanud, et keskkonnamõju hindamise kohustuse vallas on direktiivi 85/337 kohaldamisala ulatuslik ja eesmärk lai vt 24. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-72/95: Kraaijeveld jt, EKL 1996, lk I-5403
, punktid 31 ja 39).
Tuleb ka rõhutada, et direktiivi 85/337 eesmärk on projektide keskkonnamõju igakülgne hindamine (25. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-142/07: Ecologistas en Acción-CODA, EKL 2008, lk I-6097
, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika), olenemata asjaolust, kas tegemist on piiriülese projektiga.
Lisaks peab direktiivi 85/337 rakendamine liikmesriikides täielikult vastama selles esitatud nõuetele ja arvestama direktiivi peamist eesmärki, milleks on, nagu nähtub selle artikli 2 lõikest 1, oma laadi, mahu või asukoha tõttu keskkonda oluliselt mõjutada võivate projektide mõju hindamine enne neile loa andmist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Ecologistas en Acción-CODA, punkt 33).
Samuti on Euroopa Kohus otsustanud, et direktiivi 85/337 eesmärgist ei tohi mööda hiilida projekti osadeks jaotamise teel ja et mitme projekti kumulatiivse mõjuga arvestamata jätmine ei tohi praktikas viia selleni, et nende kõigi puhul puudub hindamiskohustus, samal ajal kui koosvõetuna võivad need projektid „keskkonda oluliselt mõjutada” direktiivi 85/337 artikli 2 lõike 1 tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Ecologistas en Acción-CODA, punkt 44).
Sellest järeldub, et direktiivi 85/337 I lisas loetletud projekte, mis ulatuvad mitme liikmesriigi territooriumile, ei saa selle direktiivi kohaldamisalast välja jätta üksnes põhjusel, et direktiivis ei ole sätteid, mis neid projekte sõnaselgelt puudutaks.
Selline väljajätmine kahjustaks tõsiselt direktiivi 85/337 eesmärki. Direktiivi kasulik mõju saaks tõsiselt kahjustatud, kui liikmesriigi pädevad ametiasutused võiksid selle üle otsustamisel, kas teatava projekti keskkonnamõju tuleb hinnata, jätta teises liikmesriigis teostatava projektiosa arvesse võtmata (vt analoogia alusel 16. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-227/01: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2004, lk I-8253
, punkt 53).
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 81, kinnitab seda järeldust direktiivi 85/337 artikli 7 sõnastus, mis näeb ette riikidevahelise koostöö juhul, kui on tõenäoline, et projekt avaldab teises liikmesriigis olulist keskkonnamõju.
Seoses asjaoluga, et Austrias asuva osa pikkus on alla 15 km, tuleb täpsustada, et see asjaolu iseenesest ei anna alust jätta niisuguse projekti puhul direktiivis 85/337 ette nähtud keskkonnamõju hindamise menetlus läbi viimata. Asjaomane liikmesriik peab hindama sellise projekti keskkonnamõju oma territooriumil, arvestades nimetatud projekti konkreetset mõju.
Eelnevat arvestades tuleb direktiivi 85/337 artikli 2 lõiget 1 ja artikli 4 lõiget 1 tõlgendada nii, et liikmesriigi pädevad ametiasutused peavad ette nägema keskkonnamõju hindamise kohustuse nimetatud direktiivi I lisa punktis 20 nimetatud sellise projekti suhtes nagu elektriõhuliinide ehitamine, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km, ka siis, kui tegu on piiriülese projektiga ja selle liikmesriigi territooriumil asub ainult osa, mille pikkus jääb alla 15 km.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. mai 2003. aasta direktiiviga 2003/35/EÜ) artikli 2 lõiget 1 ja artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädevad ametiasutused peavad ette nägema keskkonnamõju hindamise kohustuse nimetatud direktiivi I lisa punktis 20 nimetatud sellise projekti suhtes nagu elektriõhuliinide ehitamine, mille pinge on vähemalt 220 kV ja pikkus üle 15 km, ka siis, kui tegu on piiriülese projektiga ja selle liikmesriigi territooriumil asub ainult osa, mille pikkus jääb alla 15 km.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.