CELEX: 62003TJ0300
Subsiidiumidevastane uurimine
India päritolu salvestatavad laserkettad
Subsiidiumi summa arvutamine
Kahjude tuvastamine
Põhjuslik seos
Kaitseõigus

Õiguslik raamistik
Nõukogu 6. oktoobri 1997. aasta määruse (EÜ) nr 2026/97 kaitse kohta subsideeritud impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa
Ühenduse liikmed (EÜT L 288, lk 1; ELT eriväljaanne 11/10, lk 78, edaspidi „algmäärus”), artikkel 5 näeb ette:
„Tasakaalustatava subsiidiumi summa arvutamine
Käesoleva määruse kohaldamisel arvutatakse tasakaalustatavate subsiidiumide summa lähtudes saaja saadud kasust, mis selgub
subsideerimise uurimise perioodil. Tavapäraselt on selleks perioodiks subsiidiumi saaja viimane aruandeaasta, kuid see võib
olla ka mis tahes muu vähemalt kuuekuuline ajavahemik enne uurimise algust, mille kohta on kättesaadavad usaldusväärsed finants-
ja muud asjakohased andmed.”
Algmääruse artikli 7 lõige 3 näeb ette:
„Kui subsiidiumi võib seostada põhivara soetamise või tulevase soetamisega, arvutatakse tasakaalustatava subsiidiumi summa,
jagades subsiidiumi ajavahemikule, mis kajastab selliste varade tavalist amortisatsiooni asjaomases tootmisharus. Niiviisi
arvutatud summa, mis käib uurimisperioodi kohta, kaasa arvatud summa, mis tuleneb enne seda perioodi omandatud põhivaradest,
jagatakse vastavalt lõikele 2 […]”
Algmääruse artikkel 8 näeb ette:
„Kahjude tuvastamine
[…]
2. Kahju tuvastamine peab põhinema otsesel tõendusmaterjalil ning selle käigus tuleb objektiivselt uurida nii:
a)      subsideeritud impordi mahtu ja subsideeritud impordi mõju samasuguste toodete turuhindadele ühenduses; kui ka
b)      kõnealuse impordi edaspidist mõju ühenduse tootmisharule.
3. Subsideeritud impordi mahu asjus pööratakse tähelepanu sellele, kas subsideeritud import on absoluutnäitajate poolest või
ühenduse tootmis- või tarbimisnäitajate suhtes oluliselt suurenenud. Subsideeritud impordi mõju suhtes hindadele pööratakse
tähelepanu sellele, kas subsideeritud impordi mõjul on toimunud oluline hinna allalöömine võrreldes ühenduse tootmisharu samasuguse
toote hinnaga või kas sellise impordi mõjul hinnad muidu oluliselt langevad või takistatakse olulisel määral hinnatõuse, mis
muidu aset leiaksid. Otsustamisel ei tarvitse saada määravaks üks või mitu loetletud tegureist.
[…]
5. Uurides subsideeritud impordi mõju asjaomasele ühenduse tootmisharule, hinnatakse ka kõiki asjakohaseid majandustegureid
ja -näitajaid, mis puudutavad selle tootmisharu olukorda, sealhulgas: asjaolu, et tootmisharu ei ole veel täielikult toibunud
varasema subsideerimise või dumpingu mõjust, tasakaalustatavate subsiidiumide summa suurust, tegelikku ja võimalikku müügi,
kasumi, tootmismahu, turuosa, tootlikkuse, investeeringutasuvuse ja tootmisvõimsuse vähendamist; ühenduse hindu mõjutavaid
tegureid; tegelikku ja võimalikku negatiivset mõju rahavoogudele, laovarudele, tööhõivele, palkadele, majanduskasvule, kapitali
ja investeeringute kaasamise võimele ning põllumajanduse puhul sellele, kas on suurenenud valitsuse abiprogrammide kasutamine.
See loend ei ole ammendav, samuti ei saa otsustamisel määravaks üks või mitu loetletud tegureist.
6. Lõike 2 alusel esitatud asjakohase tõendusmaterjaliga tuleb tõestada, et subsideeritud impordiga põhjustatakse kahju käesoleva
määruse tähenduses. Eelkõige tuleb tõestada, et lõike 3 alusel näidatud mahu- ja/või hinnatasemed on lõike 5 kohaselt mõjutanud
ühenduse tootmisharu, ning et mõju ulatus võimaldab selle oluliseks liigitada.
7. Lisaks subsideeritud impordile uuritakse ka muid teadaolevaid tegureid, millega ühenduse tootmisharu samal ajal kahjustatakse,
ning nende teguritega tekitatud kahju ei tohi lõike 6 alusel omistada subsideeritud impordile. Tegurid, mida võib selles suhtes
arvesse võtta, hõlmavad subsideerimata impordi mahtu ja hinda, nõudluse vähenemist või tarbimisharjumuste muutusi, kaubanduspiiranguid
ning konkurentsi kolmandate riikide ja ühenduse tootjate vahel, tehnoloogia arengut ning ühenduse tootmisharu eksporditegevust
ja tootlikkust.”
Algmääruse artikli 11 lõige 1 näeb ette:
„[…] Pärast menetluse algatamist alustab komisjon koostöös liikmesriikidega uurimist ühenduse tasandil. Subsideerimist ja
kahju uuritakse ühel ajal. Et uurimistulemused oleksid esindavad, valitakse uurimisperiood, mis subsideerimise puhul hõlmab
tavaliselt artiklis 5 sätestatud uurimisperioodi. Informatsiooni uurimisperioodile järgneva perioodi kohta ei võeta üldjuhul
arvesse.”
Oma teadaandes 98/C394/04 (EÜT C 394, 1998, lk 6) avaldas komisjon suunised toetuste summa väljaarvutamiseks tasakaalustavate
tollimaksudega seotud uurimistes (edaspidi „suunised”).
Suuniste peatükk A näeb ette:
„[Algmääruse] artiklites 5, 6 ja 7 sisaldub õigusnorm, mis puudutab subsiidiumide summa arvutamist. Käesoleva teadaande eesmärk
on selgitada […] nende normide kohaldamist, selleks et täpsustada meetodit, mida komisjon kasutab subsiidiumide summa arvutamiseks
tasakaalustavate tollimaksudega seotud menetlustes, välja arvatud, kui erilised asjaolud õigustavad kõrvalekaldeid sellest
meetodist. Selle eesmärk on muuta arvutusprotsess läbipaistvamaks ja tagada ettevõtjatele ja kolmandate riikide ametiasutustele
suurem kindlus. Käesolev teadaanne ei ole mingil moel siduv ühenduse institutsioonidele, vaid esitab pigem suunised, mida
tuleb järgida üksnes tasakaalustavate tollimaksudega seotud menetlustes, mis on läbi viidud vastavalt [algmäärusele].”
Suuniste peatüki F punkti a alapunkt ii näeb ette:
„Kui subsiidiumi võib seostada põhivara soetamisega, jagatakse subsiidiumi summa ajavahemikule, mis kajastab varade tavalist
eluiga (algmääruse artikkel 7 lõige 3). Järelikult võib subsiidiumi summa […] jagada perioodile, mis vastab selliste varade
tavalisele amortisatsioonile asjaomases tootmisharus. Sel otstarbel kasutatakse peamiselt lineaarset amortisatsiooniarvutamise
meetodit.”

Vaidluse taust
Hageja on Indias asuv ettevõtja, kes toodab mitmesuguses vormis salvestusseadmeid, eelkõige salvestatavaid laserkettaid (edaspidi
„CD-R‑kettad”).
17. mail 2002 algatas komisjon Euroopa CD-R-ketaste tootjate komitee (Committee of European CD-R Manufactures, CECMA) kaebuse
alusel subsiidiumidevastase uurimise India päritolu CD-R-ketaste impordi suhtes (EÜT C 116, lk 4).
4. märtsi 2003. aasta kirjaga esitas komisjon hagejale peamised asjaolud ja kaalutlused, mille alusel ta kavatses teha ettepaneku
lõpliku tasakaalustava tollimaksu kehtestamiseks. Komisjoni tuvastatud subsiidium seisnes hageja poolt imporditud kapitalikaupade
tollimaksust vabastamises. Subsiidiumi summa arvutati vastavalt algmääruse artikli 7 lõikele 3, jagades selle kolmeaastasele
perioodile. Teade nägi ette tasakaalustava tollimaksu 10%.
Hageja vastas sellele teatele kahe kirjaga 19. märtsist 2003, vaidlustades esiteks subsiidiumi summa arvutamiseks kasutatud
meetodi ning teiseks kahju olemasolu ja selle põhjused.
Komisjon lükkas kahe 9. aprilli 2003. aasta kirjaga esiteks ümber hageja argumendid kahju olemasolu ja põhjusliku seose kohta
ja teiseks saatis hagejale täiendava avalduse, mis sisaldas uut subsiidiumi summa arvutust, mida laiendati perioodile 4,2 aastat.
Täiendav ettepanek nägi ette tasakaalustava tollimaksu 7,3%.
14. aprilli 2003. aasta kirjaga vaidles hageja vastu subsiidiumi summa uuele arvutusele. Komisjon saatis 5. mai 2003. aasta
kirjaga hagejale täiendavad selgitused arvutuse kohta. Hageja vastas sellele kirjale 9. mail 2003, esitades täiendavad märkused.
Komisjoni 20. mai 2003. aasta ettepanekul võttis nõukogu 2. juunil 2003 vastu määruse (EÜ) nr 960/2003, millega kehtestatakse
Indiast pärit salvestatavate laserketaste impordi suhtes lõplik tasakaalustav tollimaks (EÜT L 138, lk 1, edaspidi „vaidlustatud
määrus”). See määrus kehtestab Indiast pärit CD-R-ketaste impordile lõpliku tasakaalustava tollimaksu 7,3%.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas Esimese Astme Kohtu kantseleisse 29. augustil 2003 käesoleva hagiavalduse.
Neljanda koja esimees andis 23. jaanuari 2004. aasta määrusega komisjonile loa menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks.
Komisjon ei esitanud kirjalikke nõudeid.
Neljanda koja esimees andis 18 aprilli 2005. aasta määrusega Euroopa CD‑R‑ketaste tootjate komiteele (CECMA), nüüd Euroopa
CD-R- ja DVD+/‑R‑ketaste tootjate komitee (CECMA), loa menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks. CECMA esitas menetlusse
astuja seisukohad ettenähtud tähtajaks. Hageja esitas selle kohta märkused.
13. aprilli ja 30. juuni 2004. aasta kirjadega taotles hageja, et hagis, kostja vastuses, repliigis ja vasturepliigis sisalduvaid
teatud konfidentsiaalseid andmeid CECMA‑le ei saadetaks. Hageja esitas vastavate menetlusdokumentide mittekonfidentsiaalse
versiooni. 5. aprilli 2004. aasta kirjaga taotles nõukogu, et kostja vastuses sisalduvaid teatud konfidentsiaalseid andmeid
CECMA‑le ei saadetaks. Ta esitas kostja vastuse mittekonfidentsiaalse versiooni, mis rahuldas nii tema enda kui hageja taotlused
andmete konfidentsiaalseks käsitlemiseks. Menetlusdokumentide edastamine CECMA‑le piirdus selle mittekonfidentsiaalse versiooniga.
CECMA selle kohta vastuväiteid ei esitanud.
Pärast ettekandja ärakuulamist otsustas Esimese Astme Kohus avada suulise menetluse ning esitas Esimese Astme Kohtu kodukorras
sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames pooltele teatud kirjalikud küsimused, millele pooled vastasid neile antud
tähtaja jooksul.
Esimese Astme Kohus kuulas ära põhikohtuasja poolte ja komisjoni suulised märkused ja vastused kohtu poolt 10. mai 2006. aasta
kohtuistungil suuliselt esitatud küsimustele. CECMA teatas Esimese Astme Kohtule, et ta ei osale kohtuistungil.
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud määrus hagejat puudutavas osas;
–        mõista kohtukulud välja nõukogult;
–        igal juhul jätta CECMA kohtukulud tema enda kanda.
Nõukogu, keda toetab komisjon, palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        teise võimalusena tühistada vaidlustatava määruse artikli 1 lõige 2 osas, mis puudutab lõpliku tasakaalustava tollimaksu kehtestamist
kõrgemas määras kui see, mis oleks kehtestatud tingimustes, kus subsiidiumi summa oleks kindlaks määratud 6aastase amortisatsiooni
alusel;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
CECMA palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista menetlusse astumisega seotud kulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Hageja liigendab oma väited viieks, mis käsitlevad esiteks subsiidiumide arvutamise raames imporditud varade tavalise amortisatsiooni
määramist, ning teiseks kahju hindamist ja põhjuslikku seost.
Tavalise amortisatsiooni määramise kohta viitab hageja hindamisveale ja algmääruse artikli 5, artikli 7 lõike 3 ja artikli 11
lõike 1 rikkumisele (esimene väide), samuti kaitseõiguste rikkumisele ja põhjendamisveale (teine väide).
Kahju hindamise ja põhjusliku seose kohta viitab hageja hindamisveale ja algmääruse artikli 8 lõigete 2, 6 ja 7 rikkumisele,
mis käsitleb vastavalt kahju ulatust ja põhjuslikku seost puudutavate tõendite uurimist (kolmas väide), Taiwanist pärit impordi
mõju uurimist (neljas väide) ja CD-R-ketaste ametlikult kinnitatud patendi omaniku konkurentsivastase käitumise mõju uurimist
(viies väide).

Esimene väide: algmääruse artikli 5, artikli 7 lõike 3 ja artikli 11 lõike 1 rikkumine ja ilmne kaalutlusviga varade tavalise
amortisatsiooni hindamisel
Esialgsed tähelepanekud
Esimese väitena kinnitab hageja, et imporditud varade tavalise amortisatsiooni määramisel vaidlustatud määruses on rikutud
õigusnormi ja tehtud hindamisviga.
Tuleb meenutada, et kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas peab ühenduse kohtu kontroll institutsioonide hinnangute üle olema
piiratud menetlusnormidest kinnipidamise, vaidlustatud otsuse tegemise aluseks olevate asjaolude sisulise õigsuse, nende faktiliste
asjaolude hindamisel ilmsete vigade puudumise ja võimu kuritarvitamise puudumise kontrollimisega (vt Esimese Astme Kohtu 28. oktoobri
2004. aasta otsus kohtuasjas T‑35/01: Shanghai Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, EKL 2004, lk II‑3663, punktid 48 ja 49 ning osundatud kohtupraktika).
Sama kehtib ka käesolevas asjas käsitlusel olnud algmääruse artikli 7 lõike 3 kohaselt amortisatsiooni pikkuse hindamisele.
Selle sätte kohaselt jagatakse põhivara soetamisega seotud subsiidium „ajavahemikule, mis kajastab selliste varade tavalist
amortisatsiooni asjaomases tootmisharus”. Selle sätte, mis nõuab eriti asjaomasesse tootmisharusse puutuva tavalise praktika
hindamist, sõnastusest ja ülesehitusest tuleneb, et selle perioodi kindlaksmääramine on osa ühenduse institutsioonide kasutatavast
laiast kaalutlusõigusest keeruliste majandussituatsioonide uurimises.
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb käesoleval juhul uurida igat hageja esitatud väidet.
Amortisatsiooni asjaolude hindamine (esimene osa)
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et algmääruse artikli 7 lõike 3 alusel, nii nagu seda tõlgendab ka suuniste peatüki F punkti a alapunkt ii,
oleks toetus tulnud jagada, arvestades „varade tavalist eluiga” või „varade tavalist amortisatsiooni asjaomases tootmisharus”.
Lisaks sellele seisneb ühenduse institutsioonide tava amortisatsiooniperioodide kaalutud keskmise määramises, tulenevalt asjassepuutuvate
riikide nimetatud sektori tootjate raamatupidamisandmetest.
Käesoleval juhul oleks nõukogu pidanud vastavalt hageja väitele järelikult arvesse võtma kõiki varade eluea kohta käivaid
toimikus olevaid tõendeid kogumis. Selles suhtes, arvestades, et varade tavalise amortisatsiooni pikkus, st nende tavaline
eluiga, oli 4,2 aastat, oli nõukogu aluseks võtnud lühema kestuse, kui see, mis ilmnes uurimise ajal esitatud tõenditest.
Nende tõendite kohaselt oli amortisatsiooni pikkus 13 aastat (hageja raamatupidamisandmete järgi) või isegi 15–20 aastat (hageja
tarnijate järgi). Ühenduse tootmisharu andmete kohaselt oli see kuus aastat.
Lisaks sellele leidis nõukogu ekslikult, et varade tavalise amortisatsiooni pikkus oli antud juhul 4,2 aastat, kasutades India
õiguses tunnustatud kahaneva amortisatsiooniarvestuse meetodit. Tõepoolest, degressiivse amortisatsiooniarvestuse meetod ei
tunnista amortisatsiooniperioodi. Lisaks järeldub hageja arvutustest, et selle meetodi kohaldamise korral ei ole vara nõukogu
poolt määratud perioodi lõpuks täielikult amortiseerunud, sest sel on alati jääkväärtus.
Nõukogu teatab, et algmääruse artikli 7 lõike 3 sätete kohaselt peab põhivara soetamisega seotud subsiidium laienema amortisatsiooni
tavalisele ajavahemikule. Vara tavaline eluiga, mis on erinev termin, võib võimaluse korral olla üks teguritest, mis võetakse
arvesse amortisatsiooni määramisel. Selline on ka hageja viidatud ühenduse praktika.
Hageja ajab segi kaks käsitletavat mõistet, kui ta ebaõigesti väidab, et ühenduse institutsioonid on alusetult kinni pidanud
4,2 aasta pikkusest perioodist mitte ainult amortisatsiooni pikkusena, vaid ka vara tavalise elueana. Mis puutub hageja esitatud
tõenditesse, siis tema tarnijate kirjad osundavad ainult asjassepuutuvate varade füüsilisele elueale, mitte aga nende vastavale
amortisatsiooniajale. Igal juhul tugineb nõukogu India äriühingute seadusele, mis näeb ette kohustusliku amortisatsiooniaja,
mis on iseseisev varade elueast.
Mis puutub degressiivse amortisatsiooniarvestuse meetodi kasutamisse, siis nõukogu kasutas seda selleks, et määratleda erinevus
sel meetodil arvestatava amortisatsiooni ja kuueaastase amortisatsiooni vahel, mis on ühenduse tootmisharus keskmiselt kasutusel.
Selles osas ei ole hageja esitatud alternatiivne arvutusmeetod kõlbulik, kuna see ei võta arvesse püsivaid kapitalimahutusi.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese väite esimeses osas esitab hageja kaks argumenti. Esiteks ta väidab, et arvestatud amortisatsioon on silmnähtavalt
ebatäpne, võrreldes temalt endalt, vara tarnijatelt ning ühenduse tootmisharult saadud informatsiooniga. Teiseks väidab ta,
et nõukogu on teinud ilmse kaalutlusvea amortisatsiooniaja hindamisel, kasutades degressiivse amortisatsiooniarvestuse meetodit,
mis on ette nähtud India õiguses.
Mis puutub esimesse argumenti, siis tuleneb eelkõige vaidlustatud määruse põhjendustest 43 ja 45, et amortisatsiooniaja pikkuse
määramisel võttis nõukogu arvesse hageja päritolumaa õiguses ettenähtud raamatupidamislikku meetodit.
Seetõttu tuleb kõigepealt uurida, kas nõukogu sai seaduslikult tugineda sellele tõendile, selle asemel et toetuda hageja edastatud
informatsioonile.
Algmääruse artikli 7 lõige 3 ei kehtesta erilisi nõudeid tõenditele, mida tuleb arvestada amortisatsiooniaja pikkuse määramisel.
Selle tõttu on ühenduse institutsioonidel lai kaalutlusõigus, hindamaks missuguseid tõendeid saab asjakohaseks lugeda.
Käsitledes eelmises punktis nimetatud sätte eesmärki, tuleb tõdeda, et algmääruse artikli 5 ja artikli 7 lõike 3 tõlgendusest
tuleneb, et asjaomases tootmisharus amortisatsiooniaja pikkuse määramise eesmärk on arvutada, millise osa eksportija saadud
kasumist põhivara ostmisel võib panna uurimise perioodi arvele. See võimaldab rõhutada, et hageja ei väida, et eksportivate
maade õiguses ettenähtud amortisatsiooniarvestuse meetod ei ole selles mõttes sobiv.
Sellest hoolimata märgib ta, et selle tõendi arvessevõtmisega eemaldutakse suunistest ja ühenduse institutsioonide varasemast
praktikast.
Suuniste peatüki F punkti a alapunkti ii kohaselt toetuse suurus jagatakse ajavahemikule, mis kajastab „[kõne all oleva vara]
tavalist eluiga” ja „[j]ärelikult võib subsiidiumi summa […] jagada perioodile, mis vastab selliste varade tavalisele amortisatsioonile
asjaomases tootmisharus”. Kuigi tuleb nõustuda, et suunised viitavad üheaegselt asjassepuutuvate varade „tavalisele amortisatsioonile”
ja „tavalisele elueale”, ei tulene sellest kahest viitest, et komisjon oleks piiranud tõendite kasutamist algmääruse artikli 7
lõike 3 kohaldamisel.
Lisaks sellele väidab hageja, et ühenduse institutsioonide ülalmainitud algmääruse ja suuniste sätete kohaldamisega seotud
varasem praktika sisaldab keskmise amortisatsiooni arvestust asjassepuutuva maa tootmisharu raamatupidamisandmetes. Juhul,
kui riigis on amortisatsioon õiguslikult reguleeritud, võib siseriikliku õigusega ettenähtud amortisatsiooni määramise meetod
olla selles suhtes asjakohane.
Mis puutub hageja väitesse, mille kohaselt ühenduse institutsioonid ei ole subsiidiumi arvutamisel kunagi viidanud asjassepuutuva
maa õiguses sätestatud amortisatsiooniarvutuse meetodile, siis tuleb meenutada, et algmääruse artikli 7 lõige 3 lubab institutsioonidele
laia kaalutlusõiguse, mis puutub tõendite arvessevõtmist tavalise amortisatsiooniaja määramisel. Asjaolu, et ühenduse institutsioonid
ei ole rakendanud samasugust meetodit teistes tasakaalustavate tollimaksude menetlustes, ei tähenda selle sätte rikkumist
(vt analoogia alusel Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑132/01: Euroalliages
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2359, punktid 68 ja 69).
Lisaks sellele, kuigi hageja argumenti varasema praktika kohta tuleb tõlgendada kui õiguskindluse põhimõtte rikkumisele tuginevat,
siis tuleb märkida, et kui kohaldatavad õigusnormid lubavad institutsioonidele teatud kaalutlusõiguse, siis seda põhimõtet
ei riku asjaolu, et nad seda kasutavad selgitamata üksikasjalikult ja eelnevalt, milliseid kriteeriume nad kavatsevad igas
konkreetses situatsioonis kasutada, isegi juhul, kui institutsioonid esitavad uusi põhimõttelisi valikuid (Euroopa Kohtu 5. oktoobri
1988. aasta otsus kohtuasjas 250/85: Brother
vs.
nõukogu, EKL 1988, lk 5683, punktid 28 ja 29, 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑69/89: Nakajima
vs.
nõukogu, EKL 1991, lk I‑2069, punkt 118 ja Esimese Astme Kohtu 17. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑118/96: Thai Bicycle
vs.
nõukogu, EKL 1998, lk II‑2991, punktid 67–69).
Seega tuleb nõustuda, et ühenduse institutsioonid võisid algmääruse artikli 7 lõike 3 nõudeid rikkumata arvesse võtta eksportija
riigi õiguses sätestatud amortisatsiooniarvestuse meetodit, et määrata antud juhul varade tavalise amortisatsiooni pikkus.
Teiseks, mis puutub hageja informatsiooni, mille kohaselt ta kohaldas oma raamatupidamises 13 aasta pikkust keskmist amortisatsiooniaega,
siis vaidlustatud määruse põhjendusest 40 tuleneb, et nende andmete usaldusväärsus on seatud kahtluse alla asjaoluga, et varade
klassifikatsioon ei olnud raamatupidamis- ja maksustamisdokumentides ühesugune.
Mis puutub tarnijatelt pärinevatesse sertifikaatidesse, mille järgi sai põhivara antud juhul kasutada 15–20 aasta jooksul,
tuleb sedastada, nagu nõukogu ka tegi, et need sertifikaadid ei määra selle põhivara amortisatsiooni pikkust asjaomases tootmisharus,
vaid üksnes nende füüsilise eluea pikkust.
Mis puutub kuueaastasesse amortisatsiooniaega, mida kasutatakse ühenduse tootmisharus, siis vaidlustatud määruse põhjendustest 44
ja 45 tuleneb, et selle tootmisharu majanduslik olukord ei olnud võrreldav India vastava tootmisharuga.
Seega ei tõenda informatsioon, millele hageja toetub, et nõukogu antud hinnang on silmnähtavalt ekslik.
Käsitledes hageja teist argumenti, mis põhineb India õiguses ettenähtud amortisatsiooni arvestamise meetodi kohaldamise ilmselgel
kaalutlusveal, tuleb märkida, et see degressiivne amortisatsiooniarvestuse meetod ei nõua toetumist kindlale amortisatsiooniajale
kui sellisele.
Antud juhul kasutas nõukogu selle perioodi arvutamiseks valemit, mis vastab degressiivse amortisatsiooniarvestuse meetodi
kohaldamisele hagejaga samasuguses seisundis oleva ettevõtja poolt. Nõukogu märgib vaidlustatud määruse põhjenduses 45, et
regulaarse ja jätkuva investeerimise tingimustes võimaldab degressiivne amortisatsiooniarvestuse meetod kuue aasta pikkuse
vaatlusaja korral „30 % kiiremat” amortisatsiooni kui amortisatsiooniarvestuse lineaarmeetod, mis vastab ajavahemikule 4,2 aastat.
Seega ei tõendanud hageja, et selline lähenemine oli ilmselgelt ekslik. Sellest hoolimata soovib ta antud juhul kahtluse alla
seada nõukogu tehtud arvutuste täpsuse, esitades alternatiivse arvutuse, mille kohaselt degressiivse amortisatsiooniarvestuse
meetodi kasutamine viib jääkväärtuseni viienda aasta lõpuks.
Selle kohta tuleb märkida, et hageja poolt esitatud alternatiivne arvutus on rajatud esimese aasta jooksul investeeritud varade
amortisatsioonile ja mitte püsivatele investeeringutele. Kuna see arvutus rajanes nõukogu poolt arvessevõetud kriteeriumidest
erinevatel kriteeriumidel, ei saa sellele viidata, et vaielda vastu viimase hinnangute täpsusele.
Silmas pidades eeltoodut, ei saa nõustuda hageja poolt esimese väite esimeses osas esitatud argumentidega.
Varade klassifitseerimine valuvormide kategooriasse ja hageja raamatupidamisandmetes sisalduva informatsiooni ebaõige arvestamine
(teise osa esimene ja teine argument)
–       Poolte argumendid
Hageja viitab nõukogu praktikale, mille kohaselt eksportija raamatupidamisandmed on peamiseks informatsiooniallikaks. See
praktika on võrreldav asjaomases riigis üldiselt tunnustatud põhimõtete kohaselt koostatud raamatupidamisdokumentide arvessevõtmisega,
et arvutada tootmiskulusid dumpingu juhtumites. Järelikult oleks nõukogu pidanud hindamisel tuginema raamatupidamisandmetest
tulenevale amortisatsiooniaja pikkusele.
Hageja väidab, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 7 lõike 3 nõudeid, nagu seda on tema praktikas tõlgendatud, keeldudes
arvesse võtmast seda perioodi ja klassifitseerides varad valuvormideks, ehkki need varad olid hageja raamatupidamisandmetes
klassifitseeritud masinateks. Hageja tunnistab, et samad varad olid raamatupidamis- ja maksustamisdokumentides erinevalt klassifitseeritud.
Siiski ei saa erinevuste korral maksustamisdokumentides esinev klassifikatsioon olla ülimuslik raamatupidamisdokumentides
esineva klassifikatsiooni ees.
Hageja sõnul on selles suhtes vaidlustatud määruses ühtlasi ka põhjendamisviga. Tegelikult oleks nõukogu pidanud põhjendama
oma valikut varade klassifitseerimise kohta nende olemusega seotud objektiivsete tunnuste alusel ja mitte lihtsalt vastuolu
alusel hageja raamatupidamis- ja maksustamisdokumentide vahel.
Peale selle teavitas hageja oma 14. aprilli 2003. aasta kirjaga komisjoni, et ainult osa asjaomastest varadest liigitati ümber
valuvormide kategooriasse maksustamisdokumentides. See informatsioon rajanes hageja tuludeklaratsioonil, mida komisjon uurimise
käigus kontrollis. Nii oli komisjonil kogu vajalik informatsioon hageja arvestuste kontrollimiseks.
Nõukogu märgib, et kuigi raamatupidamisandmed moodustavad peamise informatsiooniallika, ei ole institutsioonid nende andmetega
seotud, vaid nad peaksid arvestama tavalise amortisatsiooniaja perspektiiviga asjaomases tootmisharus. Antud juhul ei olnud
kohane võtta aluseks hageja raamatupidamisandmetes kajastuv amortisatsiooniaeg. Esiteks, nende varade klassifikatsioon raamatupidamisandmetes
ei olnud vastavuses klassifikatsiooniga maksustamisdokumentides. Teiseks, ühenduse tootmisharus, mis oli defitsiitne, kohaldatav
amortisatsiooniaeg oli keskmiselt umbes kuus aastat, ning hageja, äriühingus, mis oli kasumlik ja investeeris pidevalt ja
oluliselt, kohaldatav amortisatsiooniaeg oleks pidanud olema keskmisest märkimisväärselt madalam.
Antud juhul klassifitseeris hageja tuludeklaratsioonis varad ümber valuvormideks. India õigusest tuleneb, et identsed varad
peavad olema raamatupidamis- ja maksustamisdokumentides ühesuguselt klassifitseeritud. Määratlemaks täpset amortisatsiooniaega,
asub nõukogu seisukohale, et varade ümberklassifitseerimisele maksustamise eesmärgil peab järgnema nende ümberklassifitseerimine
ka hageja raamatupidamisandmetes.
See järeldus on piisavalt motiveeritud eelkõige vaidlustatud määruse põhjenduse 41 mõtte kohaselt. Pidades silmas seda põhjendust,
ei olnud nõukogul kohustust puudutada küsimust asjassepuutuvate varade objektiivsest seisundist. Lisaks sellele ei tõendanud
hageja, et varade ümberklassifitseerimine maksustamise eesmärgil tulenes nende olemusest, mitte aga hageja maksustamishuvist.
Mis puutub hageja seisukohta, et varade ümberklassifitseerimine maksustamise eesmärgil ei puuduta kõiki kõnealuseid varasid,
vastab nõukogu, et hageja ei esitanud selle asjaolu tõenduseks ühtegi tõendit ei oma 14. aprilli 2003. aasta kirjas komisjonile
ega hagiavalduses. Samal ajal tuleneb komisjoni 8. mai 2003. aasta vastusest, et 14. aprilli 2003. aasta kirjas esitatud informatsioon,
nimelt imporditud varade koguväärtuse kohta, on vastuolus varem esitatud ja uurimisega kontrollitud informatsiooniga. Niisiis
ei saanud komisjon kontrollida varasemat informatsiooni ega seda järelikult ka arvesse võtta.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Vaidlustatud määruse põhjendustest 39 ja 43 tuleneb, et nõukogu hindas kõnealuse vara amortisatsiooni pikkust viitega India
õiguses sellistele vahenditele nagu valuvormid ettenähtud amortisatsiooniarvestuse meetodile. Niisiis ta keeldus rajamast
hinnangut amortisatsiooniaja pikkusele, mis tulenes hageja raamatupidamisdokumentidest, milles need varad esinevad kui masinad.
Hageja möönab, et uurimisalust perioodi käsitlevas maksudeklaratsioonis klassifitseeris ta kõnealused varad ümber valuvormide
kategooriasse. Ometi väidab ta, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 7 lõike 3nõudeid sellega, et rajas oma hinnangu maksustamisdokumentides
esinevale klassifikatsioonile selle asemel, et võtta arvesse raamatupidamisandmetes sisalduvat informatsiooni.
Ennekõike tuleb meenutada, nagu on märgitud eespool punktis 45, et ainuüksi asjaolu, et ühenduse institutsioonid ei ole rakendanud
samasugust meetodit teistes subsiidiumidevastastes uurimistes, ei tähenda selle sätte rikkumist. Lisaks sellele tuleneb vaidlustatud
määruse põhjendustest 40 ja 41, et maksustamisandmete arvessevõtmine on põhjendatud asjaoluga, et varade klassifitseerimine
hageja raamatupidamisdokumentides ei olnud kooskõlas maksuregistrites esinevate andmetega. Järelikult ei saa väita, et nõukogu
jättis meelevaldselt tähelepanuta hageja raamatupidamisandmetes esineva informatsiooni.
Teiseks tuleneb vaidlustaud määruse põhjendusest 38, et ühenduse institutsioonid on rajanud oma hinnangu raamatupidamisest
tulenevale amortisatsiooniaja pikkusele. Selle uurimise käigus on viitamine hageja tuludeklaratsioonile piiratud, et leida
kõnealustele varadele raamatupidamise seisukohast adekvaatne klassifikatsioon. Nagu see tuleneb vaidlustatud määruse põhjendusest 41,
oli see viide õigustatud asjaoluga, et samad varad oleksid pidanud olema ühtemoodi klassifitseeritud nii raamatupidamis- kui
maksustamisdokumentides. Seega väidab hageja ekslikult, et ühenduse institutsioonid on ebaseaduslikult eelistanud maksustamisdokumente
raamatupidamisdokumentidele.
Lõpuks tuleb esiteks märkida, et hageja ei vaidlustanud nõukogu seisukohta, et ehkki ettevõtjad võivad kasutada erinevaid
amortisatsiooniarvestuse meetodeid oma raamatupidamis- ja maksustamisdokumentides, peavad samad varad olema mõlemas registris
ühtemoodi klassifitseeritud. Teiseks ei väitnud ta, et varade klassifikatsioon maksustamisdokumentides oli vale. Komisjoni
poolt läbiviidud uurimine ei teinud kindlaks, et India ametnikud oleksid vaidlustanud varade klassifikatsiooni tuludeklaratsioonis
või et hageja oleks seda täpsustanud.
Nendes tingimustes sai nõukogu õiguspäraselt järeldada, et kuna hageja muutis varade klassifikatsiooni maksustamisdokumentides,
oleks sama muudatust tulnud arvestada ka raamatupidamises.
Hageja täiendava argumendi kohta, mis põhineb järelduste ebapiisaval põhjendusel, tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika
kohaselt peavad EÜ artikliga 253 nõutavatest põhjendustest selgelt ja ühemõtteliselt nähtuma akti vastuvõtnud ühenduse institutsiooni
kaalutlused, nii et asjaomased isikud võiksid tutvuda võetud meetme põhjendustega, et oma õigusi kaitsta ja et ühenduse kohus
saaks oma kontrolli teostada (vt Esimese Astme Kohtu 12. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑89/00: Europe Chemi-Con
(Deutchland)
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk II‑3651, punkt 65 ning osundatud kohtupraktika).
Vaidlustatud määruse põhjendused 40 ja 42 märgivad, et hageja informatsioonile varade klassifikatsiooni kohta raamatupidamisdokumentides
rääkis vastu nende klassifikatsiooni muutmine maksustamisdokumentides, kuigi samade varade klassifikatsioon kahes registris
peab olema identne. Seega väljenduvad vaidlustatud määruses sõnaselgelt põhjused, miks nõukogu ei rajanud oma hinnangut varade
klassifikatsioonile, lähtudes hageja raamatupidamisarvestusest, vaid toetus teistele olulistele tõenditele.
Lõpuks osundab hageja asjaolule, et varade liigitamine valuvormide kategooriasse ei puuduta kõiki kõnealuseid varasid, millest
ta oma 14. aprilli 2003. aasta kirjaga komisjoni ka teavitas.
Nõukogu lükkab ümber selle väite, et selle toetuseks esitatud informatsioon ei ole koherentne teiste uurimise käigus esitatud
tõenditega ja et seetõttu ei saanud ülalmainitud väidet arvesse võtta.
Vastusest poolte poolt Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele nähtub, et hageja viitab selle argumendi toetuseks informatsioonile,
mis tulenes uurimise perioodi tuludeklaratsioonist. On kindel, et selles deklaratsioonis kirjeldatud varade väärtus ei vasta
nende väärtusele, mida kasutati subsiidiumi arvutamiseks. Nõukogu märgib, et institutsioonid ei olnud võimelised ainult selle
informatsiooni põhjal võrdlema kõnealust väidet muu uurimise käigus kontrollitud informatsiooniga.
Kõigest hoolimata väidab hageja, et ilmnenud väärtuste erinevus, mis on seletatav lisakulutustega transpordile ja sisseseadele,
ei takista ühenduse institutsioone märkamast, et ümberklassifitseerimine ei käsitle imporditud varasid tervikuna.
Nõukogu märgib, et ühenduse institutsioonid ei saanud hinnata valuvormide kategooriasse liigitatud varade täpset väärtust,
sest esiteks ei selgitanud hageja nende varade klassifitseerimise kriteeriume tuludeklaratsioonis ja teiseks ei esitanud ta
oma varade täielikku ja kontrollitavat nimekirja. Selle informatsiooni puudumisel ei saanud ühenduse institutsioonid kontrollida
hageja poolt oma väite toetuseks esitatud arvandmeid.
Silmas pidades seda viimast informatsiooni, mida hageja Esimese Astme Kohtus ei vaidlustanud, on põhjust sedastada, et hageja
ei esitanud ühenduse institutsioonidele fakte, mis oleksid võimaldanud neil kontrollida väidete täpsust ja vajaduse korral
võtta arvesse seda osa varadest, mis ei olnud liigitatud valuvormide kategooriasse. Selle üksiku väitega ei saa vastu vaielda
vaidlustatud määruses toodud hinnangule.
Järelikult võis nõukogu asuda seisukohale, ilma algmääruse artikli 7 lõike 3 nõudeid rikkumata, et kõnealuseid varasid, mis
on maksustamise eesmärgil klassifitseeritud valuvormideks, oleks pidanud sellisena arvestama ka amortisatsiooniaja määramiseks
raamatupidamises ja et seega ei saanud selles hinnangus tugineda hageja raamatupidamises leiduvale informatsioonile. Pealegi,
hageja ei tõendanud selles suhtes põhjendamisvea olemasolu.
Järelikult tuleb hageja teise osa kahes esimeses argumendis esitatud väited põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Hageja kasumlikkuse ja investeeringute arvestamine (teise osa kolmas argument)
–       Poolte argumendid
Hageja väidete kohaselt rikkus nõukogu algmääruse artikli 7 lõike 3 nõudeid, seades amortisatsiooni määramiseks eristuse kasumlike
ja mittekasumlike ettevõtjate vahele. Selline eristus ei tulene mingil moel algmäärusest. Pealegi on see loogikavastane, sest
varade tavaline eluiga, samuti tavaline amortisatsioon on seotud omanikust äriühingu olemusega, mitte aga kasumi või investeerimisplaaniga.
Oletades, et hageja investeerib peamiselt kuueaastase perioodi jooksul, rikkus nõukogu ka algmääruse artikli 5 ja artikli 11
lõike 1 nõudeid. Fakt, et hageja on olnud kasumlik ja et ta on investeerinud uurimise perioodil, samuti sellele eelneva kaheaastase
perioodi jooksul, ei kujuta endast tõendit, mis kinnitaks sama kasumlikkuse ja investeeringute taset kuue aasta jooksul. Nõukogu
lähenemine sisaldab järelikult spekulatsioone uurimisalusest perioodist hilisemate asjaolude kohta.
Nõukogu vastab, et ta ei eristanud kasumlikke ja mittekasumlikke ettevõtjaid. Ta üksnes võttis aluseks fakti, et hageja investeeris
pidevalt ja oluliselt, et järeldada, et ta amortiseeris oma varad väga kiiresti. Niisiis uuris nõukogu, milline oli tavaline
amortisatsioon hagejaga samas situatsioonis oleva äriühingu jaoks. Hageja väidab ebaõigesti, et kasumlikkus ei mõjuta amortisatsiooni,
kuigi kasumlikkus on tähtis selle kestuse valikuks.
Et hinnata, kas hageja on kasumlik ja kas ta investeerib oluliselt, toetus nõukogu uurimise käigus kogutud ja vaidlustamata
tõenditele. Vastavalt algmääruse artiklile 5 ja artikli 11 lõikele 1 ei kasuta ta ühtegi uurimisalusest perioodist hilisema
perioodi kohta käivat tõendit.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Vaidlust ei ole selles, et nõukogu on arvesse võtnud uurimisega tuvastatud asjaolu, et hageja oli väga kasumlik ja et ta investeeris
regulaarsaelt ja pidevalt. See asjaolu võeti aluseks kahel korral. Esiteks, kahest India õiguses ettenähtud amortisatsiooniarvestuse
meetodist kasutas nõukogu degressiivset amortisatsiooniarvestuse meetodit, mis võimaldab kiiremat amortisatsiooni. Teiseks
arvutas nõukogu amortisatsiooni vastavalt sellele meetodile jätkuva regulaarse investeerimise tingimustes.
Need kaalutlused on esitatud vaidlustatud määruse põhjenduses 45:
„Eksportiva tootja positsioon on keskmise ettevõttega võrreldes väga erinev. Ettevõte on väga kasumlik ning teeb pidevalt
suuri investeeringuid, mistõttu on alust oletada, et tema kasutatav amortisatsiooniaeg oleks eespool nimetatud keskmisest
tunduvalt lühem. Seetõttu loeti sobivaks kasutada degressiivset amortisatsiooniarvestuse meetodit, mis võimaldab kiiremat
amortisatsiooni kui amortisatsiooniarvestuse lineaarmeetod. Tuleb märkida, et jätkuva regulaarse investeerimise tingimustes
võimaldab põhjenduses 43 nimetatud India äriühingute seaduses sätestatud degressiivne amortisatsiooniarvestusmeetod kuue aasta
pikkuse vaatlusaja korral 30% kiiremat amortisatsiooni kui amortisatsiooniarvestuse lineaarmeetod. See vastab kuue aasta pikkuse
lineaarmeetodiga võrreldes 4,2 aastale, ning seda lühemat aega kasutati saadud kasu jaotuse kindlaksmääramiseks.”
Hageja kinnitab, et võttes arvesse kasumlikkust ja investeeringuid, rikkus nõukogu algmääruse artikli 7 lõike 3, samuti sama
määruse artikli 5 ja artikli 11 lõike 1 nõudeid.
Mis puutub algmääruse artikli 7 lõikesse 3, siis tuleb märkida, et selle sätte alusel peab nõukogu hindama amortisatsiooni
pikkust asjaomases tootmisharus. See hinnang võib seega tähendada asjassepuutuvale eksportijale omaste asjaolude arvessevõtmist.
Nagu juba esile tõstetud eespool punktis 40, on sellega seotud erisätete puudumise korral ühenduse institutsioonidel lai kaalutlusõigus
asjassepuutuvate tõendite arvestamisel.
Hageja ei esitanud oma väite toetuseks ühtegi tõendit selle kohta, et eksportija kasumlikkus ei avalda mõju tema varade amortisatsiooni
pikkusele. Nõukogu seevastu märkis õigustatult, et eksportija poolt amortisatsiooniarvestuse meetodi valik võib eelkõige sõltuda
asjassepuutuva ettevõtja kavatsetud investeeringutest, ja seetõttu ka kasumlikkusest.
Neil asjaoludel ei tõendanud hageja, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 7 lõike 3 sätteid.
Mis puutub algmääruse artiklisse 5, siis see säte näeb ette, et tasakaalustatavate subsiidiumide summa arvutatakse lähtudes
saaja saadud kasust, mis selgub subsideerimise uurimise perioodil. Antud juhul järeldasid ühenduse institutsioonid, et hageja
soodne olukord vaatlusaluse aja kolme majandusaasta jooksul võis mõjutada tema amortisatsiooniarvestuse meetodi valikut. Seejärel
viitasid nad sel viisil valitud meetodile, et kindlaks määrata uurimise perioodile langev osa subsiidiumidest. Seetõttu väidab
hageja ebaõigesti, et ühenduse institutsioonid on subsiidiumide summa arvestusele lisanud muu perioodi kui subsiidiumide uurimise
perioodi kasu.
Vastavalt algmääruse artikli 11 lõikele 1 ei võeta subsiidiumide ja kahju hindamisel üldjuhul arvesse informatsiooni uurimisperioodile
järgneva perioodi kohta. Järelikult on ühenduse institutsioonide analüüsi jaoks olulised andmed üldjuhul need, mis käsitlevad
uurimise perioodiga lõppevat ajavahemikku. See säte ei välista siiski nende andmete analüüsi raames tulevikusündmusi puudutavate
prognooside arvesse võtmist tingimusel, et need on asjakohased ja rajanevad uurimise käigus saadud objektiivsetel tõenditel.
Mis puutub antud juhul nende prognooside asjakohasusse, tuleb meenutada, et hagejal ei õnnestunud kahtluse alla seada nõukogu
hinnangut, mille järgi asjassepuutuva eksportija kasumlikkus ja tema kavandatud investeeringud võivad olla asjakohased kasutatava
amortisatsiooniarvestuse meetodi määramisel.
Mis puudutab nõukogu poolt arvessevõetud prognoosi põhjendatust, siis hageja ei vaielnud vastu sellele, et ta investeeris
regulaarselt suuri summasid kolme aasta jooksul kuni uurimise perioodi lõpuni. Kuigi see faktiline asjaolu ei võimalda tingimata
järeldada, et antud juhul amortisatsioon toimub jätkuvate regulaarsete investeeringute tingimustes, nagu seda tõdes nõukogu,
tuleb märkida, et see majandushinnang kuulub laia kaalutlusõigusesse, mis ühenduse institutsioonidel on keeruliste majandussituatsioonide
analüüsimisel. Hageja ei tõestanud, et nõukogu hinnangus oli selles suhtes ilmne viga.
Seetõttu ei tõendanud hageja, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 5 või artikli 11 lõike 1 nõudeid.
Eelnevat silmas pidades ei ole käesolev argument põhjendatud.
Degressiivse amortisatsiooniarvestuse meetodi kasutamine (teise osa neljas argument)
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et nõukogu rikkus algmääruse artikli 7 lõike 3 nõudeid, kohaldades subsiidiumi arvutamisel degressiivset amortisatsiooniarvestamise
meetodit. Suunised ja samuti institutsioonide tava viitavad lineaarmeetodi kasutamisele. Selles suhtes ei selgita vaidlustatud
määrus põhjusi, miks ühenduse institutsioonid on kõrvale kaldunud väljakujunenud praktikast, kuigi hageja on kasutanud oma
raamatupidamises lineaarmeetodit.
Nõukogu vaidleb vastu, et algmääruse artikkel 7 lõige 3 ei välista amortisatsiooniarvestuse lineaarmeetodist erineva meetodi
kasutamist, isegi kui lineaarmeetodit on kasutatud peamiselt. Tõsiasi, et degressiivset amortisatsiooniarvestuse meetodit
varem ei kasutatud, on vähetähtis.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Vaidlustatud määruse põhjendusest 45 tuleneb, et ühenduse institutsioonid on määranud amortisatsiooniaja pikkuse, kohaldades
antud juhul India õiguses ettenähtud varade degressiivset amortisatsiooniarvestamise meetodit.
Selles suhtes väidab hageja, et degressiivse amortisatsiooniarvestuse meetodi kui sellise kasutamine rikub algmääruse artikli 7
lõike 3 nõudeid, nagu seda sätet on komisjoni suunistes tõlgendatud ja varasemas praktikas kohaldatud.
Tuleb märkida, et algmääruse artikli 7 lõike 3 sätted ei välista degressiivse amortisatsiooniarvestuse meetodi kasutamist.
Suuniste peatüki F punkti a alapunkt ii näeb ette, et subsiidiumide summa jagamiseks kasutab komisjon tavaliselt lineaarset
amortisatsiooniarvestuse meetodit. Seevastu sellest juhendist ei tulene, et toetumine mõnele muule amortisatsiooniarvestamise
meetodile on välistatud. Lisaks ei tule suuniste peatüki A kohaselt nimetatud juhendit kohaldada, kui erilised asjaolud õigustavad
teistsugust lähenemist.
Antud juhul selgitas nõukogu vaidlustatud määruse põhjendustes 44 ja 45, et India õiguses ettenähtud degressiivse amortisatsiooniarvestuse
meetodi kasutamine, mis viib kiirema amortisatsioonini kui samas õiguses ettenähtud lineaarne meetod, oli sobivam, silmas
pidades ühenduse tootmisharus rakendatavat amortisatsiooni ja hageja jaoks soodsaid erilisi asjaolusid. Nendel asjaoludel
võisid ühenduse institutsioonid õiguspäraselt kasutada teist lähenemist kui seda, mis on peamisena ette nähtud suunistes.
Käsitledes hageja poolt esitatud argumenti, mille kohaselt ei kasutanud ühenduse institutsioonid degressiivset amortisatsiooniarvestuse
meetodit teistes subsiidiumidevastastes uurimistes, siis see argument ei ole iseenesest piisav, et õigustada tema kasutamise
seaduslikkust. (vt eespool punktid 45 ja 46).
Mis puutub hageja kriitikasse nõukogu aadressil raamatupidamises rakendatust erineva meetodi kasutamise kohta, tuleb meenutada,
et viimane sedastas õigustatult, et raamatupidamisandmetes rakendatud amortisatsiooniarvestuse meetodi kasutamine oli antud
juhul sobimatu (vt eespool punktid 65–67 ja 79).
Seetõttu ei ole õigustatud hageja väide, et ühenduse institutsioonid rikkusid algmääruse artikli 7 lõike 3 nõudeid ainuüksi
sellega, et nad kaldusid kõrvale lähenemisviisist, mis on ette nähtud suunistega ja mida on varasemalt kasutatud subsiidiumidevastastes
uurimistes.
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb käesolev argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Arvutuste väidetav meelevaldsus (teise osa viies argument)
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et nõukogu poolt rakendatud meetod 4,2 aasta pikkuse perioodi saavutamiseks on meelevaldne. Institutsioonid
on nimelt meelevaldselt valinud kuueaastase perioodi, et võrrelda lineaarset ja degressiivset amortisatsiooniarvestuse meetodit,
nii nagu ka kuueaastase perioodi, mille jooksul hageja väidetavasti pidevalt investeeris. Kui institutsioonid oleksid arvestanud
erineva arvu aastatega, oleksid nad saavutanud teise tulemuse.
Amortisatsiooni pikkuse määramise meelevaldset iseloomu illustreerib fakt, et oma esimeses ettepanekus soovitab komisjon kolmeaastast
perioodi, mis hiljem samade tõendite alusel 4,2 aasta pikkuse perioodi vastu vahetati.
Nõukogu arvamuse kohaselt ei tõenda asjaolu, et ta oleks arvutuse parameetreid muutes saanud erineva amortisatsiooni pikkuse,
et lähenemine oli meelevaldne. Selles suhtes hageja ei tõendanud, et nõukogu ületas oma kaalutlusõiguse piire.
Komisjon sai nõukogu hinnangul muuta oma lähenemisviisi uurimise käigus, isegi kui see muutus ei rajanenud uutel tõenditel.
See asjaolu ei tähenda, et uus lähenemine oli meelevaldne.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Käesolevas argumendis väidab hageja, et antud juhul ei olnud tavalise amortisatsiooni pikkuse määramine objektiivne. Ta selgitab
esiteks, et ühenduse institutsioonid on meelevaldselt valinud kahe India õiguses ettenähtud alternatiivse meetodi võrdluseks
kasutatavad parameetrid, ja teiseks, et nad on laiendanud amortisatsiooni pikkust uurimise hilises järgus ja ilma uue tõendita.
Käsitledes esimest väidet, tuleneb vaidlustatud määruse põhjendusest 45, et käesoleval juhul kasutatud kuueaastane võrdlusperiood
vastab üheaegselt nii ühenduse tootmisharus kohaldatavale keskmisele amortisatsioonile kui ka India õiguses ettenähtud amortisatsiooniarvestuse
lineaarsest meetodist, mis oli üks kasutatavatest meetoditest, tulenevale keskmisele amortisatsioonile. Järelikult ei saa
kinnitada, et institutsioonid tegid meelevaldse valiku, kasutades seda meetodit. Hageja argument, mille kohaselt arvutuse
tulemus teise perioodi kohta oleks olnud erinev, ei saa kahtluse alla seada eelnevat järeldust selle kohta, et aluseks võetud
periood ei olnud meelevaldne.
Mis puutub hageja teise väitesse, mille kohaselt komisjon tegi algselt ettepaneku kohaldada kolmeaastast perioodi, siis tuleb
meenutada, et uurimine kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas on jätkuv protsess, mille käigus muudetakse tihti erinevaid järeldusi.
Seetõttu ei saa välistada, et ühenduse institutsioonide lõppjäreldused erinevad teatud uurimise momendil tehtud järeldustest
(eespool mainitud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, punkt 182). Hageja ei saa järelikult väita, et muutus amortisatsiooni pikkuse hinnangus, millel oli mõju uurimise
käigule, oleks tõendiks selle hinnangu meelevaldsuse kohta. Nagu märkis nõukogu, siis kuigi käesolevas asjas ei tuginenud
muudatused uutele tõenditele, on need tehtud hageja suuliste ja kirjalike märkuste järel.
Järelikult ei tõendanud hageja, et ühenduse institutsioonide teostatud hinnang oli meelevaldne. Käesolev argument ei ole järelikult
vastuvõetav.
Eeltoodut silmas pidades tuleb esimene väide täielikult tagasi lükata.

Teine väide: kaitseõiguste rikkumine ja ebapiisav põhjendamine varade tavalise amortisatsiooni hindamisel
Poolte argumendid
Hageja väidab, et 9. aprilli 2003. aasta aruandes esitas komisjon uue amortisatsiooniarvestuse meetodi, mis erines olemuslikult
sellest, mida kasutati 4. märtsi 2003. aasta kirjas. See aruanne ei võimaldanud hagejal aru saada uuest meetodist. Komisjon
tunnistas seda fakti, saates 5. mail 2003 täiendavad selgitused.
Lisaks ei võimaldanud ka 5. mai 2003. aasta täiendavad selgitused hagejal oma kaitseõigusi teostada. Esiteks, hageja ei saanud
pärast 5. maid 2003 tõhusalt esitada oma märkusi, sest selles staadiumis poleks tal olnud võimalik muuta vaidlustatava määruse
vastuvõtmise ettepanekut. Teiseks, isegi täiendavad selgitused ei võimaldanud tal aru saada, mil moel määras komisjon amortisatsiooniks
4,2 aastat. Selles suhtes oleks piisanud arvutustega tabeli lisamisest; komisjon seda aga ei teinud.
Mis puutub nõukogu argumenti, et hageja oleks võinud küsida selgitusi 9. aprilli 2003. aasta aruande kohta, siis märgib hageja,
et aruandes nähti ette väga lühike vastamise tähtaeg ja et 14. aprilli 2003. aasta vastus sisaldas endas vaikivat kutset esitada
rohkem selgitusi.
Teise võimalusena väidab hageja, et vaidlustatud määruses on põhjendamisviga, kuna selles kordab mittetäielikke motiive, mis
sisalduvad 9. aprilli 2003. aasta aruandes.
Nõukogu väidab, et 9. aprilli 2003. aasta täiendav aruanne oli piisav. Kui hageja ei saanud aru aruandes esitatud arvutusmeetodist,
oleks ta pidanud küsima selgitusi. Oma 14. aprilli 2003. aasta vastuses väljendas hageja üksnes erimeelsust komisjoni poolt
kohaldatud meetodi suhtes.
Peale selle ei tähenda asjaolu, et komisjon saatis 5. mail 2003 täiendavad selgitused, et ta tunnistas 9. aprilli 2003. aasta
aruande puudusi. Need selgitused olid üksnes vastuseks hageja poolt 14. aprillil 2003 esitatud arvutusele. Vastupidiselt hageja
väitele saadeti need mõistliku aja jooksul.
Hageja teadis komisjoni poolt kasutatavaid amortisatsiooniarvestuse meetodeid ja tal ei oleks pidanud antud juhul olema raskusi
arvutada kõnealused summad. Haldusmenetluse ajal ei taotlenud ta kordagi arvutustega tabelit.
Lõpuks ei esitanud hageja igal juhul ühtegi argumenti, tõestamaks, et võimalik informatsioonipuudus takistas teda end kaitsmast.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et algmääruse artikli 30 lõigete 1 ja 2 kohaselt võivad eksportijad taotleda nende oluliste faktide ja kaalutluste
lõplikku avalikustamist, mille alusel kavatsetakse soovitada lõplike meetmete kehtestamist. See avalikustamise kohustus on
suunatud asjassepuutuvate ettevõtjate kaitseõigustest kinnipidamise tagamisele (vt dumpingu küsimuses analoogia alusel Esimese
Astme Kohtu 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑88/98: Kundan ja Tata
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk II‑4897, punkt 131).
Peale selle, vastavalt kohtupraktikale kaubanduse kaitsemeetmete asjades peavad kindlate püsimeetmete vastuvõtmisele eelnenud
uurimisega seotud ettevõtjad saama haldusmenetluses tõhusalt avaldada oma seisukohti väidetud faktide ja asjaolude olemasolu
ja asjakohasuse kohta (vt eespool viidatud kohtuotsus: Kundan ja Tata
vs.
nõukogu, punkt 132 ja osundatud kohtupraktika).
Selles suhtes toob lõpliku avalikustamise ebatäielikkus kaasa lõplikke tollimakse kehtestava määruse õigusvastasuse üksnes
siis, kui sellisest puudusest tulenevalt ei ole pooled võimelised tõhusalt kaitsma oma huve (vt eespool viidatud kohtuotsus
Shanghai Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, punkt 292 ja osundatud kohtupraktika).
Neid põhimõtteid silmas pidades tuleb kontrollida hageja kriitikat selle kohta, et avalikustamine oli ebatäielik.
4. märtsi 2003. aasta teadaandes esitatud subsiidiumide arvutamise meetodit muudeti 9. aprilli 2003. aasta aruandes. Mis
puutub amortisatsiooni määramisse, jagada subsiidium ajas, siis selle kohta esitas komisjon lõpliku informatsiooni 9. aprilli
2003. aasta aruandes.
Aruande punkt 28 on sõnastatud järgmiselt:
„[L]oeti sobivaks kasutada degressiivset amortisatsiooniarvestuse meetodit, mis võimaldab kiiremat amortisatsiooni kui amortisatsiooniarvestuse
lineaarmeetod. Tuleb märkida, et jätkuva regulaarse investeerimise tingimustes võimaldab põhjenduses 43 nimetatud India äriühingute
seaduses sätestatud degressiivne amortisatsiooniarvestusmeetod kuue aasta pikkuse vaatlusaja korral 30% kiiremat amortisatsiooni
kui amortisatsiooniarvestuse lineaarmeetod. See vastab kuue aasta pikkuse lineaarmeetodiga võrreldes 4,2‑le aastale, ning
seda lühemat aega kasutati saadud kasu jaotuse kindlaksmääramiseks.”
Hageja väidab, et kuigi eespool viidatud lõplik avalikustamine viitab jätkuva regulaarse investeerimise tingimustele, ei näita
see, et komisjon määras amortisatsiooni pikkuse, võttes arvesse iga‑aastaseid võrdse suurusega investeeringuid kuueaastase
perioodi jooksul.
Selles suhtes tuleb märkida, et kõnealune lõplik avalikustamine puudutas antud juhul hageja päritolumaa õiguses ettenähtud
kahe amortisatsiooniarvestuse meetodi võrdlust ja see sisaldab kõiki arvutamise elemente, samuti tulemust. Nendes tingimustes
on põhjust möönda, et fraas „jätkuva regulaarse investeerimise tingimustes” ei tähenda tingimata, et iga-aastased investeeritud
summad oleksid võrdse suurusega vaatlusalusel ajal; selle formulatsioonist tulenev ebaselgus ei saanud takistada hagejal kohaldatava
meetodi mõistmist. Tõepoolest, isegi kui hagejal oli kahtlusi küsimuse all oleva fraasi tähenduse täpsuses, oli ta võimeline
kõiki arvestuse elemente ja amortisatsiooniarvestuse meetodeid teades kontrollima selle tähendust, võrreldes teiste arvestustega.
Lisaks tuleb märkida, et hageja ei ole komisjonilt selle fraasi tähendust kunagi küsinud. 14. aprilli 2003. aasta aruandele
antud vastuses piirdus hageja komisjoni arvutuse täpsuse vaidlustamisega, esitades alternatiivse arvutuse. Alternatiivsest
arvutusest tuleneb, et hageja tegi ettepaneku arvutada amortisatsiooni algse investeeringuga võrreldes, selle asemel, et pidada
silmas jätkuvat regulaarset investeerimist. See kiri ei tõesta järelikult, et hageja ei olnud võimeline aru saama kohaldatavast
meetodist, vaid näitab, et ta vaidlustas ühe arvutuse elemendi.
Nendel asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et hageja ei tõendanud, et 9. aprilli 2003. aasta aruanne oli ebatäielik osas,
mis puudutab varade tavalise amortisatsiooni hindamist.
Igal juhul vastas komisjon oma 5. mai 2003. aasta kirjaga hageja alternatiivse arvutuse ettepanekule, märkides, et institutsioonide
poolt tehtud arvutus põhines võrdse suurusega iga‑aastastel investeeringutel kogu esitatud perioodi vältel. Kuna selle informatsiooni
saatis komisjon hagejale enne vaidlustatud määruse ettepaneku vastuvõtmist, ei saa hageja väita, et see ei olnud talle saadetud
õigel ajal (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 19. novembri 1998. aasta otsus T‑147/97 kohtuasjas: Champion Stationery e.a.
vs.
nõukogu, EKL 1998, lk II‑4137, punkt 82).
Rääkides hageja täiendavast argumendist, mis tuleneb põhjendamisveast, tuleb märkida, et 9. aprilli 2003. aasta aruande punkti 28
korrati vaidlustatud määruse põhjenduses 45. Arvestades, et hageja ei tõendanud, et see aruanne oli ebatäielik, tuleb vaidlustatud
määrust pidada piisavalt põhjendatuks.
Silmas pidades eelnevat, ei tõendanud hageja, et lõplik avalikustamine oli mittetäielik ja et see tõi endaga seetõttu kaasa
kaitseõiguste rikkumise.
Järelikult ei saa teise väitega nõustuda.

Kolmas väide: ilmne kaalutlusviga ja algmääruse artikli 8 lõigete 2 ja 6 rikkumine osas, mis puudutab kahju kindlaksmääramist
ja põhjuslikku seost käsitlevate tõendite uurimist
Sissejuhatavad märkused
Tuleb meenutada, et küsimus, kas ühenduse tootmisharule põhjustati kahju ja kas see kahju on subsiidiumidega kaetud impordi
süüks arvatav, eeldab majandusküsimuste kompleksset hindamist, milleks saavad ühenduse institutsioonid kasutada laia kaalutlusõigust.
Selle kaalutlusõiguse kohtuliku kontrolli piirangud on toodud eespool punktis 28.
Lisaks peab hageja esitama tõendeid, et Esimese Astme Kohus saaks tuvastada, et nõukogu on teinud ilmse kaalutlusvea kahju
ulatuse hindamisel (vt eespool viidatud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, punkt 119 ja osundatud kohtupraktika).
Käesolevas väites väidab hageja, et ühenduse institutsioonide teostatud analüüs kahju ja põhjusliku seose kindlaksmääramisse
puutuvate majandusnäitajate kohta oli meelevaldne, seal oli tehtud kaalutlusviga, ja teise võimalusena, et oli tehtud põhjendamisviga.
Ta esitab neli argumenti.
Majanduslike suundumuste võrdlemisel rakendatud meetod (esimene argument)
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et oma analüüsis kahju kindlaksmääramise kohta on ühenduse institutsioonid alahinnanud positiivsete majanduslike
tendentside tähtsust ühenduse tootmisharus. Ta ei vaidle vastu faktidele, vaid nende võrdlusele, samuti järeldustele, mis
põhinevad sellel võrdlusel.
Esmajärjekorras on ühenduse institutsioonid ekslikult hinnanud impordi mõju aastate 1998–2000 andmete põhjal.
Esiteks võtsid ühenduse institutsioonid ebaõigesti arvesse Euroopa statistikaameti (Eurostat) 1998. aasta andmeid. Vaidlustatud
määruse põhjenduses 62 esinevas tabelis toodud informatsioonist tuleneb, et hageja, antud juhul ainus India tooteid eksportiv
tootja, alustas ekspordiga 1999/2000. majandusaastal.
Teiseks ei olnud Eurostati andmed aastate 1998–2000 kohta usaldusväärsed. Selle kategooria statistilisse nomenklatuuri kuulub
palju CD‑R‑ketastest erinevaid tooteid, mida imporditakse erinevates pakendites ja nende koguseid märgitakse tonnides, nii
et CD‑R‑ketaste impordi mahu hindamiseks oli Eurostatil vaja kohaldada matemaatilist valemit. Kuna aga kogused olid väga väikesed,
ei ole selline valem statistiliselt usaldusväärne.
Kolmandaks tuleneb vaidlustatud määruse põhjendustest 55–64, et 1998‑.2000. aastani ei ületanud India päritolu import ühenduse
turul 1% künnist. Järelikult oli see algmääruse artikli 14 lõike 4 mõttes tühine.
Neljandaks ei võetud ühenduse tootmisharu olukorra hindamisel piisavalt arvesse asjaolu, et import oli tühine vaatlusaluse
aja esimese kolme aasta jooksul. Järelikult kõrvutasid ühenduse institutsioonid 1998. aasta ja uurimisaja andmeid, järeldamaks,
et ühenduse tootmisharu võitis 3,7% ühenduse turust, kuivõrd võrdlus 2000. aasta, esimese aasta, mil import oli arvestatav,
ja uurimisaja vahel näitaks olulisemat 5%‑list võitu.
Järgmiseks tegid ühenduse institutsioonid põhjendamisvea oma järelduses kattuvate perioodide võrdlusel.
Esiteks, võrdlus ühelt poolt kalendriaastate ja teiselt poolt uurimisaja vahel oli ekslik. Tegelikult kattusid kalendriaasta 2001
ja uurimisaeg, mis ulatus perioodile 2001. aasta aprillist kuni 2002. aasta märtsini, üheksa kuu ulatuses, mis ei võimaldanud
võrdluses arvesse võtta hooajalisi muutusi.
Teiseks, nõukogu võrdles ebaõigesti mitme 2001. aastale eelnenud järjestikuse aasta suundumusi suundumustega selle aasta ja
uurimisaja vahel või uurimisaja jooksul. Näiteks, vaidlustatud määruse põhjenduse 73 ühenduse tootmise arengu võrdluses tehtud
järeldus, et areng aeglustus uurimise ajal, on ekslik, sest arvandmed, millele see järeldus toetub, käsitlevad palju lühemat
perioodi kui see periood, mille kohta käivaid arvandmeid kasutati võrdluseks. Sama kohaldatakse järelduses hindade languse,
võimsuste piiratud kasvu ja müügimahtude aeglase kasvu kohta vaidlustatud määruse põhjendustes 59, 74 ja 76.
Nõukogu märkis esmalt, et ühenduse institutsioonide praktika kohaselt eeldab kahju kindlaksmääramine majandusnäitajate hindamist
sellise kahju uurimise nelja- kuni viieaastase perioodi kohta, mis lõpeb uurimise perioodiks. Antud juhul uurisid ühenduse
institutsioonid kahju tegurite arengut aastate 1998–2001 vältel ja uurimise perioodi jooksul.
Esmajärjekorras viitab hageja ebaõigesti sellele, et see uuring oleks pidanud kõrvale jätma aastad 1998, 1999 ja 2000, mille
jooksul import oli madalal tasemel.
Esiteks, on tähtsusetu, et hageja ei eksportinud ühendusse 1998. aastal, kuna ühenduse institutsioonid peavad analüüsima asjassepuutuva
maa, mitte üksiku eksportija andmeid.
Teiseks, hageja ei tõendanud, et Eurostati andmed vaatlusaluste aastate kohta olid ekslikud. Igal juhul uurisid ühenduse institutsioonid
ka importi puutuvate näitajate arengut hageja esitatud arvude baasil ja saavutasid võrreldava tulemuse nende näitajatega,
mis tulenevad Eurostati andmetest.
Kolmandaks, kõnealuste aastate kohta käiva informatsiooni võrdlus ei olnud antud juhul vastuolus algmääruse artikli 14 lõigetega 3
ja 4, mis peab silmas juhtumit, kus import on uurimise vältel olnud tühine.
Neljandaks võttis nõukogu arvesse asjaolu, et import oli 1998.–2000. aastani madalal tasemel. Puutuvalt hageja argumenti,
mis on seotud ühenduse tootmise suurenemisega, siis selle näitaja arengut loeti positiivseks ja hageja ei tõendanud, kuidas
täiendavalt nõutud analüüs oleks avaldanud mõju kahju hindamisele.
Teises järjekorras väidab hageja ebaõigesti, et suundumuste võrdlus, mis on vastavuses kattuvate perioodidega, oleks kaasa
toonud hindamisvea.
Esiteks, mis puutub kalendriaasta 2001 ja uurimisperioodi vahelisse võrdlusse, siis ühenduse institutsioonid võtavad tavaliselt
eksportija viimast majandusaastat kui uurimisperioodi algmääruse artikli 5 kohaselt, mis võib olla erinev kalendriaastast.
Sellisel juhul ei takista miski ühenduse institutsioone hindamast uurimisperioodi aegseid suundumusi eelmise aasta suundumustega,
mis kattub osaliselt uurimisperioodiga. Lisaks sellele ei tõendanud hageja, et CD‑R‑ketaste import oleks sõltunud hooajalistest
muutustest, mis muudaks kahe perioodi võrdluse antud juhul sobimatuks.
Teiseks, hageja ei viidanud ühelegi faktiveale, mis puudutaks kasutatud andmeid või institutsioonide teostatud analüüsi. Eriti
ei vaielnud ta vastu faktide kohta tehtud järeldustele vaidlustatud määruse põhjendustes 59, 73, 74 ja 76. Lisaks ei selgita
hageja, milline andmete võrdluses osundatud puudus avaldas mõju kahju üldisele hindamisele.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Oma esimeses argumendis vaidleb hageja vastu peamiselt erinevaid perioode käsitlevate andmete arvessevõtmisele majanduslike
suundumuste arengu võrdlemisel.
Kohtupraktika kohaselt on ühenduse institutsioonidel lai kaalutlusõigus, et määrata kindlaks vaatlusalune aeg kahju hindamiseks
(vt eespool viidatud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, punkt 277 ja osundatud kohtupraktika).
Ühtlasi tuleb märkida, et ühenduse institutsioonid võivad hinnata kahju pikema perioodi vältel kui periood, mis on kaetud
uurimisega. Seda võimalust õigustab asjaolu, et majanduslike suundumuste uurimine peab olema teostatud piisavalt pika perioodi
kohta (vt eespool viidatud kohtuotsus Nakajima
vs.
nõukogu, punkt 87).
Antud juhul ilmneb vaidlustatud määruse põhjendusest 10, et uurimisperiood oli 1. aprillist 2001–31. märtsini 2002 ja see
vastas hageja viimasele majandusaastale. Vaadeldav periood kahju hindamiseks katab uurimisperioodi ja neli eelnevat kalendriaastat
ja kestab järelikult 1. jaanuarist 1998–31. märtsini 2002.
Hageja teatab, et ei vaidle vastu vaadeldava perioodi valikule kui sellisele. Seevastu väidab ta esmajärjekorras, et ühenduse
institutsioonid ei saanud põhjendada oma järeldusi andmetega 1998., 1999. ja 2000. aasta kohta, mille vältel oli import väga
madalal tasemel.
Vaidlustatud määruse põhjendustest 55 ja 57 tuleneb, et import oli mahtude ja turuosa poolest väga madalal tasemel 1998. aastast
kuni 1999. aastani ja et 2000. aastal moodustas see 1% ühenduse turust.
Tuleb uurida, kas ühenduse institutsioonid on võtnud arvesse neid asjaolusid oma kahju tegurite hindamisel.
Selles suhtes osutab hageja esiteks sellele, et ta oli ainus India eksportija ja et ta alustas ühendusesuunalise ekspordiga
alates 1999. aasta aprillikuust.
Ennekõike tuleb märkida, et kahju olemasolu tuleb üldiselt hinnata vajaduseta individualiseerida iga vastutava ettevõtja mõju
teostatud impordile (vt dumpingu osas analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, punkt 163 ja osundatud kohtupraktika). Kohtupraktikast tuleneb, et ühenduse institutsioonid ei tee ilmset kaalutlusviga
selle hindamise raames, tuginedes andmetele, mis on neile mõistlikult kättesaadavad (vt eespool viidatud kohtuotsus Shanghai
Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, punktid 229 ja 230 ja osundatud kohtupraktika).
Peale selle, isegi kui antud juhul oletada, et hageja poolt komisjonile esitatud andmed, mille kohaselt ta alustas eksportimist
alates 1. aprillist 1999, oleksid võinud kahtluse alla seada Eurostati 1998. aasta ja 1999. aasta alguse andmete esinduslikkust,
tuleb märkida, et ühenduse institutsioonid tõdesid vaidlustatud määruse põhjenduses 64, et importi iseloomustavate näitajate
hindamine oli keskendunud perioodile, mis algas 2000. aastal ja mille jooksul hageja eksportis ühendusse tõhusalt.
Teiseks kinnitab hageja, et väike impordimaht mõjutas Eurostati statistiliste andmete esinduslikkust aastate 1998–2000 kohta.
Tuleb märkida, et hageja ei esitanud ühtegi tõendit, mis toetaks tema väidet, mille kohaselt Eurostati poolt kohaldatud statistiline
valem andmete esitamiseks antud juhul ei ole kohaldatav väikeste koguste puhul. Nendes tingimustes ei tõenda see ainus argument,
mis on seotud impordi väikese mahuga teatava perioodi jooksul, et Eurostati vastavad andmed ei ole usaldusväärsed. Igal juhul
tuleneb vaidlustatud määruse põhjendustest 61 ja 62, et ühenduse institutsioonid võrdlesid Eurostati andmeid hageja esitatud
arvandmetega ja jõudsid vaatlusaluse perioodi kohta sarnastele järeldusele.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et nõukogu on ilmset hindamisviga tegemata saanud arvestada Eurostati andmeid aastate 1998,
1999 ja 2000 kohta.
Kolmandaks kinnitab hageja, et nimetatud aastate kohta käivate andmete arvessevõtmine oleks pidanud olema välistatud algmääruse
artikli 10 lõike 11 ja artikli 14 lõigete 3 ja 4 kohaselt, sest nende aastate jooksul oli import tühine.
Algmääruse artikli 10 lõike 11 ja artikli 14 lõigete 3 ja 4 kohaselt ei algatata subsiidiumidevastast menetlust või lõpetatakse
kohe, kui selgub, et kahju on tühine, moodustades impordi turuosa alla 1%.
Antud juhul hageja ei kinnitanud, et impordi turuosa oleks mis tahes momendil uurimisperioodi vältel 1. aprillist 2001–31. märtsini
2002 ületanud ülalmainitud 1% künnise. Ülalmärgitud sätetega võrreldes ei oma tähtsust asjaolu, et sellise impordi turuosa
oli selle perioodi alguses, mis võeti arvesse majanduslike suundumuste hindamisel, pikemat aega madalam kehtestatud lävest.
Hageja nendele sätetele rajatud argument on järelikult ainetu.
Mis puudutab neljandaks hageja argumenti, mis põhineb ühenduse 1998.–2000. aastate majandussituatsiooni puutuvate näitajate
hindamisel, tuleb märkida, et teostades majanduslike suundumuste uurimist, võivad ühenduse institutsioonid seaduslikult arvesse
võtta ühenduse tootmises kogu käsitletava perioodi vältel täheldatud arenguid, kaasa arvatud aastatel, mille jooksul import
ei olnud veel saavutanud olulist taset.
Antud juhul ei tõendanud hageja, et käsitletava perioodi alguskuupäeva valik oli majanduslike suundumuste ebatäpse esituse
põhjuseks selles, mis puutub koosmõjusse antud juhul impordi alguse ja ühenduse tootmisharu negatiivse arengu vahel. Tõepoolest,
kui vastavalt hageja esitatud näitele saavutas ühenduse tootmisharu 2000. aasta ja uurimisperioodi vahel kõrgema turuosa kui
1998. aasta ja uurimisperioodi vahel, tuleb märkida, et see oli igal juhul positiivsena käsitletav näitaja. Selles suhtes
ei tõestanud hageja, millist mõju oleks avaldanud nõukogu järeldustele kahju olemasolu ja põhjusliku seose kohta asjaolu,
kui 2000. aasta oleks võetud vaatlusaluse aja alguseks.
Sellel põhjusel tuleb hageja argumendid aastatesse 1998, 1999 ja 2000 puutuvate andmete kohta tagasi lükata.
Teises järjekorras kritiseerib hageja osaliselt kattuvate perioodide andmete hindamist.
Selles suhtes esiteks väidab ta, et ühenduse institutsioonid on teinud ilmse kaalutlusvea, võrreldes kalendriaastatele vastavaid
andmeid, nimelt 1998. ja 2001. aasta andmeid, nende andmetega, mis vastavad uurimisperioodile, millest üheksa kuud olid aastal 2001.
Sellega seoses on uurimisperiood, mis antud juhul valiti, kestusega üks aasta. Tehtud võrdluses kalendriaastasse puutuvate
andmete ja selle võrdse kestusega perioodi vahel ei saanud jõuda majanduslike suundumuste ebatäpse esituseni, ilma tõestamata,
et CD‑R‑ketaste turul esines hooajalisi kõikumisi. Ometi ei märkinud hageja, et CD‑R‑ketaste turul selliseid kõikumisi oli.
Teiseks heidab hageja nõukogule ette, et ta võrdles ühelt poolt arenguid ühelt aastalt järgmisele ja teiselt poolt arenguid
2001. aasta ja uurimisaja vahel. See kriitika puutub tootmisharu, hinnatasemete, ühenduse müügivõimsuste ja ‑mahtude hindamisse,
mis on tehtud vaidlustatud määruse põhjendustest 59, 73, 74 ja 76 lähtudes.
Tuleb märkida, et arengud, mis toimusid uuritud järjestikuste kalendriaastate vahel, ei ole otseselt võrreldavad nendega,
mis ilmnesid 2001. aasta ja uurimisaja lõpu vahel, sest viimased käsitlevad erineva kestusega perioodi.
Ometi ei tulene vaidlustatud määruse põhjenduste 59, 73, 74 ja 76 analüüsist, et järeldused kõnealuste tegurite arengu kohta
põhinesid 2001. aasta ja uurimisaja lõpu vahelisel ajal ilmnenud suundumustel. Ehkki nõukogu märkis põhjendustes 73, 74 ja
76, et ühenduse tootmisharu kasv „uurimisajal […] aeglustus”, et nende võimsuste kasv alates 2001. aastast „oli […] piiratud”
ja et ühenduse tootmisharu müügimahu kasv moodustas „2001. aastast uurimisajani ainult 6%”, ei järeldanud ta sellest, et ühenduse
tootmisharu nendest näitajatest tulenev olukord oli halvenenud. Mis puutub põhjendusse 59, siis kuigi nõukogu märkis, et impordi
maht suurenes 2001. aasta ja uurimisaja vahel 17%, siis kõigest hoolimata rajas ta oma järelduse kahju kohta põhjenduses 102
üldisele 59%‑lisele hinnalangusele 2000. aasta ja uurimisaja lõpu vahel. Tuleb märkida, et hageja ei vaidlustanud ühtegi nendest
faktidest.
Lisaks sellele, kuigi hageja kritiseerib fakti, et ühenduse institutsioonid ei ekstrapoleerinud 2002. aastasse puutuvaid andmeid,
ei tõenda ta, kuidas nõukogu seda tegemata jättes lõi ebatäpse pildi näitajate arengust. Seega ei tõenda hageja, et selline
väidetav viga andmete esituses oleks põhjustanud nende näitajate hindamisvea.
Igal juhul ei näidanud hageja, milline andmete võrdlemisel nõukogu tehtud viga mõjutas järeldusi kahju olemasolu ja põhjusliku
seose kohta. (vt selle kohta eespool nimetatud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs.
nõukogu, punkt 167 ja osundatud kohtupraktika). Ta ei märkinud isegi, kuidas need järeldused oleksid võinud oluliselt muutuda,
kui nõukogu oleks arvesse võtnud ekstrapoleeritud andmed 2002. aasta kohta.
Seega tuleb asuda seisukohale, et hageja ei tõendanud, et nõukogu oleks teinud faktivea või ilmse kaalutlusvea, hinnates asjassepuutuvaid
näitajaid.
Lõpuks viitab hageja käesolevas argumendis algmääruse artikli 8 lõigetele 2 ja 6, väites, et ühenduse institutsioonid ei teostanud
erinevatesse perioodidesse puutuvate andmete analüüsi objektiivselt.
Kuna hageja ei tõendanud antud juhul ei faktivea ega ilmse kaalutlusvea olemasolu, ei saa ta väita, et võrreldavad perioodid
valiti meelevaldselt. Argumenti, mis põhineb objektiivsuse puudumisel, ei saa arvestada.
Seega tuleb käesolev argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Varude taseme hindamine (teine argument)
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et ühenduse institutsioonid on teinud ilmse vea, järeldades vaidlustatud määruse põhjenduses 103, et ühenduse
tootmisharu varude areng moodustas ühe näitajatest, mis olid märgatavalt halvenenud. Ühenduse tootmisharu varud vähenesid
2000. aasta ja uurimisaja vahel, andes vastupidi tunnistust positiivsest suundumusest. Ainuüksi see võib kaasa tuua vaidlustatud
määruse tühistamise.
Nõukogu märgib, et vaidlustatud määruse põhjenduses 103 tehtud varude hindamine on täpne, kuna see toetub selle teguri halvenemisele
kahju hindamise aja jooksul, aastast 1998 kuni uurimise ajani, ja mitte uurimisajal esinenud olukorrale. Igal juhul ei olnud
varude tase määravaks elemendiks kahju kindlakstegemisel. Võimalik viga ei saa järelikult kaasa tuua vaidlustatud määruse
tühistamist, sest see ei avalda mõju kahju hindamise tulemusele.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Käesolevas argumendis väidab hageja, et varude arengu hindamine ühenduse tootmisharus on ilmselgelt ekslik. Ta ei vaidle vastu
vastavatele arvandmetele, mis esinevad vaidlustatud määruse põhjenduses 80. Ometi ta rõhutab, et nõukogu ei saanud vaidlustatud
määruse põhjenduses 103 nende andmete baasil järeldada, et varude seis oli käsitletava perioodi jooksul tugevasti halvenenud.
Tuleb märkida, et kõnealune periood laienes antud juhul 1998. aastast kuni uurimisaja lõpuni. Hageja poolt vaidlustamata andmetest
tuleneb, et kogu selle aja jooksul halvenesid ühenduse tootmisharu varud tähelepanuväärselt.
Selles suhtes ei tõendanud hageja, et varudesse puutuvate näitajate areng, mida väljendab toodangu protsendimäär alates 2000. aastast,
oleks suutnud muuta negatiivset suundumust vaatlusalusel ajal. Tõepoolest, vaidlustatud määruse põhjendusest 80 tuleneb, et
varud jäid kõrgele tasemele kogu vaadeldava perioodi ajaks, suurenedes absoluutarvudes 2001. aasta lõpupoole, mis järelikult
langeb kokku impordimahtude suurenemisega ja väljendab suhtarvudes suurenenud tootmismäära – 15% – uurimisaja jooksul.
Käesolev argument on järelikult põhjendamata.
Impordihindade hindamine (kolmas argument)
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et tehes järeldusi impordihindade languse kohta, tuginevad ühenduse institutsioonid aastate 1998, 1999 ja 2000
kohta käivatele andmetele, mis ei ole ei asjassepuutuvad ega usaldusväärsed. Ainus usaldusväärne tõend impordihindade suundumuste
kohta oli asjaolu, et need kasvasid 2001. aasta ja uurimisaja vahel 15% võrra. See kasv on tegelikult isegi suurem, sest need
kaks perioodi kattuvad.
Asjaolu, et impordihindu analüüsiti ka hageja esitatud arvandmete baasil, ei lisa antud juhul midagi. Lisaks sellele esitasid
ühenduse institutsioonid nimetatud andmed ebaadekvaatsel moel. Hageja majandusaastaid käsitlevad andmed pandi kogumahus kõige
viimaste kalendriaastate arvele. Seega loeti 1999/2000. majandusaasta hinnad, mis katavad ainult kolm kuud 2000. aastast,
2000. aastale, mitte aga 1999. aastale, mille jooksul saavutati peamine osa sissetulekust.
Nõukogu märgib, et hageja eksib oma väites, et impordi hindade analüüs oleks pidanud käsitlema perioodi 2001. aastast kuni
uurimisajani, mitte aga tervet kahju uurimise aega. Asjaolu, et impordi tase ühenduse turul ei küündinud 1%-ni, ei ole oluline.
Ühenduse institutsioonid möönavad, et Eurostati hinnad aastateks 1998 ja 1999 ei olnud kasutatavad impordi väikeste koguste
tõttu. Järelikult, vastavalt vaidlustatud määruse põhjendusele 59, tehti võrdlus 2000. aasta ja uurimisaja vahel. Lisaks analüüsiti
hindu ka nende andmete baasil, mis hageja esitas perioodi kohta, mis hõlmab tema majandusaasta 1999/2000 ja uurimisaja. Tulemused
olid võrreldavad.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Impordihindade taseme hindamine moodustab antud juhul peamise elemendi, mis on aluseks järeldusele ühenduse hindade allalöömise
ja ka kahju olemasolu kohta. Ühenduse institutsioonid on seda näitajat analüüsinud vaidlustatud määruse põhjendustes 58–64,
tuginedes Eurostati andmetele ja hageja esitatud arvandmetele.
Mis puutub Eurostati andmetesse, järeldasid institutsioonid esiteks, et 2000. aasta ja uurimisaja lõpu vahel leidis aset oluline,
59%‑line hinnalangus. Hageja vaidleb vastu 2000. aasta andmete arvessevõtmisele, väites, et import oli siis veel tühine. See
argument on juba uuritud ja tagasi lükatud eespool punktides 170–175.
Mis puutub hageja esitatud arvandmete analüüsi, tuleb märkida, et see viis väga võrreldavate tulemusteni nendega, mis rajanesid
Eurostati andmetel, saavutades hinnalanguse 54%. Ometi väidab hageja, et nende arvandmete esitamine oli ebatäpne.
Vaidlustatud määruse põhjenduses 62 esinevast tabelist nähtub, et 54%‑line protsendimäär vastab hindade arengule hageja kahe
majandusaasta vahel. Isegi, kui eeldada, et põhjendus 63 ei ole piisavalt täpne, kui sätestab, et see protsendimäär puudutab
arengut 2000. aasta ja uurimisaja vahel, ei moodusta see ebatäpsus viga. Tabelist, mis täpsustab kõnealust põhjendust, tuleneb
selgesti, et see käsitleb arengut majandusaasta 2000 ja uurimisaja vahel. Hageja ei tõendanud järelikult, et tema esitatud
arvud kanti ette ebatäpselt.
Peale selle, isegi kui hageja esitatud andmed vastavad perioodile, mis algas 1. aprillil 1999, sellal kui Eurostati andmed
puudutavad perioodi, mis algas 1. jaanuaril 2000, ei muuda see asjaolu iseenesest ebatäpseks nõukogu konstateeringut, mille
kohaselt Eurostati ja hageja esitatud arvandmed tõendavad vastavaid suundumusi. Hageja ei märgi, et erinevast kuupäevast algava
perioodi andmete arvessevõtmine oleks andnud impordi hindade kohta teistsuguse tulemuse.
Järelikult ei tõendanud hageja faktieksimuse või ilmse kaalutlusvea olemasolu impordihindade analüüsil.
Käesolev argument tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Positiivsete ja negatiivsete suundumuste hindamine (neljas argument)
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et ühenduse institutsioonid ei tasakaalustanud kahju positiivseid ja negatiivseid näitajaid, rikkudes algmääruse
artikli 8 lõigete 2 ja 5 nõudeid. Vaidlustatud määruse põhjendustes 104 ja 105 väljendatud üldine hinnang ei sisalda kõiki
positiivseid ja negatiivseid näitajaid. Nõukogu järeldas peamiselt, et impordihindade allalöömine mõjutas ühenduse tootmisharu
võimet suurendada kapitali, mida illustreeris investeeringute tootlikkuse, kasumlikkuse ja rahakäibe tõusu negatiivne areng.
Samuti rajas ta oma üldise hinnangu vähestele tihedalt seotud näitajatele, välistades positiivsed faktorid.
Ehkki vaadeldav periood ulatus 1998. aastast uurimisajani, pidid ühenduse institutsioonid võtma arvesse asjaolu, et 2000. aastale
eelnev oli tühine. Nad ei selgitanud, miks negatiivsed suundumused neutraliseerisid paljud positiivsed suundumused 2000. aasta
ja uurimisaja vahel, eelkõige ühenduse toodangu, ühenduse tootmisharu käibe, turuosa ja tootlikkuse kasvu, samuti toodangu
omahinna samaaegse vähenemise.
Nõukogu meenutab, et kahju hindamise periood algas 1998. aastal. Suundumused hageja poolt viidatud 2000. aastale järgneva
perioodi kohta on väikese väärtusega. Peale selle ei ole ühenduse institutsioonid kunagi vaidlustanud positiivsete suundumuste
olemasolu. Ometi ei saa neid vastukaaluks seada ega võrrelda negatiivsete suundumustega, vaid neid tuleb hinnata asjaolude
kogumis.
Antud juhul tegid ühenduse institutsioonid järelduse kahju olemasolu kohta ühenduse tootmisharu kapitali suurendamise võimesse
puutuvate faktorite baasil. Nad võtsid arvesse ühelt poolt ühenduse tootmisharu hindade, tootlikkuse ja rahakäibe negatiivset
arengut, mis mõjutas investeeringute märgatavat alanemist, ja teiselt poolt fakti, et sel tootmisharul ei õnnestunud sellest
omahinna langusest kasu saada. Positiivsed suundumused, mis olid eelkõige seotud kasvuga, loeti vähemtähtsateks ühenduse tarbimise
võimsa suurenemise tõttu. Tõepoolest, ühenduse tootmisharu müügi kasv ja omahinna langus ei olnud piisavad, et kompenseerida
hindade langemist, ja seega et kaasa tuua tema kasumlikkuse positiivset arengut. Seega oli ühenduse institutsioonidel alust
järeldada, et negatiivsed suundumused neutraliseerisid positiivsed.
Erinevate tegurite kaalumine selles üldises analüüsis kuulub ühenduse institutsioonide kaalutlusõigusesse ja hageja ei tõendanud
ilmselge vea olemasolu.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Kohtupraktika kohaselt peab kahju uurimine käsitlema kõiki tegureid kooskõlas, millest ei üks ega teine üksik tegur ei tohiks
olla aluseks määravale otsusele. Ühe teguri positiivne areng ei tee takistusi olulise kahju konstateerimisele, kuni see konstateering
rajaneb erinevatel teguritel, millega arvestamist näeb ette algmäärus (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 30. märtsi 2000. aasta
otsus kohtuasjas T‑51/96: Miwon
vs.
nõukogu, EKL 2000, lk II‑1841, punkt 105 ning osundatud kohtupraktika).
Oma järeldustes põhjustatud kahju kohta, eriti vaidlustatud määruse põhjendustes 103–105, on nõukogu võtnud arvesse positiivsete
suundumuste olemasolu ühenduse tootmisharu olukorras. Ühtlasi selgitas ta põhjusi, miks teised näitajad, mis arenesid negatiivses
suunas, on kõigest hoolimata viinud olulise kahju tekkimiseni.
Hageja ei seadnud kahtluse alla ühtegi sellesse hindamisse puutuvat faktilist järeldust aga tõendanud olulise vea olemasolu
erinevate kahjutegurite hindamisel. Käesoleva argumendi raames väidab ta ometi, et ühenduse institutsioonid ei viinud läbi
erinevate positiivsete ja negatiivsete näitajate korrektset uurimist.
Selles suhtes tuleb sedastada, et kahju üldise hinnangu vaidlustamisel ei saa hageja piirduda sellega, et pakub erinevate
majandustegurite kohta oma tõlgenduse, vaid ta peab täpsustama põhjusi, mille tõttu nõukogu oleks pidanud nende tegurite baasil
jõudma kahju olemasolu kohta teistsugusele järeldusele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Miwon
vs.
nõukogu, punkt 103).
Kuigi hageja märgib käesolevas juhtumis, et teatud kindlad ühenduse tootmisharu olukorda puutuvad näitajad olid positiivsed,
eelkõige vastavalt ühenduse toodangu, käibe, turuosa ja tootlikkuse kasv, ning toodangu omahinna langus, ei tõenda see asjaolu
iseenesest, et kõnealune tootmisharu ei kandnud olulist kahju, mis koosnes nõukogu arvamuse kohaselt eelkõige kasumlikkuse
negatiivses arengus ja uurimisajal nähtunud olulistes kahjumites, mis tõi kaasa investeeringute aeglustumise.
Hageja ei esita argumente, mis tõendaks, et nõukogu eksis järeldades, et tootmisharu sai eespool käsitletud punktides nimetatud
kahju, pidades silmas oluliste tegurite üldist analüüsi.
Lisaks sellele, mis puutub hageja argumenti käsitletava perioodi alguskuupäeva kohta, siis seda on juba uuritud eespool punktides 176
ja 177.
Järelikult ei saa nõustuda käesoleva argumendiga, mis tuleneb kahju näitajate üldisest hinnangust.
Seega tuleb kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Neljas väide: ilmne kaalutlusviga algmääruse artikli 8 lõigete 6 ja 7 kohaldamisel selles osas, mis puutub Taiwani impordi
mõju uurimisse
Poolte argumendid
Hageja märgib, et nõukogu uuris vaidlustatud määruses, kas ühenduse tootmisharule põhjustatud kahju võis olla omistatav mõnele
muule tegurile kui India import, eelkõige dumpinguhinnaga impordile Taiwanist, mille suhtes kehtestati ajutine dumpinguvastane
tollimaks 2001. aasta detsembris.
Enne selle maksu kehtestamist hõivas Taiwani import 62% turust ja selle keskmine hind oli tunduvalt madalam kui India importkaubal.
Uurimisperioodi jooksul oli see 27,5%‑line hinnavahe kõrgem Taiwani eksportijatele kehtestatud dumpinguvastasest tollimaksust,
välja arvatud Princo Corp ja mitteühinenud eksportijad. Seega ei saa sel perioodil tekitatud kahju panna India impordi arvele.
Et jätta kõrvale Taiwani impordi mõju, oleks nõukogu pidanud rajama oma hinnangu ajutise dumpinguvastase tollimaksu kehtestamisest
kuni uurimisaja lõpuni kestnud kolme ja poole kuu pikkuse perioodi hindamisele. Siiski ei näidanud nõukogu, et India import
oleks selle perioodi vältel avaldanud survet ühenduse tootmisharu hinnakujundusele. 2001. aasta ja uurimisaja vahel kaotas
Taiwani import 6% turust, kuna aga ühenduse ja India ning kolmandate riikide tootjad võitsid 2%. Uurimisaja jooksul kasvas
India impordi maht üksnes 16 187 000 ühiku võrra, s.o 0,73% turust. Need asjaolud ei olnud piisavad järeldamaks, et India
import võis individuaalselt põhjustada olulise kahju.
Lisaks sellele, sama perioodi jooksul oli impordi juurdekasv teistest kolmandatest riikidest, nimelt Hong Kongist, Šveitsist
ja Hiinast, kõrgem India impordi juurdekasvust ja nende importkaupade hinnad madalamad kui India kaupadel.
Nõukogu märgib, et põhjuslik seos vaidlusaluse impordi ja kahju vahel püsib isegi siis, kui see import moodustas osa laiemast
tegurite kogumist, eeldusel et teised tegurid ei katkesta põhjuslikku seost selle impordi ja kahju vahel.
Antud juhul nõukogu järeldas, et Taiwani impordi poolt põhjustatud kahju ei katkestanud seda põhjuslikku seost. Esiteks, India
tootja oli saavutanud üle 8% turuosa 2000. aasta ja uurimisaja vahel, st enne Taiwani suhtes kehtestatud dumpinguvastaste
meetmete jõustumist. Teiseks, pärast dumpinguvastaste meetmete kehtestamist sai India eksportija endale ühe osa Taiwani eksportijate
kaotatud turust. Kolmandaks, India importkaupade madalad hinnad tõid endaga kaasa ühenduse hindade arvestatava allalöömise.
Hageja argument on ebaõigesti rajatud lõhele uurimisaja kahe osa vahel – enne ja pärast dumpinguvastase tollimaksu kehtestamist
Taiwani suhtes. Lisaks sellele ei ole asjakohased tema viited perioodile, mis järgneb Taiwani suhtes kehtestatud meetmetele.
Hageja kinnitab, et India impordi mõju piirdub turuosa võitmisega, mis tulenes impordimahtude suurenemisest 16 187 000 ühiku
võrra, ja seega ühenduse tootmisharu turuosa eeldatava kaotusega. Antud juhul ei seisnenud kahju turuosa kaotuses, vaid ühenduse
tootmisharu finantskahjus, mis peegeldus tema investeerimisvõimes. Selles suhtes oli 9% turuosaga India impordi tingitud hindade
allalöömisel märgatav mõju rahalisele kahjumile.
Mis puutub hageja märkustesse Hong Kongi, Šveitsi ja Hiina päritolu importkaupade kohta, siis nende esindatud turuosa oli
liiga väike, et mõjutada ühenduse hindu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Algmääruse artikli 8 lõige 7 näeb ette kohustuse uurida teadaolevaid tegureid, millega ühenduse tootmisharu samaaegselt subsideeritud
impordiga kahjustatakse. See uurimine peab võimaldama välistada, et teiste tegurite põhjustatud kahju omistataks kõnealusele
impordile. Need tegurid on just mittesubsideeritud impordi maht ja hinnad.
Antud juhul tuleneb vaidlustatud määruse põhjendusest 116, et vaadeldava perioodi jooksul koges ühenduse tootmisharu Taiwanist
pärit dumpinguhinnaga importi, mis oli sellele põhjustanud olulist kahju aastatel 1997–2000. Lisaks ei saa välistada, et see
import avaldas negatiivset mõju kuni ajutiste meetmete kehtestamiseni 2001. aasta detsembris komisjoni 17. detsembri 2001. aasta
määrusega (EÜ) nr 2479/2001, millega kehtestati ajutine dumpinguvastane tollimaks Taiwanist imporditud CD‑R‑ketastele (EÜT L 334,
lk 8).
Silmas pidades seda teadaolevat tegurit, olid ühenduse institutsioonid sunnitud Indiast pärit impordi põhjustatud kahju kindlakstegemise
ajal uurima, kas Taiwanist pärit impordi mõju katkestas põhjusliku seose Indiast pärit impordi ja ühenduse tootmisharule kahju
põhjustamise vahel (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 14. juuli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑166/94: Koyo Seiko
vs.
nõukogu, EKL 1994, lk II‑2129, punkt 81, 29. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑97/95: Sinochem
vs.
nõukogu, EKL 1998, lk II‑85, punkt 98 ja 15. detsembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjas T‑33/98 ja T‑34/98: Petrotub
et Republica
vs.
nõukogu, EKL 1999, lk II‑3837, punkt 176).
Tuleb märkida, et nõukogu on tõhusalt uurinud Taiwanist pärit impordi mõju vaidlustatud määruse põhjendustes 116 ja 118 ja
on jõudnud järeldusele, et kuigi see avaldas mõju ühenduse turule vaadeldava perioodi jooksul, siis see mõju ei katkestanud
põhjuslikku seost.
Hageja heidab ühenduse institutsioonidele ette ilmset viga selles uurimises.
Ennekõike tuleb märkida, et hageja esitab oma argumentatsiooni, eristades perioode enne ja pärast Taiwanist pärit impordi
suhtes ajutiste meetmete kehtestamist, vihjates, et ühenduse institutsioonid olid sunnitud uurima neid kaht perioodi eraldi.
Siiski, algmääruse artikli 11 lõike 1 kohaselt valitakse kahju kindlaksmääramiseks subsideerimise uurimise periood. Niisiis,
kuigi nõukogu oli kohustatud arvestama ajutiste meetmete kehtestamisega uurimise ajal, mida ta ka tegi vaidlustatud määruse
põhjendustes 116 ja 117, käsitlevad tema järeldused kahju ja põhjusliku seose kohta õiguspäraselt tervet nimetatud perioodi.
On kindel, et Taiwanist pärit import võis anda oma panuse ühenduse tootmisharule kahju põhjustamisse ühe osa vältel vaatlusalusest
perioodist. Hageja väidab aga ekslikult, et ainuüksi see asjaolu välistab võimaluse, et Indiast pärit import põhjustas samuti
olulise kahju samal perioodil.
Vastavalt kohtupraktikale võib vastutuse kahju tekitamise eest panna vaadeldava impordi arvele isegi siis, kui selle mõju
on vaid osa suuremast kahjust, mille saab panna teiste tegurite arvele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 5. oktoobri 1988. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 277/85 ja 300/85: Canon
vs.
nõukogu, EKL 1988, lk 5731, punkt 62). Järelikult ei saa algusest peale välistada, et kahju oli põhjustatud mitme teguri poolt
üheaegselt, millest igaüks neist moodustab eraldi võetuna olulise kahju põhjuse.
Seega ei saa sellise olulise välise teguri esinemine, nagu antud juhul on Taiwanist pärit import, automaatselt katkestada
põhjuslikku seost vaidlusaluse impordi ja ühenduse tootmisharule põhjustatud kahju vahel. Ometi tuleb uurida, kas ühenduse
institutsioonid said õigustatult konstateerida, et vaatamata sellele välisele tegurile, põhjustas subsideeritud import olulise
kahju.
Selles suhtes väidab hageja esiteks, et Taiwanist pärit import hõivas 62% turust ja selle keskmine hind oli tunduvalt madalam
kui Indiast pärit impordil. Silmas pidades nende importide mahtu ja hindu, ei või kahju tekitamist omistada Indiast pärit
impordile, kuna see hõivas turust 9% ja selle hinnad olid märkimisväärselt kõrgemad.
Eeldades esmalt, et hageja esitab fakti, et ta oli sunnitud joondama oma kaupade hinnad Taiwanist pärit impordi dumpinguhindade
järgi, siis see asjaolu ei välista, et see import põhjustas olulise kahju ühenduse tootmisharule.
Seejärel tuleb märkida, et hageja ei vaidle vastu tõsiasjale, et Indiast pärit import hõivas märkimisväärse osa turust, et
selle hinnad olid madalamad ühenduse hindadest ja et need konkureerisid Taiwani kaupadega. Pidades silmas neid asjaolusid,
on põhjendamata tema viide, mille kohaselt Taiwanist pärit palju olulisema ja madalamate hindadega impordi olemasolu välistab
kõik võimalused alammäärade kehtestamiseks. Tõepoolest, ei saa kohe kõrvale heita väidet, et ühenduse hindade allalöömisest
põhjustatud kadudest moodustuv oluline kahju on mitmesugustest maadest pärit erinevat mõju omava impordi tagajärg.
Viimaks selgitasid ühenduse institutsioonid põhjusi, mille tõttu Taiwanist pärit impordi esinemine, isegi väga madalate hindade
ja oluliste mahtudega, ei välista, et Indiast pärit import eraldi võetuna avaldaks ühenduse hinnakujundusele survet. Vaidlustatud
määruse põhjendusest 117 tuleneb, et Indiast pärit import sai mitte üksnes konkureerida Taiwanist pärit impordiga, vaid ka
hõivata 2000. aastast uurimisajani suurema kui 8%‑lise turuosa ning osa Taivani 2001. aastast uurimisajani kaotatud turuosast.
Need kaalutlused, mille vastu hageja ei vaielnud, võimaldasid nõukogul õigustatult järeldada samas põhjenduses, et India hindade
madal tase omas tähtsat mõju ühenduse hinnakujundusele.
Järelikult väidab hageja ebaõigesti, et Taiwanist pärit impordi mahtu ja hindu silmas pidades ei saa omistada tema enda impordile
mingisuguse kahju põhjustamist.
Teiseks väidab hageja, et asjaolu, et India import on saavutanud paralleelselt ühenduse toodanguga ajutiste meetmete kehtestamise
tagajärjel Taiwani kaotatud turuosa, ei ole piisav, järeldamaks, et neil oli märkimisväärne mõju ühenduse turule.
Selles suhtes tuleb märkida, et vaidlustatud määruse põhjenduses 117 toodud nõukogu järeldused ei olnud rajatud ainult tõdemusele,
et India import hõivas osa Taiwani kaotatud turuosast, vaid samuti asjaolule, et see saavutas Taiwani impordiga konkureerides
tähtsa osa ühenduse turust ja et nende hindade madal tase puudutas ühenduse hinnakujundust.
Asjaolu, et teised turu osalised, eriti ühenduse tootjad, on samuti hõivanud osa Taiwani kaotatud turuosast, ei ole antud
juhul nõukogu järelduse aluseks, mille kohaselt Indiast pärit import eraldivõetuna on uurimisajal põhjustanud ühenduse tootjatele
olulise kahju.
Kõiki järeldusi silmas pidades ilmneb, et hageja ei tõendanud, et ühenduse institutsioonid tegid ilmse kaalutlusvea märkides,
et Taiwanist pärit import katkestas antud juhul põhjusliku seose.
Lisaks sellele väidab hageja, et Hong Kongi, Šveitsi ja Hiina päritolu impordi liidetud juurdekasv oli suurem ja et see import
toimus madalamate hindadega kui India import.
Tuleb meenutada, et nõukogu järeldused ei tugine üksikul põhjendusel, et Indiast pärit import on hõivanud osa Taiwani kaotatud
turuosast. Igal juhul möönab hageja, et India impordi hõivatud turuosa on võrreldav vastavalt ühenduse tootjate ja kolmandate
riikide tootjatega hõivatud osaga.
Lisaks sellele, kui hageja märkust peaks tõlgendama selliselt, et institutsioonid ei uurinud piisavalt Hong Kongi, Šveitsi
ja Hiina päritolu impordi mõju, ei saa selle väitega nõustuda. Tegelikult tuleneb vaidlustatud määruse põhjendusest 121 hageja
poolt vaidlustamata asjaolu, et India päritolu impordi maht oli viis kuni kuus korda suurem kui mis tahes nende kolme maa
import ja et viimased olid ühekaupa saavutanud uurimisajal 2%‑lise turuosa, sellal kui India import hõlmas 9%. Nõukogu võis
järelikult igal juhul märkida, et nende maade import ei olnud piisavalt oluline, et antud juhul katkestada põhjuslikku seost.
Järelikult ei ole neljas väide vastuvõetav.

Viies väide: algmääruse artiki 8 lõigete 6 ja 7 rikkumine osas, mis puudutab patentide omaniku konkurentsivastase käitumise
mõju uurimist
Poolte argumendid
Hageja märgib, et haldusmenetluses väitis ühenduse tootmisharu, et CD‑R‑ketaste patendi omanik kuritarvitas oma turgu valitsevat
positsiooni, nõudes ülemääraseid kasutustasusid. Kuna ühenduse institutsioonid lükkasid selle väite vaidlustatud määruse põhjenduses 135
tagasi ainult sellel põhjusel, et see ei olnud kinnitatud konkurentsiametnike ametliku otsusega, rikkusid ühenduse institutsioonid
algmääruse artikli 8 lõigete 6 ja 7 nõudeid, mida on tõlgendanud Euroopa Kohtu 11. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑358/89:
Extramet Industrie
vs.
nõukogu (EKL 1992, lk I‑3813) ja Esimese Astme Kohtu 19. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑58/99: Mukand jt
vs.
nõukogu (EKL 2001, lk II‑2521).
Komisjon oli teadlik sellest väitest turgu valitseva seisundi kuritarvitamise kohta, sest nagu järeldus tema 3. augusti 2003. aasta
pressiteatest, oli vaidlustatud määruse vastuvõtmise hetkeks konkurentsireeglite selle rikkumise uurimine lõppjärgus.
Mis puutub vaidlustatud määruse põhjenduses 134 toodud kasutustasude mõju hinnangusse, siis see ei ole piisav, et lükata ümber
turgu valitseva seisundi väidetava kuritarvitamise mõju, eriti ülemääraste kasutustasude mõju. Esiteks, võimalus, et India
eksportija võis samuti kahju kannatada ülemäärastest kasutustasudest, ei ole oluline ühenduse tootmisharule põhjustatud kahju
hindamisel. Teiseks, kuigi ühenduse tootmisharu kasumlikkus oli kõrgem 1999. aastal, kui kasutustasusid juba kohaldati, ei
välista see, et need kasutustasud oleksid soodustanud kahju tekkimist uurimisaja jooksul. Kolmandaks ei ole asjakohane nõukogu
märkus, mille kohaselt takistas surve hindade langusele ühenduse tootmisharul kasutustasud üle kanda tarbijatele. Tegelikult
oleks ühenduse institutsioonid pidanud uurima, kas ülemääraste kasutustasude puudumisel oleks ühenduse toomisharu kahju kannatanud.
Peale selle, kuigi ühenduse tootmisharu hinnad olid kunstlikult kõrged ülemääraste kasutustasude tõttu, ei olnud käesoleval
juhul hindade allalöömise analüüs täpne.
Nõukogu väidab, et uuris üksikasjalikult kasutustasude mõju ja vaidlustatud määruse põhjendustes 134 ja 135 toodud väidetavat
konkurentsivastast käitumist, kuigi see ei olnud kinnitust leidnud. Hageja väide, mille kohaselt komisjon lükkas selle tõendi
kõrvale põhjusel, et puudus ametlik otsus, on järelikult rajatud vaidlustatud määruse ekslikule tõlgendusele.
Viited konkurentsivastasele käitumisele puudutavad kasutustasu fikseerimist. Kuna kasutustasu maksid nii ühenduse kui India
tootjad, ei selgita nende maksmine hindade erinevust. Veelgi enam, ühenduse tootmisharu oleks pidanud maksma kasutustasu nii
1999. aastal, mil ta kasumlikkus oli kõrgem, kui ka 2000. aastal, uurimisaja jooksul, mil kasumlikkus oli negatiivne. Niisiis,
vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei ole küsimus, kas ühenduse tootmisharu kannatas kahju väidetavate ülemääraste kasutustasude
pärast, asjakohane põhjusliku seose hindamise seisukohalt, sest on võimatu, et üks kõikidele turuosalistele ühesugune hinnategur
katkestaks selle põhjusliku seose. Ometi on nõukogu selgitanud põhjenduses 135, et viide konkurentsivastasele käitumisele
ei ole kinnitatud ühegi ametliku otsusega.
Nõukogu märgib, et käesoleva juhtumi tingimused erinevad nendest, mida käsitletakse eespool viidatud kohtuotsuses Mukand jt
vs.
nõukogu. Käesolevas juhtumis käsitletud käitumisse puutuvad faktid ei ole tõendatud, kuna ei ole automaatselt sidet viidatud
käitumise ja kõnealuse toote hindade vahel ja see käitumine mõjutas ka asjassepuutuvat eksportijat.
Repliigile lisatud komisjoni pressiteate kohta asub nõukogu seisukohale, et hageja ei selgitanud põhjusi, miks ta ei esitanud
seda koos hagiga vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõikele 1. Peale selle mainib nimetatud teade eelsalvestatud
CD‑kettaid, mitte aga CD‑R‑kettaid, ja ei puuduta muide ei turgu valitseva seisundi kuritarvitamist ega hageja poolt viidatud
ülemääraste kasutustasude tasumist.
CECMA teeb teatavaks, et institutsioonid ei olnud antud juhul kohustatud uurima väidet algmääruse artikli 8 lõike 7 kohaselt.
Ühelt poolt mõjutas väidetav käitumine ühesugusel moel nii ühenduse kui maailma tootjaid. Järelikult ei saa see mõjutada konkurentsi
kolmandate riikide ja ühenduse tootjate vahel. Teiselt poolt, väidetav konkurentsivastane käitumine ei kujuta endast teadaolevat
tegurit.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale kahju kindlaksmääramise kohta on ühenduse institutsioonid kohustatud uurima, kas
kahju, mida käsitletakse, tuleneb tegelikult dumpinguhinnaga impordist, ja välistama kogu teistest teguritest põhjustatud
kahju, eriti selle, mille põhjus on seotud ühenduse tootjate konkurentsivastase käitumisega (vt eespool viidatud kohtuotsused
Extramet Industrie
vs.
nõukogu, punkt 16 ja Mukand jt
vs.
nõukogu, punktid 39 ja 40).
Antud juhul nähtub toimikust, et kaebuse esitanud ühenduse tootmisharu teatas oma 7. jaanuari 2003. aasta kirjas, et üks CD‑R‑ketaste
patenti omav äriühing kuritarvitab oma valitsevat seisundit, nõudes ülemäärast kasutustasu ja et üks Euroopa tootja lahkus
turult selle äriühinguga toimunud kohtuvaidluse tagajärjel. Tootmisharu tegi selle järelduse, et vaielda vastu hageja väitele,
mille kohaselt kaebuse suhtes väljendatud toetuse ulatus algmääruse artikli 10 lõike 8 mõttes vähenes menetluse käigus alla
nõutava künnise. Hageja esitas sama märkuse uurimise käigus, teatades, et väidetava konkurentsivastase käitumise mõju, seisnedes
ülemääraste kasutustasude nõudmises, moodustas ühe uuritava teguri kahju kindlaksmääramisel.
Käesolevas väites kinnitab hageja, et nõukogu jättis selle teguri uurimata, piirdudes konstateeringuga vaidlustatud määruse
põhjenduses 135, et väide ei ole kinnitatud ühegi konkurentsiametniku uurimise järgse ametliku otsusega.
Selles suhtes tuleb märkida, et vaidlustatud määruse põhjendusest 135 ei tulene, et ühenduse institutsioonid uurisid tõhusalt
küsimust, kas põhjustatud kahju oli väidetava konkurentsivastase käitumise tagajärg.
Ehkki see põhjendus ei ole piisav, et välistada hageja poolt viidatud teguri mõju, peab märkima, et küsimus, kas nõukogu jättis
need mõjud arvesse võtmata, tuleb lahendada viitega vaidlustatud määruses toodud põhjenduste kogumile (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsus Koyo Seiko
vs.
nõukogu, punkt 79).
Nõukogu teatab, et ta arvestas seda tegurit vaidlustatud määruse põhjenduses 134. Sellest põhjendusest tuleneb, et nõukogu
uuris üldiselt patentidest tulenevate kasutustasude maksmise mõju, tuvastades, et see tegur ei katkestanud antud juhul põhjuslikku
seost. Nõukogu kinnitab, et selle tõdemusega vastas ta ühtlasi väitele, mille kohaselt need kasutustasud olid ülemäärased
ja kujutasid endast konkurentsivastast käitumist.
Kuigi põhjendused 134 ja 135 esinevad erinevate alapealkirjade all, nimelt „Kasutustasu” ja „Muud tegurid”, tuleneb poolte
argumentidest, et nad peavad ometi silmas sedasama kasutustasude tasumisse puutuvat toimiku osa. Peale selle järgnevad need
kaks põhjendust teineteisele, nii et vaidlustatud määruse ülesehitus nõuab nende seotud tõlgendamist.
Järelikult tuleb arvestada põhjenduse 134 järeldusi, et uurida, kas nõukogu lükkas kõrvale võimaliku kahju, mis tulenes hageja
poolt viidatud konkurentsivastasest käitumisest.
Hageja vaidlustab esmajärjekorras nende tõdemuste olulisuse, teatades, et ühenduse institutsioonid oleksid pidanud täpselt
hindama kasutustasude mõju, järeldamaks, et isegi ülemääraste kasutustasude puudumisel oleks ühenduse tootmisharu kannatanud
kahju.
Selles suhtes tuleb märkida, et hindamaks välistest teguritest tulenevat mõju, peavad ühenduse institutsioonid uurima, kas
need mõjud katkestasid antud juhul põhjusliku seose impordi ja ühenduse tootmisharule põhjustatud kahju vahel (vt eespool
punkt 232). See uurimine ei tähenda ilmtingimata tegurite täpse mõju määratlust. Aitab, kui ühenduse institutsioonid konstateerivad,
et vaatamata nendele välistele teguritele, oli impordi põhjustatud kahju antud juhul oluline.
Antud juhul tõstis nõukogu esile, et Indiast pärit import põhjustas olulise kahju ühenduse tootmisharule, mis tulenes just
ühenduse hindade allalöömisest. Ta selgitas, et isegi kui kasutustasudel oleks olnud negatiivne mõju ühenduse tootmisharu
tuludele, esines see tegur, mis mõjutas kõiki tootjaid turul, juba 1999. aastal, enne kui import muutus oluliseks. Ühenduse
tootjate olukorra negatiivne areng alates 1999. aastast ei ole järelikult sellest tegurist põhjustatud. Pidades silmas neid
tõendeid, võis nõukogu mõistlikult järeldada, et kasutustasude maksmine ei saanud avaldada mõju subsideeritud impordi poolt
põhjustatud kahjule.
Nõukogu kinnitab õigesti, et küsimuse uurimine, kas kasutustasud olid patendi omaniku konkurentsivastase käitumise juhul ülemäärased,
ei saa mingil juhul kahtluse alla seada ülalmainitud punktis toodud järeldust.
Samuti tuleb märkida, et erinevalt eespool viidatud kohtuotsustes Extramet ja Mukand jt
vs.
nõukogu käsitletud olukordades, ei ole siin viidatud konkurentsivastane praktika ühenduse tootjate käitumise tagajärg. Hindamaks
antud juhul selle teguri mõju, ei pidanud ühenduse institutsioonid järelikult uurima, kas ühenduse tootmisharu iseenesest
aitas kaasa kahju tekkimisele.
Teises järjekorras väidab hageja, viidates eespool viidatud kohtuotsusele Mukand jt
vs.
nõukogu, et hindade allalöömisega tekitatud kahju ei ole korrektselt hinnatud, kui ühenduse hinnad olid ülemääraste kasutustasude
tõttu kunstlikult kõrged.
Asjaolud, mida käsitletakse eespool viidatud kohtuotsuses Mukand jt
vs.
nõukogu, puudutavad käitumist, mis mõjutas ühenduse, mitte aga impordi hinnakujundust. Antud juhul märkis nõukogu, et kasutustasusid
pidid maksma kõik tootjad, kaasaarvatud hageja. Hageja ei vaielnud sellele asjaolule vastu.
Niisiis võis nõukogu vaidlustatud määruse põhjenduses 134 hinnata, et väline tegur ei saanud selgitada erinevusi ühenduse
ja India hinnakujunduse vahel, ja et seega ei olnud sellel mõju teguritele, mida arvestati allalöömise taseme arvutamisel.
Isegi kui kasutustasud olid konkurentsivastase käitumise tõttu ülemäärased, ei mõjuta see tegur nimetatud hinnangut.
Silmas pidades neid asjaolusid, tuleb tõdeda, et hageja ei tõestanud, et nõukogu jättis kahju hindamisel väidetavast konkurentsivastasest
käitumisest tuleneva mõju uurimata.
Nendel asjaoludel ei ole vaja välja selgitada, kas on vastuvõetav hageja poolt repliigis esitatud tõend, nimelt komisjoni
3. augusti 2003. aasta pressiteade, mis esitati EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise uurimise käigus teatud tüüpi CD‑ketaste patendi
standardse lepingu kohta. Tegelikult tuleneb hageja argumentidest, et see tõend esitati, toetamaks väidet, mille kohaselt
antud tegur oli ühenduse institutsioonidele teadaolev. Seevastu ei selgitanud hageja, kuidas see teade toetab argumenti, mille
kohaselt see tegur katkestas põhjusliku seose.
Seega ei ole viies väide vastuvõetav.
Eeltoodu alusel tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta. Järelikult puudub vajadus võtta seisukoht nõukogu poolt teise võimalusena
esitatud nõuete kohta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt kostja nõudele välja mõista hagejalt.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 lõigu 1 alusel kannab komisjon oma kohtukulud ise.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 kolmanda lõigu alusel määrab Esimese Astme Kohus, et menetlusse astuja, kes ei ole liikmeriik
ega institutsioon, kannab ise oma kohtukulud. Käesoleva juhtumi tingimustes ja eriti arvestades asjaolu, et CECMA, kes astus
menetlusse kui ühenduse asjaomase tootmisharu huvisid kaitsev organisatsioon, märkused ei lisanud midagi otsustavat nõukogu
argumentidele, leiab Esimese Astme Kohus õiglase olevat, et ta kannab oma kohtukulud ise.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (neljas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta hageja kohtukulud tema enda kanda, samuti mõista temalt välja kostja kohtukulud.
3.
Jätta menetlusse astujate kulud nende endi kanda.
Legal
Lindh
Vadapalas
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 4. oktoobril 2006 Luxembourgis.
kohtusekretär

president
E. Coulon

H. Legal
Sisukord
Õiguslik raamistik
Vaidluse taust
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
Esimene väide: algmääruse artikli 5, artikli 7 lõike 3 ja artikli 11 lõike 1 rikkumine ja ilmne kaalutlusviga varade tavalise
amortisatsiooni hindamisel
Esialgsed tähelepanekud
Amortisatsiooni asjaolude hindamine (esimene osa)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Varade klassifitseerimine valuvormide kategooriasse ja hageja raamatupidamisandmetes sisalduva informatsiooni ebaõige arvestamine
(teise osa esimene ja teine argument)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Hageja kasumlikkuse ja investeeringute arvestamine (teise osa kolmas argument)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Degressiivse amortisatsiooniarvestuse meetodi kasutamine (teise osa neljas argument)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Arvutuste väidetav meelevaldsus (teise osa viies argument)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Teine väide: kaitseõiguste rikkumine ja ebapiisav põhjendamine varade tavalise amortisatsiooni hindamisel
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kolmas väide: ilmne kaalutlusviga ja algmääruse artikli 8 lõigete 2 ja 6 rikkumine osas, mis puudutab kahju kindlaksmääramist
ja põhjuslikku seost käsitlevate tõendite uurimist
Sissejuhatavad märkused
Majanduslike suundumuste võrdlemisel rakendatud meetod (esimene argument)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Varude taseme hindamine (teine argument)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Impordihindade hindamine (kolmas argument)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Positiivsete ja negatiivsete suundumuste hindamine (neljas argument)
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Neljas väide: ilmne kaalutlusviga algmääruse artikli 8 lõigete 6 ja 7 kohaldamisel selles osas, mis puutub Taiwani impordi
mõju uurimisse
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Viies väide: algmääruse artiki 8 lõigete 6 ja 7 rikkumine osas, mis puudutab patentide omaniku konkurentsivastase käitumise
mõju uurimist
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtuasja menetluse keel: inglise