CELEX: 62002CJ0414
Közösségi Vámkódex
202. cikk
A vámtartozás keletkezése
Jogellenes bejuttatás a Közösség vámterületére
A vámtartozás adósának fogalma
A vámjogi kötelezettségek végrehajtása során szabálytalanul eljárt munkavállaló adósságáért való felelősség kiterjesztése a munkáltatóra

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK
tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 202.
cikke (3) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
A kérdés a Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul társaság (a továbbiakban: Spedition Ulustrans)
és a Finanzlandesdirektion für Oberösterreich (felső-ausztriai tartományi adóigazgatóság, a továbbiakban: Finanzlandesdirektion)
közti jogvitában merült fel, aminek a Közösség területére történt szabálytalan árubehozatallal keletkezett vámtartozás megfizetése
a tárgya.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A Vámkódex 201. cikke szerint:
„(1) A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
a) behozatalivám-köteles áru szabad forgalomba bocsátásakor; vagy
b) ilyen árunak a behozatali vámok alóli részleges mentesség melletti ideiglenes behozatali eljárás alá helyezésekor.
(2) A vámtartozás a szóban forgó vámáru-nyilatkozat elfogadásának időpontjában keletkezik.
(3) Az adós a nyilatkozattevő. Közvetett képviselet esetén az a személy, akinek nevében a vámáru-nyilatkozatot tették, szintén
adósnak minősül.
Ha az (1) bekezdésben említett valamelyik eljárás vonatkozásában olyan adatok alapján készítenek vámáru-nyilatkozatot, amelyek
a jogszerűen felszámítható vámok egy része vagy teljes egésze beszedésének elmulasztásához vezetnek, az a személy, aki a vámáru-nyilatkozat
elkészítéséhez szükséges adatokat szolgáltatta, és tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy az adatok valótlanok, szintén adósnak
tekinthető a hatályban lévő nemzeti rendelkezéseknek megfelelően.”
A Vámkódex 202. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
a)      a behozatalivám-köteles árunak a Közösség vámterületére történő jogellenes bejuttatásakor, vagy
b)      a vámszabad területen vagy vámszabad raktárban elhelyezett ilyen árunak a vámterület más részére történő jogellenes bejuttatásakor.
E cikk alkalmazásában jogellenes bejuttatás a 38–41. cikk és a 177. cikk második francia bekezdése rendelkezéseinek megsértésével
történő bejuttatás.
(2) A vámtartozás az áru jogellenes bejuttatásakor keletkezik.
(3) Adós:
–        az a személy, aki az ilyen árut jogellenesen bejuttatta,
–        bármely személy, aki részt vett az áru jogellenes bejuttatásában, és tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy
a bejuttatás jogellenes, és
–        bármely személy, aki a szóban forgó árut megszerezte vagy birtokában tartotta, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomása
volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy azokat jogellenesen juttatták be.”
A Vámkódex 203. cikke szerint:
„(1) A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
–        a behozatalivám-köteles áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása esetén.
(2) A vámtartozás az áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonásakor keletkezik.
(3) Adós:
–        az a személy, aki az árut elvonta a vámfelügyelet alól,
–        bármely személy, aki részt vett az előbb említett elvonásban, és tudomása volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy az
árut elvonják a vámfelügyelet alól,
–        bármely személy, aki a szóban forgó árut megszerezte vagy birtokában tartotta, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomása
volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy azt elvonták a vámfelügyelet alól, és
–        adott esetben, az áru átmeneti megőrzéséből vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek teljesítésére
kötelezett személy.”
A Vámkódex 213. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ha több személy felel egy vámtartozás megfizetéséért, egyetemlegesen felelősek az ilyen tartozásért.”
A Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.”

A nemzeti szabályozás
A Zollrechts-Durführungsgesetz (vámjogi végrehajtási törvény, BGBl. 1994/659., a továbbiakban: ZollR‑DG) 79. §-ának (2) bekezdése
a következőkképpen rendelkezik:
„Az a vámtartozás, ami egy vállalkozó munkavállalóját vagy megbízottját azért terheli, mert a munkáltatója, illetve megbízója
ügyeinek vitele során vámjogi kötelezettséget szegett meg, keletkezése időpontjától kezdve a munkáltatót, illetve a megbízót
is terheli, ha e vállalkozót más rendelkezés alapján ugyanabban az ügyben még nem terheli vámtartozás.”

Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
1996. december 5-én a Spedition Ulustrans munkavállalója a Közösség vámterületére hozott négy textilanyagok felcsavarására
szolgáló gépet. A Spedition Ulustrans nevén nyilvántartott tehergépkocsit vezetve úgy haladt át Svájcból jövet a höchsti (Ausztria)
vámhivatalnál, hogy elmulasztotta a szállított árukra vonatkozó jogszabályokban előírt vám elé állítást.
A Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdése alapján hozott 1996. december 11-i határozatában a Hauptzollamt Feldkirch (feldkirchi
vámhivatal, a továbbiakban: Hauptzollamt) közölte a munkavállalóval a szabálytalanul behozott árukat terhelő közteher összegét,
amit 770 684 ATS-ben állapított meg (ebből 83 770 ATS volt a vám, és 686 914 ATS az importot terhelő forgalmi adó).
2000. április 27-i jogerős határozatában a Finanzlandesdirektion megállapította, hogy az áruk szabálytalan behozatala alapján
a Vámkódex 202. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint a gépkocsi vezetőjét terhelő vámtartozás keletkezett a Hauptzollamt
által megállapított összegben.
A Vámkódex 202. cikke (1) bekezdésének a) pontja, valamint a ZollR‑DG 79. §-nak (2) bekezdése alapján hozott 1997. február
27-i határozatában a Hauptzollamt a Spedition Ulustransszal, mint munkavállalója adóstársával szintén közölte az őt terhelő
közteher összegét.
A Spedition Ulustrans jogorvoslattal élt e határozat ellen. Jogorvoslati kérelmét, mint megalapozatlant, 1997. szeptember
11-én elutasították. Ekkor a Finanzlandesdirektion negyedik fellebbezési tanácsához fordult jogorvoslati kérelemmel, amit
2000. november 21-én szintén elutasítottak. A Finanzlandesdirektion megállapította, hogy az elsőfokon eljáró Hauptzollamt
a ZollR‑DG 79.  §-ának (2) bekezdése alapján jogosan intézett fizetési felszólítást a gépkocsivezető mellett a Spedition Ulustranshoz,
mint egyetemleges adóstárshoz, mivel munkáltatóként köteles gondoskodni arról, hogy gépkocsivezető munkavállalói betartsák
az áruk nemzetközi fuvarozásához kapcsolódó különös követelményeket.
A Spedition Ulustrans ekkor a Verwaltungsgerichtshofhoz fordult azzal érvelve, hogy csak annyiban tekinthető a vámtartozás
adósának, amennyiben közrehatott a gépkocsivezető hibájában.
A kérdést feltevő bíróság két észrevételt tesz.
Először is jelzi, hogy a jogtudomány nem egységes az adós fogalmának értelmezésével kapcsolatban. Egyes szerzők szerint a
ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése nincs összhangban a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdésének második francia bekezdésével, mert
az ez utóbbi rendelkezésben megállapított szubjektív feltételeket figyelmen kívül hagyva olyan szélesre tágítja az adós fogalmát,
hogy minden olyan munkavállalót és megbízott munkáltatóját, illetve megbízóját belefoglalja, amelyik megsértette a vámjogszabályokat.
A kérdést feltevő bíróság hozzáteszi, hogy más szerzők szerint az adós fogalma az áru szabálytalan bejuttatása esetén attól
függ, hogyan értelmezzük a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdésének első francia bekezdésében szereplő „az a személy, aki az ilyen
árut jogellenesen bejuttatta” fordulatot. Ez a személy, legalábbis közvetve, mindig a vállalkozó lesz, hiszen jogi értelemben
ő a szállított áru birtokosa (Besitzer), míg a gépkocsivezető csak bírlaló (Inhaber). E második értelmezés szerint a ZollR‑DG
79. §-ának (2) bekezdése nem mond ellent a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdése második francia bekezdésének, egyszerűen csak
fölösleges az első francia bekezdés miatt.
Másrészt, fejti ki a kérdést feltevő bíróság, a Spedition Ulustrans szerint a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése „felelősségi
szabály”. Az alapügy felperese szerint a nemzeti jogalkotó szabadon alkothat ilyen szabályokat, anélkül hogy ebben a közösségi
jog korlátozná.
A Verwaltungsgerichtshof ezen a körülmények között döntött úgy, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő előzetes döntéshozatalra
előterjesztett kérdést intézi a Bírósághoz:
„A Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdésére tekintettel jogellenes, és így a közösségi joggal ellentétes-e az adós fogalmának
a kiterjesztése a [ZollR‑DG] 79. §-ának (2) bekezdésében (amely szerint az a vámtartozás, ami egy vállalkozó munkavállalóját
vagy megbízottját azért terheli, mert a munkáltatója, illetve megbízója ügyeinek vitele során vámjogi kötelezettséget szegett
meg, keletkezése időpontjától kezdve a munkáltatót, illetve a megbízót is terheli)?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

A Bíróság elé terjesztett észrevételek
A Finanzlandesdirektion szerint a Vámkódex minden olyan lehetőséget megad a vámhatóságoknak, amit a „hatályos rendelkezések”,
ideértve a nemzeti jogszabályokat is, biztosítanak a vámtartozás behajtásához. A Vámkódex 201. és ezt követő cikkei tehát
az adós fogalmát csak minimális mértékben harmonizálják, és nem akadályozzák meg, hogy a tagállamok más rendelkezéseket fogadjanak
el, mint például a ZollR‑DG 79. §-a (2) bekezdése a tartozásnak a munkáltatótól történő behajtása érdekében. Ez a § csak akkor
alkalmazandó, ha a jogszerűtlen magatartást a vállalkozó tevékenységi körében fejtették ki, azaz ha a munkavállaló vagy a
megbízott – szándéka szerint – a munkáltató, illetve a megbízó érdekében, és nem a saját érdekében cselekedett.
Az osztrák kormány hangsúlyozza, hogy az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29-i 2000/597/EK,
Euratom tanácsi határozat (HL L 253., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 200. o.) 8. cikkének (1) bekezdése
szerint a közös vámokat, amelyek a Közösségek saját forrásai, a tagállamok a nemzeti törvényi, rendeleti vagy közigazgatási
rendelkezések alapján szedik be, amelyeket adott esetben a közösségi követelményekhez igazítanak. A közösségi jogalkotó tehát
meg kívánta hagyni a tagállamoknak az általuk leghatékonyabbnak tartott eszközök megválasztásának lehetőségét a vámok beszedésének
biztosítására.
A ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdését ebben az összefüggésben kell értelmezni. Ez a rendelkezés azáltal, hogy adóstárssá teszi
a munkáltatót, illetve a megbízót, akiknek gazdasági előnyük származik a munkavállalójuk, illetve a megbízottjuk cselekményeiből,
a vámtartozás hatékonyabb behajtását teszi lehetővé annál, mint ha csak a munkavállaló, illetve a megbízott, a gazdaságilag
gyengébb, sokszor fizetésképtelen szereplők felelnének a vámtartozásért. Ezen kívül a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése teljes
mértékben tiszteletben tartja a tagállamok jogában közös általános elvet, az arányosság elvét. Nem jelenti tehát az adós fogalmának
a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdésével összeegyeztethetetlen kiterjesztését.
A Bizottság szerint, ha egy munkavállaló minden cselekedetét automatikusan a munkáltató terhére róják, figyelmen kívül hagyva
a munkáltató tényleges „részvételét” a 202. cikk (3) bekezdésének második francia bekezdése értelmében, eltérést jelent ettől
a rendelkezéstől. Ha ezt a nemzeti bíróságok megdönthetetlen vélelemnek tekintik, akkor a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdését
a Vámkódex rendelkezéseibe ütközőnek kell nyilvánítani.

A Bíróság válasza
A Bíróságnak nem feladata, hogy az EK 234. cikk szerinti eljárásban ítélkezzék nemzeti törvényi rendelkezéseknek a közösségi
joggal való összeegyeztethetőségéről. A Bíróságnak azonban megvan a hatásköre arra, hogy a közösségi jogból adódó minden olyan
értelmezési kérdést eldöntsön, ami lehetővé teheti, hogy a nemzeti bíróság ítélkezzen az összeegyeztethetőségről (a 30/70. sz.
Scheer-ügyben 1970. december 17-én hozott ítélet [EBHT 1970., 1197. o.] 4. pontja, a 97/83. sz. Melkunie-ügyben 1984. június
6-án hozott ítélet [EBHT 1984., 2367. o.] 7. pontja és a C‑17/00. sz. De Coster-ügyben 2001. november 29-én hozott ítélet
[EBHT 2001., I‑9445. o.] 23. pontja).
Ezt figyelembe véve úgy kell tekinteni, hogy a kérdést feltevő bíróság azt szeretné tudni, hogy a Vámkódex 202. cikkének (3)
bekezdése úgy értelmezendő-e, mint amivel ellentétes, azaz hogy a ZollR‑DG 79. cikkének 2. §-a alapján a munkáltatót a munkavállalója
adóstársának tekintsék egy vámtartozás tekintetében, amikor a munkavállaló a munkáltatója, illetve megbízója ügyeinek vitele
során vámjogi kötelezettséget szegett meg.
Először is a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdése első, második és harmadik francia bekezdésének megfogalmazásából kiderül, hogy
a közösségi jogalkotó tágan kívánta meghatározni azoknak a személyeknek a körét, akik a vámtartozás adósának tekinthetők egy
behozatalivám-köteles áru jogellenes bejuttatásakor, anélkül azonban, hogy a munkáltatót automatikusan a munkavállalója vámtartozásának
adóstársává kívánta volna tenni.
Egyrészt a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdésének első francia bekezdése arra a „személy”-re vonatkozik, aki az árut jogellenesen
bejuttatta, de nem pontosítja, hogy természetes személyről van-e szó, mint egy vállalkozás alkalmazottja, vagy jogi személyről,
mint az áruk jogellenes bejuttatása mögött álló társaság. Ebből következőleg, amennyiben ez a rendelkezés egyébként alkalmazható
arra a munkavállalóra, aki elvégzi a bejuttatási műveletet, a munkáltató szintén a vámtartozás adósának tekinthető, ha az
említett rendelkezés szerinti „személy”, azaz ha úgy tekinthető, hogy tevékenysége alapján ő áll az áru jogellenes bejuttatása
mögött.
Másrészt a 202. cikk (3) bekezdésének második francia bekezdése – ismét anélkül, hogy pontosítaná, hogy természetes személyekről
vagy jogi személyekről van-e szó – azokra a „személyekre” vonatkozik többes számban, akik „részt vettek” az áruk jogellenes
bejuttatásában, akiknek tehát bármiféle részük volt a bejuttatásban A felelősség azonban e rendelkezés szerint annak a feltételnek
rendelődik alá, hogy a részt vevő személyeknek „tudomásuk volt, vagy tudomásuk kellett legyen arról, hogy a bejuttatás jogellenes”.
Ez a feltétel tehát szubjektív elemet tartalmaz, amely bizonyos esetekben kizárja a felelősséget.
Végül a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdésének harmadik francia bekezdése adóssá minősíti azokat a személyeket is, megint csak
annak pontosítása nélkül, hogy természetes vagy jogi személyekről van-e szó, akik az áru jogellenes bejuttatása, azaz a vámtartozást
keletkeztető cselekmény után a szóban forgó árut megszerezték vagy birtokukban tartották, és akiknek az áru megszerzésekor
vagy átvételekor tudomásuk volt, vagy tudomásuk kellett legyen arról, hogy azt jogellenesen juttatták be. Az adós fogalmának
kiterjesztése tehát ebben az esetben, ahogyan a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdése második francia bekezdésének alkalmazása
esetében is, egy szubjektív feltételnek rendelődik alá.
A Vámkódex 202. cikke (3) bekezdése első, második és harmadik francia bekezdésének vizsgálatából az derül ki, hogy a közösségi
jogalkotó különbséget tett az első francia bekezdésben meghatározott, illetve a második és harmadik francia bekezdésekben
meghatározott tényállások között. Az első francia bekezdésben meghatározott tényállásban úgy tekinthető, hogy a munkáltató
maga juttatta be az árukat jogellenesen, és vált ezáltal a vámtartozás adósává egyedül vagy a munkavállalójával egyetemlegesen.
A második és a harmadik francia bekezdésben meghatározott tényállásban a munkáltató csak „részt vesz” a bejuttatásban, és
csak akkor tekinthető adósnak, ha szubjektív feltételek teljesülnek.
A fentiek alapján, ha kitűnik, hogy az áru jogellenes bejuttatása nem a munkáltató, hanem a munkavállaló cselekménye, a munkáltató
akkor lehet a vámtartozás adósa, ha részt vett a bejuttatásban, ami például akkor fordulhat elő, ha a jogellenes bejuttatást
a vállalkozása eszközeivel vagy személyzetével végezték, és másrészről, ha tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról,
hogy a bejuttatás jogellenes.
A Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdése tágan igyekszik meghatározni az adós fogalmát összhangban az ugyanazon vámtartozásért
felelős adósok egyetemleges felelősségének a 213. cikkben lefektetett elvével. Eközben nem teszi automatikusan adóstárssá
a munkáltatót az árut jogellenesen bejuttató munkavállaló vámtartozásáért.
Másodszor a tárgybeli közösségi szabályozás fejlődéséből látszik, hogy a közösségi jogalkotó a vámtartozás adósainak minden
alkalommal egyre nagyobb fokú harmonizációt biztosító meghatározása felé kívánt haladni.
Először egy irányelv született, a Tanács 1979. június 25-i 79/623/EGK irányelve a vámtartozásra vonatkozó törvényi, rendeleti
és közigazgatási rendelkezések harmonizációjáról (HL L 179., 31. o.). Az irányelv ötödik preambulumbekezdésének második mondata
már kimondta, hogy „a kivitelre és a behozatalra vonatkozó hatályos közösségi rendelkezések egységes alkalmazása érdekében
a vámtartozás keletkezésének időpontját meghatározó közös szabályok megalkotására van szükség”. Az irányelv azonban még nem
tartalmazott a vámtartozás megfizetésére köteles személy meghatározására vonatkozó különös szabályokat. Ezzel együtt 1. cikke
(2) bekezdésének a) pontja szerint „vámtartozás: egy természetes vagy jogi személy [behozatali vagy kiviteli] vámfizetési
kötelezettsége”.
Ennek az irányelvnek a helyébe később rendeletek léptek, mégpedig a Tanács 1987. július 13-i 2144/87/EGK rendelete a vámtartozásról
(HL L 201., 15. o.) és a Tanács 1988. április 18-i 1031/88/EGK rendelete a vámtartozás megfizetésére köteles személyek meghatározásáról
(HL L 102., 5. o.).
A 2144/87 rendelet második preambulumbekezdésében úgy fogalmazott, hogy „a vámtartozás keletkezésére, összegére, esedékességére
és megszűnésére vonatkozó szabályok annyira fontosak a vámunió jó működése szempontjából, hogy biztosítani kell a lehető legegységesebb
alkalmazásukat a Közösségben”, és hogy „ennek érdekében a 79/623/EGK irányelv jelenlegi rendelkezéseit rendelettel kell felváltani”,
ami „nagyobb jogbiztonságot teremt az érintettek számára”.
Az 1031/88 rendelet ötödik preambulumbekezdésében úgy rendelkezett, hogy „olyan vámtartozás esetében, amely egy árunak a Közösség
vámterületére történő jogellenes bejuttatása alapján keletkezett […], a vámtartozás megfizetésére a vámtartozást keletkeztető
cselekményt végrehajtó személyt kell kötelezni, valamint minden egyéb olyan személyt, akinek a felelősségét e cselekmény a
tagállamokban hatályban lévő rendelkezések szerint szintén kiváltja”. Az 1031/88 rendelet 3. cikke ennek megfelelően lényegében
úgy rendelkezett, hogy áru jogellenes bejuttatása esetében a vámtartozás megfizetésére köteles személy az a személy, aki az
árut bejutatta, és „vele egyetemlegesen, a tagállamokban hatályban lévő rendelkezéseknek megfelelően” azok a személyek, akik
részt vettek a bejuttatásban, akik az árut megszerezték vagy birtokukban tartották, és minden más olyan személy, aki a bejuttatásért
felelős.
A Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdése, ami a 2144/87 és a 1031/88 rendeletek idézett rendelkezései helyébe lépett, még ezeknél
is pontosabban fogalmaz. Már nem utal a „tagállamokban hatályban lévő rendelkezések”-re, hanem maga határozza meg azokat a
tartalmi feltételeket, amelyeknek alárendeli a felelősség kiterjesztését az áru jogellenes bejuttatásában „résztvevő” személyekre.
Kétségtelen, hogy a szabályozás e módosításainak nem az volt a célja, hogy megfosszák a tagállamokat attól a lehetőségtől,
hogy megtegyék a vámszabályok céljainak megvalósításához, például a vámtartozás behajtásához hatékony hozzájárulást jelentő
intézkedéseket, és a módosítások nem is vezettek ilyen eredményre. Nem akadályozták meg azt sem, hogy a tagállamok adott esetben
olyan szabályokat állapítsanak meg, amelyek e célok tiszteletben tartása mellett, és az arányosság elvével összhangban pontosítják
a közösségi szövegek alkalmazási feltételeit (a közösségi vámszabályok megsértése esetén a vámot megnövelő nemzeti rendelkezésre
lásd a C‑91/02. sz. Hannl-ügyben 2003. október 16-án hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 18–20. pontját).
Az említett szövegek vizsgálatából azonban egyértelműen kiderül, hogy a közösségi jogalkotó a Vámkódex hatályba lépése óta
a vámtartozás adósai meghatározásának feltételeit a teljesség igényével kívánta szabályozni.
Amint arra a jelen ítélet rámutat, a közösségi jogalkotó egyértelműen kinyilvánított szándékával, valamint a Vámkódex 202.
cikke (3) bekezdésének betűjével és céljával is ellentétes lenne a nemzeti jog olyan rendelkezése, amely – az e rendelkezés
második és harmadik francia bekezdésében meghatározott szubjektív feltételeket figyelmen kívül hagyva – automatikusan kiterjesztené
a munkavállaló felelősségét a munkáltatójára, anélkül hogy a munkáltató részt vett volna az áruk bejuttatásában, és tudomása
lett volna vagy tudomása kellett volna legyen a bejuttatás jogellenességéről.
A kérdést feltevő bíróság feladata eldönteni, hogy a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése a vámtartozásért való felelősség ilyen
automatikus kiterjesztését jelenti-e. Elemzése során e rendelkezést úgy kell értelmeznie, hogy a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdése
szövegét és célját a lehető legnagyobb mértékben figyelembe veszi. Többek között a következő szempontokat kell szem előtt
tartania.
Először is, ha a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdését úgy értelmezné, hogy az megdönthetetlen vélelmet állít fel, amely szerint
a munkáltató adóstársként felel a munkavállalója tartozásáért, akkor ez a rendelkezés összeegyeztethetetlen lenne a Vámkódex
202. cikkének (3) bekezdésével. Ez még akkor is így lenne, ha az említett rendelkezést csak azokra az esetekre kellene alkalmazni,
amelyekben a munkavállaló a munkáltatója ügyeinek vitele során járt el. Ilyen esetekben is elképzelhető volna ugyanis, hogy
nem a munkáltató áll az áru jogellenes behozatala mögött, és hogy ennek megfelelően arra hivatkozhat, hogy nem volt tudomása,
vagy nem kellett tudomása legyen arról, hogy a bejuttatás jogellenes.
Ezenkívül, noha a vámtartozást valóban általában a munkáltatótól célszerű behajtani, és ő a Vámkódex 239. cikkével összhangban
kérheti a vám visszafizetését vagy elengedését, ez nem jelenti azt, hogy a vámtartozásért való felelősség kiterjesztése a
munkáltatóra minden esetben arányos a követett célokkal. A Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdése lehetővé teszi a munkáltató
számára, hogy bizonyos körülmények között ne minősüljön adósnak, míg a vám elengedésének vagy visszafizetésének a lehetősége
csak utólag
,
más feltételek alapján nyílik meg az adós számára (a vám elengedésének lehetőségei „különleges esetben” az adós vétkessége
hiányában, lásd a C‑61/98. sz. De Haan-ügyben 1999. szeptember 7-én hozott ítéletet (EBHT 1999., I‑5003. o.).
Végül pedig, a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése akkor sem lenne összeegyeztethető a Vámkódexszel, ha a Vámkódex 202. cikke
(3) bekezdése első francia bekezdésének alkalmazási feltételeit pontosító rendelkezésként értelmeznék. Egy ilyen értelmezés,
ami nagyon tág értelmezéssel a munkáltatót tekintené annak a személynek, „aki az […] árut jogellenesen bejuttatta” az első
francia bekezdés értelmében, megfosztaná a tárgyától a Vámkódex 202. cikke (3) bekezdése második francia bekezdését, és nem
tenné lehetővé a munkáltató számára, hogy mentesüljön a vámtartozásért való felelősség alól, amikor nem vett részt a bejuttatásban,
és nem is tudott róla.
A fentiekből következőleg a Vámkódex 202. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan
nemzeti szabályozás, mint a ZollR‑DG 79. §-ának (2) bekezdése, amely egy behozatalivám-köteles árunak a Közösség vámterületére
történő jogellenes bejuttatása esetén adóstársként a munkáltatót is felelőssé teszi az árut a munkáltatója ügyeinek vitele
során jogellenesen bejuttató munkavállalót terhelő vámtartozásért, feltéve, hogy e szabályozás szerint a munkáltató csak akkor
felel, ha részt vett a jogellenes bejuttatásban, és tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy a bejuttatás jogellenes.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez utóbbi bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban
felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 202. cikkének (3) bekezdését úgy
kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint a Zollrechts-Durführungsgesetz (vámjogi végrehajtási
törvény) 79. §-ának (2) bekezdése, amely egy behozatalivám-köteles árunak a Közösség vámterületére történő jogellenes bejuttatása
esetén adóstársként a munkáltatót is felelőssé teszi az árut a munkáltatója ügyeinek vitele során jogellenesen bejuttató munkavállalót
terhelő vámtartozásért, feltéve, hogy e szabályozás szerint a munkáltató csak akkor felel, ha részt vett a jogellenes bejuttatásban,
és tudomása volt vagy tudomása kellett legyen arról, hogy a bejuttatás jogellenes.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.