CELEX: 62007CJ0198
Fellebbezés
Szakmai előmeneteli jelentés
Megsemmisítés iránti kereset
Az eljáráshoz fűződő érdek
Tartós teljes rokkantságban szenvedő tisztviselő

Fellebbezésében D. Gordon az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T-175/04. sz., Gordon kontra Bizottság ügyben 2007. február 7-én hozott ítéletének (az EBHT-ban még nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, mely ítéletben az Elsőfokú Bíróság egyrészt az eljáráshoz fűződő érdek hiánya miatt okafogyottnak minősítette az Európai Közösségek Bizottságának a 2001. július 1-je és 2002. december 31. közötti időszakra vonatkozólag a fellebbezőről készült szakmai előmeneteli jelentést megerősítő, 2003. április 28-i határozat ellen benyújtott panaszt elutasító, 2003. december 11-i határozata (a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránt a fellebbező által indított keresetet, másrészt a fellebbezőt állítólag ért kár megtérítése iránti keresetet – mint elfogadhatatlant – elutasította.
Jogi háttér
A tisztviselők értékelésére vonatkozó rendelkezések
Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának az eljárás tárgyát képező tényállás idején hatályos szövegének (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 43. cikke értelmében a tisztviselők alkalmasságáról, teljesítményéről, és a feladataik teljesítése során tanúsított magatartásáról – az A 1 és A 2 besorolási fokozatba tartozók kivételével – rendszeresen, de legalább minden második évben egyszer az egyes intézmények által a személyzeti szabályzat 110. cikkével összhangban meghatározott feltételek szerint értékelést kell készíteni.
A Bizottság 2002. április 26-án határozatot fogadott el a személyzeti szabályzat 43. cikkének általános végrehajtási rendelkezéseiről (a továbbiakban: általános végrehajtási rendelkezések), és határozatot fogadott el a személyzeti szabályzat 45. cikkének általános végrehajtási rendelkezéseiről. E határozat új értékelési rendszert vezetett be. Az általános végrehajtási rendelkezések 4. cikkének (1) bekezdésében szereplő átmeneti rendelkezésből következően az ezen új rendszer alapján elvégzendő értékelés első értékelési időszaka 2001. július 1-jétől2002. december 31-ig tart.
A személyzeti szabályzat 45. cikke általános végrehajtási rendelkezései 5. cikkének (3) bekezdése értelmében a tisztviselőt főszabály szerint akkor kell előléptetni, amikor egyfelől a szakmai előmeneteli jelentésben szereplő értékelésnek megfelelő, egy vagy több értékelési időszakban szerzett érdempontjainak, másfelől az ezen általános végrehajtási rendelkezések 6., 7. és 9. cikke alapján, egy vagy több értékelési időszakban juttatott elsőbbségi pontjainak összege meghaladja az „előléptetési küszöböt”.
A tisztviselők értékelésére irányuló eljárást, a szakmai előmeneteli jelentés elkészítését és vitatását főként az általános végrehajtási rendelkezések 7. és 8. cikke szabályozza.
Az általános végrehajtási rendelkezések 7. cikkének (2) bekezdése kimondja: „[a]z értékelő az értékelési időszak végén a munkakört betöltő személlyel tartott alakszerű találkozón vizsgálja meg e személy teljesítményét, bizonyított képességeit és feladatainak teljesítése során tanúsított magatartását; megvitatja e személlyel annak képzési és további szakmai előmeneteli elvárásait […]. Ennek az évenkénti megbeszélésnek az alakszerű lebonyolítása az értékelő alapvető vezetői feladata.”
Az általános végrehajtási rendelkezések 7. cikkének (5) bekezdése szerint „[…] amennyiben a munkakört betöltő személy nem ért egyet a jelentés tartalmával, erről haladéktalanul tájékoztatja az értékelőt, és a »megjegyzések« céljára szolgáló rovatban közli, hogy egyeztetni kíván az ellenjegyzővel, egyben kifejti kérelmének indokait. Az ellenjegyző az érintettel öt munkanapon belül megbeszélést tart a megegyezés érdekében, és e megbeszélést követően a jelentést megváltoztatja vagy megerősíti, majd újból megküldi azt az érintettnek. Az érintett a jelentést öt munkanapon belül elfogadólag aláírja/kézjegyével látja el, és visszaküldi az értékelőnek, aki azt haladéktalanul aláírja/kézjegyével látja el […]”.
Ugyanezen 7. cikk (6) bekezdése rögzíti: „[h]a a munkakört betöltő személy nem ért egyet az ellenjegyző döntésével, öt munkanapon belül kérheti tőle a 8. cikkben meghatározott értékelési vegyes bizottság összehívását”.
Az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (5) bekezdése szerint „[a]z értékelési vegyes bizottság az érintett munkájának értékelése tekintetében nem helyezkedhet az értékelő szerepébe, azonban meg kell bizonyosodnia arról, hogy a jelentést méltányosan, tárgyilagosan és a szokásos értékelési szabályoknak megfelelően készítették el. E bizottság felülvizsgálja az eljárási szabályok (a megbeszélés[ek] szabályai, határidők stb.) betartását is. Evégett felvilágosítást kér, ha azt szükségesnek tartja”.
Az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (7) bekezdése kimondja: „[a]z értékelési vegyes bizottság véleményét közölni kell a munkakört betöltő személlyel, az értékelővel és az ellenjegyzővel, majd meg kell küldeni a fellebbviteli értékelőnek. A fellebbviteli értékelő a jelentést három munkanapon belül megerősíti vagy módosítja, ezután megküldi azt az érintettnek. Ha a fellebbviteli értékelő eltér az értékelési vegyes bizottság véleményében szereplő javaslattól, döntésének indokait igazolnia kell. A jelentés másolatát meg kell küldeni az értékelési vegyes bizottságnak. Ekkor a jelentés véglegesnek tekintendő”.
A rokkanttá nyilvánított tisztviselőkre vonatkozó rendelkezések
A személyzeti szabályzat 53. cikkének szövege a következő:
„Azon tisztviselőt, akivel kapcsolatban a rokkantsági bizottság úgy találja, hogy alkalmazni kell a 78. cikk rendelkezéseit, azon hónap utolsó napján, amelyben a kinevezésre jogosult hatóság megállapítja a feladatainak ellátására való tartós alkalmatlanságot, automatikusan nyugdíjazni kell [helyesen: ellátására való végleges alkalmatlanságot, hivatalból nyugdíjazni kell].”
A személyzeti szabályzat 78. cikke ekként rendelkezik:
„Az a tisztviselő, aki a csoportjába tartozó beosztáshoz kapcsolódó feladatok ellátásában akadályozó teljes végleges rokkantságban [helyesen: akadályozó tartós teljes rokkantságban] szenved, a VIII. melléklet 13–16. cikkében meghatározott módon rokkantsági támogatásra [helyesen: rokkantsági nyugdíjra] jogosult.
[…]”
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete állapítja meg a nyugdíjrendszer részletes szabályait. E melléklet „Rokkantsági támogatás [helyesen: Rokkantsági nyugdíj]” című 3. fejezete 13–16. cikkének szövege a következő:
„13. cikk
Az 1. cikk (1) bekezdésének rendelkezéseire is figyelemmel az a 65 évesnél fiatalabb tisztviselő, akire vonatkozóan a rokkantsági bizottság a nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt olyan tartós teljes rokkantságot állapít meg, amely megakadályozza egy, az előmeneteli csoportja szerinti beosztással járó feladatok ellátásában, és akinek erre való tekintettel meg kell szüntetnie a Közösségeknél fennálló szolgálati jogviszonyát, a munkaképtelenség időtartamára a személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti rokkantsági nyugdíjra jogosult. Rokkantsági nyugdíj és öregségi nyugdíj egyidejűleg nem folyósítható.
14. cikk
A rokkantsági nyugdíj folyósítása iránti jog a tisztviselő – a személyzeti szabályzat 53. cikke szerinti – nyugdíjazását követő naptári hónap első napján nyílik meg.
Amennyiben a volt tisztviselő a nyugdíjfolyósítás követelményeinek már nem felel meg, vissza kell helyezni az előmeneteli csoportjának megfelelő első beosztásba, amely a besorolási osztályán vagy szolgálatán belül megüresedik, feltéve hogy megfelel az adott beosztásra vonatkozó követelményeknek. Amennyiben visszautasítja a felajánlott beosztást, ugyanazon feltételek mellett megtartja a visszahelyezésre vonatkozó jogát, amennyiben az előmeneteli csoportjának megfelelő, besorolási osztályán vagy szolgálatán belüli következő hely megüresedik; amennyiben másodszor is visszautasítja a beosztást, lemondásra szólítható fel; ebben az esetben a 16. cikk rendelkezéseit kell alkalmazni.
A rokkantsági nyugdíjra jogosult volt tisztviselő elhalálozása esetén a nyugdíjjogosultság azon naptári hónap végén szűnik meg, amelynek során a halál bekövetkezett.
15. cikk
A rokkantsági nyugdíjra jogosult 60 évesnél fiatalabb volt tisztviselőt az intézmény időközönként orvosi vizsgálatra kötelezheti, hogy meggyőződjön arról, hogy a tisztviselő változatlanul megfelel a nyugdíjfolyósítás követelményeinek.
16. cikk
Amennyiben a rokkantsági nyugdíjban részesült volt tisztviselőt visszahelyezik az intézményéhez vagy a Közösségek bármely más intézményéhez, azon időszakot, amikor számára a rokkantsági nyugdíjat folyósították, öregségi nyugdíjának kiszámítása során a járulékhátralék megfizetése nélkül [helyesen: a járulékhátralék megfizetésére történő kötelezés nélkül] kell számításba venni.”
A jogvita előzményei
A releváns tényállást a megtámadott ítélet 7–12. pontja a következőképpen írja le:
„7
A felperes a kereset benyújtásakor a Bizottság fordítási főigazgatóságához beosztott LA 5 besorolási fokozatú tisztviselő volt.
A felperes 2003. március 11-én este megkapta a 2001. július 1-jétől2002. december 31-ig terjedő időszakra vonatkozóan róla készült szakmai előmeneteli jelentést. 2003. március 12-én reggel közölte az ellenjegyzővel, hogy az [általános végrehajtási rendelkezések] 7. cikkének (5) bekezdése alapján egyeztetni kíván vele. Ezután aznap délutántól két és fél napra szabadságra ment. Az ellenjegyző ugyanezen a napon megerősítette e szakmai előmeneteli jelentést, feljegyezve arra, hogy »[a felperes által kért egyeztetést] nem lehet[ett] megtartani, mert az érintett 2003. [március] 12-én délutántól szabadságon [volt]«.
A felperes 2003. március 25-én beszélt az ellenjegyzővel. Ugyanezen a napon a felperes kérelmére összehívták az értékelési vegyes bizottságot. [Az értékelési vegyes bizottság] 2003. április 11-én adott véleményt. E vélemény kimondja, hogy »[az értékelési vegyes bizottság] megállapítja: nem tartottak alakszerű megbeszélést, [és k]övetkezésképpen azt javasolja, hogy a fellebbviteli értékelő hívja fel az értékelőt ezen alakszerű megbeszélés megtartására«. A felperes 2003. április 14-én ismét beszélt az ellenjegyzővel.
A felperes 2003. április 25-én beszélt a fellebbviteli értékelővel. A fellebbviteli értékelő 2003. április 28-án meghozta döntését. Megerősítette a szakmai előmeneteli jelentést, rögzítve egyrészt, hogy »[m]egállapítást nyert, hogy [a felperes] [2003.] március 12-én kérte alakszerű megbeszélés megtartását, ám e megbeszélésre – tekintettel az értékelések véglegesítésének eredeti határidejére (2003. március 15.) – azért nem került sor, mert az érintett szabadságra ment […]«, másrészt hogy »[k]ét megbeszélés történt az ellenjegyzővel, 2003. március 25-én és 2003. április 14-én«. A fellebbviteli értékelő ugyanezen a napon kelt feljegyzésében közölte döntését [az értékelési vegyes bizottság] elnökével. E feljegyzésben megjelölte azon indokokat, amelyek miatt a felperes által kért alakszerű megbeszélést nem lehet megszervezni, és hozzátette: »az ellenjegyző megjegyzéseit […] e körülményekre és az érintett által közölt indokokra tekintettel, valamint a közvetlen felettes meghallgatását követően tette«. Emellett megemlítette, hogy »2003. március 25-én […] és 2003. április 14-én [k]ét alakszerű találkozó történt az ellenjegyzővel«.
A felperes 2003. július 25-én a személyzeti szabályzat 90. cikke alapján panasszal élt az őt érintő szakmai előmeneteli jelentést megerősítő 2003. április 28-i határozattal szemben. E panaszt a [kinevezésre jogosult hatóság] a felperessel 2004. február 2-án közölt [vitatott határozattal] elutasította. […]
A rokkantsági bizottság 2005. február 1-jei határozata alapján, amely megállapította, hogy a felperes »tartós teljes rokkantságban szenved, amely megakadályozza a besorolási fokozata szerinti munkakörhöz tartozó feladatok ellátásában« a kinevezésre jogosult hatóság 2005. február 15-i határozatában kimondta, hogy a felperest »nyugdíjazni kell, és a [s]zemélyzeti szabályzat 78. cikke [harmadik] bekezdésének […] rendelkezései szerint megállapítandó rokkantsági nyugdíjban kell részesíteni«. E határozat 2005. február 28-án lett hatályos.”
Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A fellebbező az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. május 7-én benyújtott keresetlevelében a vitatott határozat megsemmisítése és kártérítés iránti keresetet indított.
A Bizottság 2005. március 1-jén a megsemmisítés iránti kereset tekintetében a fellebbező nyugdíjazása miatt az eljárás okafogyottságának megállapítása iránti kérelmet terjesztett elő, előadva, hogy a tartós teljes rokkantsága miatt nyugdíjazott tisztviselőnek többé nem fűződik érdeke a rá vonatkozó szakmai előmeneteli jelentés megtámadásához, mivel e jelentés létének egyedüli indoka az ítélkezési gyakorlat szerint az érintett szakmai előmenetelével kapcsolatos jövőbeli döntések megalapozása. A Bizottság a kártérítési kereset elfogadhatóságát is vitatta. Az Elsőfokú Bíróság 2005. június 10-i végzésével elrendelte az eljárás okafogyottságának megállapítása iránti kérelemnek az eljárást befejező határozatban való elbírálását, a költségekről pedig egyelőre nem határozott.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben határozott a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetről, a kártérítési keresetről és a fellebbező pervezető intézkedés iránti kérelméről.
Az Elsőfokú Bíróság határozata a megsemmisítés iránti keresetet illetően
Az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet a következő, a megtámadott ítélet 27–39. pontjában kifejtett indokok alapján minősítette okafogyottnak:
„27
Emlékeztetni kell egyfelől arra, hogy noha az eljáráshoz fűződő érdek fennállását, amely a kereset elfogadhatóságának feltétele, a keresetindítás időpontjában kell vizsgálni (a Bíróság
14/63. sz., Forges de Clabecq kontra Főhatóság ügyben 1963. december 16-án hozott ítélete [EBHT 1963., 719. o.
,
748. o.
] és [az Elsőfokú Bíróság]
T-97/94. sz., N kontra Bizottság ügyben [1998. november 30-án hozott] végzésének [EBHT-KSZ 1998., I-A-621. o. és II-1879. o.]
23. pontja), ez nem akadályozhatja meg az Elsőfokú Bíróságot a kereset okafogyottságának megállapításában olyan esetben, amikor az eljáráshoz fűződő érdekkel kezdetben még rendelkező felperes a keresetindítás után bekövetkezett esemény miatt a [megtámadott] határozat megsemmisítéséhez fűződő minden személyes érdekét elvesztette. A felperesnek ugyanis ahhoz, hogy fenntarthassa a határozat megsemmisítése iránti keresetét, továbbra is rendelkeznie kell a megtámadott határozat megsemmisítéséhez fűződő személyes érdekkel (az Elsőfokú Bíróság
T-159/98. sz., Torre és társai kontra Bizottság ügyben 2001. április 24-én hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2001., I-A-83. o. és II-395. o.]
30. pontja,
T-105/03. sz., Dionyssopoulou kontra Tanács ügyben 2005. május 31-én hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2005., I-A-137. o. és II-621. o.]
18. pontja, valamint
T-274/04. sz., Rounis kontra Bizottság ügyben 2005. december 8-án hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2005., I-A-407. o. és II-1849. o.]
21. és 22. pontja). Emellett az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a felperesnek igazolnia kell a megtámadott aktus megsemmisítéséhez fűződő létrejött és fennálló érdekét, így ha az általa felhívott érdek jövőbeli jogi helyzetre vonatkozik, bizonyítania kell, hogy e helyzet sérelme már most bizonyos (az Elsőfokú Bíróság
T-138/89. sz., NVB kontra Bizottság ügyben 1992. szeptember 17-én hozott ítéletének [EBHT 1992., II-2181. o.]
33. pontja,
T-141/03. sz., Sniace kontra Bizottság ügyben 2005. április 14-én hozott ítéletének [EBHT 2005., II-1197. o.]
26. pontja, valamint
T-28/02. sz., First Data és társai kontra Bizottság ügyben 2005. október 17-én hozott végzésének [EBHT 2005., II-4119. o.]
42. és 43. pontja).
Másfelől a szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítése iránti keresetről szólva emlékeztetni kell arra, hogy a szakmai előmeneteli jelentés belső dokumentum, amelynek elsődleges célja bizonyos időszakonként információ biztosítása az adminisztráció részére a tisztviselő feladatteljesítéséről (lásd ilyen értelemben a Bíróság
6/79. és 97/79. sz., Grassi kontra Tanács ügyben 1980. július 3-án hozott ítéletének [EBHT 1980., 2141. o.]
20. pontját, és az Elsőfokú Bíróság
T-59/96. sz., Burban kontra Parlament ügyben 1997. május 28-án hozott ítéletének [EBHT-KSZ 1997., I-A-109. o. és II-331. o.]
73. pontját), és amely így a tisztviselő szempontjából jelentős szerepet játszik a tisztviselő előmenetelében, főleg az áthelyezés és előléptetés tekintetében. Következésképpen a szakmai előmeneteli jelentés csak addig érinti az értékelt személy érdekeit, amíg még van előmeneteli lehetősége, azaz feladatai ellátásának végleges abbahagyásáig. Következésképpen, ezt követően a tisztviselőnek nem fűződik érdeke a róla készült szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítése iránti kereset indításához, sem fenntartásához, kivéve ha a megsemmisítés iránti személyes és fennálló érdeket igazoló különös körülmény fennállását bizonyítja (lásd ilyen értelemben a fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés 26. pontját és a fent hivatkozott Dionyssopoulou kontra Tanács ügyben hozott ítélet 20. pontját).
A jelen ügyben a Bizottság azt állítja, hogy a tartós teljes rokkantsága miatt a személyzeti szabályzat 78. cikke alapján nyugdíjazott felperes feladatainak ellátását véglegesen abbahagyta, és az ítélkezési gyakorlat szerint elvesztette a keresetének fenntartásához fűződő érdekét. A felperes viszont úgy véli, hogy ez az ítélkezési gyakorlat két okból nem alkalmazható a jelen ügyre. Egyrészt a jelen ügyben nincs szó feladatai ellátásának végleges abbahagyásáról, mert a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 14. cikke alapján a tisztviselőt vissza kell helyezni a szolgálatba, amint egészségi állapota ezt lehetővé teszi. Másrészt a nyugdíjazás kötelező volt, és arra a keresetindítás után került sor. A felperes e körülmények között úgy véli, hogy a bírói jogvédelemhez való joga megelőzi az egyéb megfontolásokat, és lehetővé teszi, hogy keresete alapján ítéletet hozzanak a vitatott szakmai előmeneteli jelentés jogszerűségéről. Következésképpen a felperes úgy véli, hogy még fűződik személyes és fennálló érdeke e szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítéséhez.
Elsősorban, a feladatok ellátása tartós teljes rokkantság miatti nyugdíjazás esetén bekövetkező abbahagyásának véglegességéről szólva megállapítandó: még ha a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 14. cikke lehetőséget ad is a rokkantsági nyugdíjban részesített tisztviselő szolgálatba való visszahelyezésére, a tartós teljes rokkantság fogalmát a jogalkotó az érintett tisztviselő előmenetelét lezárandó alkotta meg. Így a személyzeti szabályzat 53. cikke kimondja: »[a]zon tisztviselőt, akivel kapcsolatban a rokkantsági bizottság úgy találja, hogy alkalmazni kell a 78. cikk rendelkezéseit, azon hónap utolsó napján, amelyben a kinevezésre jogosult hatóság megállapítja a feladatainak ellátására való tartós alkalmatlanságot, automatikusan [helyesen: hivatalból] nyugdíjazni kell«. A személyzeti szabályzat 47. cikke pedig minden nyugdíjazást a szolgálati viszony megszűnésének minősít, így a tartós teljes rokkantság miatti nyugdíjazást is. A rokkantságot tehát a jogalkotó – azt illetően, hogy a rokkantsághoz kapcsolódóan a feladatok ellátásának abbahagyása végleges-e, vagy sem – ugyanúgy kezeli, mint a feladatok ellátása abbahagyásának kétségtelenül végleges más okait, mint például a lemondást, az alkalmatlanság miatti elbocsátást vagy a beosztásból való eltávolítást.
Ebből az következik, hogy a személyzeti szabályzat rendszerében az 53. és a 78. cikk értelmében vett, tartós teljes rokkantság miatti nyugdíjazás a tisztviselő előmenetelét főszabály szerint lezárónak tekintendő. Ebben különbözik a személyzeti szabályzat 59. cikkében írt betegszabadságtól, amely nem érinti a feladatait átmenetileg ellátni nem tudó tisztviselő előmenetelének folyamatosságát.
Az Elsőfokú Bíróság ezért úgy véli, hogy a fent említett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a személyzeti szabályzat 78. cikke alapján történt nyugdíjazása érinti a felperesnek a vitatott szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítéséhez fűződő érdekét, mivel az intézményén belüli előmenetele főszabály szerint végleg megszakad.
E következtetést nem rontja le a felperesnek a szolgálatba való, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 14. cikke szerinti esetleges visszahelyezésen alapuló érve. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a felperesnek a megtámadott jogi aktus megsemmisítéséhez fűződő, létrejött és fennálló érdeket kell igazolnia, és hogy amennyiben az általa felhívott érdek jövőbeli jogi helyzetre vonatkozik, bizonyítania kell, hogy e helyzetre vonatkozó várománya már most bizonyos. Márpedig megállapítandó, hogy a felperesnek a Bizottság szolgálatába való visszahelyezése csupán esetleges esemény, melynek bekövetkezése jelenleg bizonytalan. Így ez az érdek pusztán hipotetikus, és így nem elégséges annak megállapításához, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítésének elmaradása érintené a felperes jogi helyzetét (lásd ilyen értelemben a Bíróság
204/85. sz., Stroghili kontra Számvevőszék ügyben 1987. január 21-én hozott ítéletének [EBHT 1987., 389. o.]
11. pontját).
Másodsorban, arról szólva, hogy a nyugdíjazás kötelező volt, és arra a keresetindítás után került sor, megállapítandó: egyrészt az Elsőfokú Bíróság már kimondta, hogy annak a tisztviselőnek, aki feladatai ellátását alkalmatlanság miatt elbocsátás, illetve a beosztásából bírósági jogorvoslat folytán való jogerős eltávolítás miatt hagyta abba, nem fűződik érdeke értékelő jelentésének megsemmisítéséhez (a fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés 27. pontja, és az Elsőfokú Bíróság
T-200/03. és T-313/03. sz., V kontra Bizottság ügyben 2006. február 1-jén hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2006., I-A-2-15. o. és II-A-2-57. o.]
184. pontja). Az ítélkezési gyakorlatból tehát kitűnik, hogy a feladatellátás abbahagyásának szándékos vagy akaraton kívüli volta az eljáráshoz fűződő érdek meglétének vizsgálatakor közömbös. Másrészt a nyugdíjazás keresetindításhoz képesti időpontja tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 27. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlatból kitűnik: az Elsőfokú Bíróságot a kereset okafogyottá nyilvánításában nem akadályozza, hogy az eljáráshoz fűződő érdek csupán a keresetindítást követően enyészett el ([az Elsőfokú Bíróság
T-20/89. sz.,] Moritz kontra Bizottság ügyben [1990. december 13-án] hozott ítélet[ének] [EBHT 1990., II-769. o.]
16. pontja, a fent hivatkozott Dionyssopoulou kontra Tanács ügyben hozott ítélet 18. pontja és a fent hivatkozott Rounis kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 21. pontja).
Mindezek alapján megállapítandó, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés felperes által kívánt módosítása főszabály szerint semmilyen következménnyel nem járna a felperes előmenetelére nézve, amely 2005. február 28-án véget ért. Így a felperes kötelessége a megsemmisítés iránti eljáráshoz fűződő személyes és fennálló érdek fennmaradását igazoló különös körülmény meglétének bizonyítása (a fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés 26. és 27. pontja).
Megállapítandó, hogy a felperes – mivel vitatja a feladatai ellátása abbahagyásának végleges voltát – semmiféle, a fent hivatkozott N kontra Bizottság ügyben hozott végzés értelmében vett különös körülményre nem hivatkozik. Előadja azonban, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítéséhez fűződő érdekét a hatékony bírói jogvédelemhez való joga tiszteletben tartásának biztosítása végett kell elismerni.
E tekintetben elegendő annyit megállapítani, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog csupán a közösségi intézmények olyan aktusainak bíróság előtti megtámadásához való jogot foglalja magában, amelyek a felperes érdekeit érintik, és számára sérelmet okoznak (lásd ilyen értelemben a Bíróság C-397/03. P. sz., Pérez Escolar kontra Bizottság ügyben 2004. október 1-jén hozott végzésének […] 41. és 42. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság
T-276/02. sz., Forum 187 kontra Bizottság ügyben 2003. június 2-án hozott végzésének [EBHT 2003., II-2075. o.]
50. pontját). Márpedig a jelen ügyben megállapítandó: jelenleg a felperes nyugdíjazása folytán sem a [vitatott] határozat, sem a vitatott szakmai előmeneteli jelentés nem okoz sérelmet a felperesnek, amíg őt a szolgálatba vissza nem helyezik. Ebből – anélkül, hogy állást kellene foglalni arról, hogy releváns lenne-e a felperes érve, ha azt a szolgálatba való esetleges visszahelyezése után előterjesztendő esetleges keresetének alátámasztásául adná elő – az következik, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog nem biztosít a felperesnek jogot arra, hogy az Elsőfokú Bíróság döntsön a megsemmisítés iránti jelen kérelemről.
Az eddigi megfontolások összességéből az következik, hogy a felperes nem bizonyította az eljáráshoz fűződő, létrejött és fennálló érdekének meglétét. Így a vitatott szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítése iránti kereseti kérelem okafogyottá vált.
Azon kereseti kérelemről szólva, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánítsa jogellenessé az általános végrehajtási rendelkezéseket és az átmeneti útmutatást, illetve a jelenleg hatályos rendelkezéseket, megállapítandó, hogy e kérelem – mint azt maga a felperes is közli – a megsemmisítés iránti kérelem keretében előadott jogellenességi kifogásnak minősül. Ezért tehát e kérelemről nem szükséges határozni.”
Az Elsőfokú Bíróság határozata a kártérítési kérelmet illetően
Az Elsőfokú Bíróság a kártérítési kérelmet a következő, a megtámadott ítélet 42–45. pontjában kifejtett indokok alapján nyilvánította elfogadhatatlannak:
„42
Emlékeztetni kell: a Bíróság alapokmányának az ugyanezen alapokmány 53. cikke és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásra is irányadó 21. cikke szerint a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát, és azoknak a jogalapoknak a rövid összefoglalását, amelyekre a kérelmet alapozzák. E követelmények teljesüléséhez a közösségi intézmény által állítólag okozott kár megtérítése iránti keresetnek tartalmaznia kell a felperes által az intézmény terhére rótt cselekmény azonosítását lehetővé tévő körülményeket, a magatartás és az állítólag okozott kár közötti okozati összefüggés fennállását a felperes szerint alátámasztó indokokat, valamint a kár jellegét és mértékét. Ezzel szemben a bármiféle kártérítés iránti kérelem nem rendelkezik kellő pontossággal, és következésképpen elfogadhatatlannak tekintendő (a Bíróság
5/71. sz., Zuckerfabrik Schöppenstedt kontra Tanács ügyben 1971. december 2-án hozott ítéletének [EBHT 1971., 975. o.]
9. pontja, az Elsőfokú Bíróság
T-505/93. sz., Osório kontra Bizottság ügyben 1994. július 1-jén hozott végzésének [EBHT-KSZ 1994., I-A-179. o. és II-581. o.]
33. pontja, és [az Elsőfokú Bíróság
T-112/94. sz.,] Moat kontra Bizottság ügyben [1995. február 15-én] hozott végzés[ének] [EBHT-KSZ 1995., I-A-37. o. és II-135. o.]
32. pontja).
A jelen ügyben a felperes az előmenetelében, az egészségében és a jólétében okozott kár megtérítésének követelésére szorítkozik, anélkül hogy összegszerűen megjelölné a kárt, és anélkül, hogy kellő pontossággal közölné a kármérték meghatározását lehetővé tévő körülményeket. A keresetlevél ugyanis csupán annyit tartalmaz, hogy »[a]z ellenjegyző által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hiba és hatáskörrel való visszaélés súlyosan sértette a felperes előmeneteli kilátásait«, és hogy »[e] helyzet káros volt a felperes közérzetére és egészségére, ami pedig hozzáadódott az előmeneteli kilátásaiban esett sérelemhez«.
Noha az Elsőfokú Bíróság korábban elismerte, hogy egyes különleges helyzetekben nem szükséges a keresetlevélben meghatározni a pontos kármértéket, és összegszerűen megjelölni a kárt (az Elsőfokú Bíróság
T-64/89. sz., Automec kontra Bizottság ügyben 1990. július 10-én hozott ítéletének [EBHT 1990., II-367. o.]
75–77. pontja és
T-37/89. sz., Hanning kontra Parlament ügyben 1990. szeptember 20-én hozott ítéletének [EBHT 1990., II-463. o.]
82. pontja), a jelen ügyben megállapítandó, hogy a felperes nem bizonyította, de még csak nem is állította ilyen körülmények meglétét (lásd ilyen értelemben a fent hivatkozott Osório kontra Bizottság ügyben hozott végzés 35. pontját és a fent hivatkozott Moat kontra Bizottság ügyben hozott végzés 37. pontját).
Emellett a nem vagyoni kárt illetően hangsúlyozandó, hogy a felperes e kár értéke közlésének elmulasztásán kívül nem is hozta az Elsőfokú Bíróságot olyan helyzetbe, hogy az megállapíthassa a kár mértékét és jellegét. Márpedig függetlenül attól, hogy a nem vagyoni kár megtérítését jelképes vagy tényleges kártérítésként kérik, a felperes köteles pontosan meghatározni az állítólagos nem vagyoni kárt, tekintettel a Bizottság terhére rótt magatartásra, továbbá meghatározni, még ha megközelítőlegesen is, e kár összegzett értékét (a fent hivatkozott Moat kontra Bizottság ügyben hozott végzés 38. pontja és az Elsőfokú Bíróság
T-157/96. sz., Affatato kontra Bizottság ügyben 1998. január 29-én hozott ítéletének [EBHT-KSZ 1998., I-A-41. o. és II-97. o.]
38. pontja).”
Az Elsőfokú Bíróság határozata a felperes által előterjesztett, pervezető intézkedés iránti kérelmet illetően
Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a felperes arra irányuló kérelme, hogy kötelezzék a Bizottságot különféle okiratok – az értékelési vegyes bizottság üléseinek jegyzőkönyvei, az egységének tisztviselőiről a 2001. július 1-jétől2002. december 31-ig terjedő időszakra vonatkozóan készült két legkedvezőbb és két legkedvezőtlenebb szakmai előmeneteli jelentés, valamint a fordítási egységek ugyanezen időszakra vonatkozó hivatalos mennyiségi normáit tartalmazó dokumentum – bemutatására, semmilyen jelentőséggel nem bír a jogvita eldöntése szempontjából, és így azt el kell utasítani.
A felek Bíróság előtti kérelmei
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és saját maga határozzon a kereset érdeméről;
—
mondja ki, hogy a fellebbezőnek az adminisztráció érdekétől független érdeke fűződik a rá vonatkozó szakmai előmeneteli jelentéshez;
—
mondja ki, hogy a rokkantság meghatározásánál fogva visszafordítható állapot, és hogy arra a Bizottság orvosi szolgálata is így tekint, azt így kezeli;
—
biztosítsa a fellebbezőnek a szakmai előmeneteli jelentésével kapcsolatos bírói jogvédelemhez való jogot;
—
járulékosan adjon helyt a fellebbező kártérítési kérelmének, és ítéljen meg neki e címen 1,5 millió eurót;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság a fellebbezés elutasítását és a felperes minden költség viselésére való kötelezését kéri.
A fellebbezésről
A fellebbező fellebbezésének alátámasztásául négy jogalapot ad elő. Az első három jogalap az Elsőfokú Bíróság határozatának a megsemmisítés iránti keresetet érintő része elleni, a negyedik az Elsőfokú Bíróság határozatának a kártérítési kérelmet érintő része elleni fellebbezést támasztja alá.
Az Elsőfokú Bíróság határozatának a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet érintő részével kapcsolatos jogalapokról
A felek érvei
A fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor akként vélekedett, hogy egyrészt a szakmai előmeneteli jelentéshez az értékelt tisztviselőnek csak akkor fűződik érdeke, ha még van előmeneteli lehetősége, másrészt hogy a tartós rokkantság miatti nyugdíjazás a feladatok ellátásának végleges abbahagyásával egyenértékű, és harmadszor, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való, foglalkozási megbetegedés esetén fennálló jog nem jogosítja a fellebbezőt a vitatott határozat megtámadására.
A fellebbező elsősorban előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vette figyelembe a szakmai előmeneteli jelentés pontos szerepét.
A fellebbező előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság által ítélete megalapozásául a megtámadott ítélet 28. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat már nem irányadó, mivel az a 2003 előtt hatályban lévő, régi értékelési rendszerre vonatkozik, amelynek értelmében az értékelő jelentésnek az előléptetés szempontjából csupán járulékos szerepe volt. Márpedig a jelenlegi értékelési rendszer számtani kapcsolatban áll az előléptetéssel és az elbocsátással, és lényegesen nagyobb mérlegelési mozgásteret biztosít az előmenetel gyorsítása vagy lassítása tekintetében. A fellebbező szerint ebben az új rendszerben nem helytálló „belső” dokumentumnak minősíteni az olyan dokumentumot, amely jelentős objektív következményekkel jár. Emellett a tisztviselőt az értékelési eljárásban megillető szerep nem szorítható másodlagos szintre az adminisztráció szerepéhez képest.
A fellebbező másodsorban előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amennyiben téves álláspontot foglalt el a rokkantság következményei tekintetében. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis végleges állapotként értelmezte a rokkantságot. Márpedig a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 14. cikkéből egyértelműen kitűnik, hogy a rokkantság visszafordítható állapot, ami egyébként meg is felel annak a gyakorlatnak, amely szerint a Bizottság orvosi szolgálata általában minden rokkantsági esetet kétévente felülvizsgál.
Emellett a fellebbező hangsúlyozza, hogy a nyugdíjazását kimondó, 2005. február 15-i határozatot kétéves időtartamra hozták, azt a Bizottság orvosi szolgálata 2007-ben csak egy évre újította meg, ami azt bizonyítja, hogy a szolgálatba való visszahelyezése nem csupán hipotetikus lehetőség, és így a vitatott határozat megsemmisítéséhez létrejött és fennálló érdeke fűződik.
A fellebbező harmadsorban azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe a hatékony bírói jogvédelem általános elvének következményeit.
A fellebbező előadja, hogy a jelen ügyben az orvosok nem zárták ki a rokkantság foglalkozási eredetét. A rokkantsági bizottság azonban ennek eldöntése előtt helyesebbnek látta bevárni a hatáskörrel rendelkező szervek – azaz szerinte az Elsőfokú Bíróság – véleményét. Minthogy az Elsőfokú Bíróság az ügy érdemében nem határozott, a helyzet mind a fellebbező, mind a Bizottság orvosi szolgálata, mind pedig a rokkantsági bizottság szempontjából megakadt.
Márpedig a fellebbező szerint annak a kérdésnek az eldöntése, hogy foglalkozási eredetű-e a rokkantsága, meghatározza munkakörébe való visszahelyezésének részleteit, illetve ellenkező esetben rokkantnyugdíjának összegét. Ezért a fellebbező azt állítja: az eljáráshoz fűződő érdeke nem mondható pusztán hipotetikusnak, és az sem mondható, hogy csak a munkakörébe való visszahelyezése esetén lehetne e kérdésben dönteni.
A fellebbező előadja: minthogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog alapvető jognak minősül, a vonatkozó jogszabályi rendelkezések és jogi körülmények nem értelmezhetők megszorítóan.
Az első jogalapról szólva a Bizottság vitatja a fellebbező azon érvét, miszerint az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 28. pontjában szereplő okfejtése azért nem irányadó, mert az a hatályos értékelési rendszer helyett a 2003 előttire vonatkozik.
Bevezetésképpen a Bizottság előadja, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés 2003 előtti – tudniillik a 2001. július 1-je és 2002. december 31. közötti – időszakra vonatkozik. Ezért a Bizottság úgy véli, hogy a fellebbező a 2001 júliusában bevezetett értékelési rendszerre utal.
A Bizottság azt állítja, hogy mindig is létezett összefüggés a tisztviselők értékelése és előléptetése között. Jelenleg is ez a helyzet, mert a 2004-ben elfogadott új személyzeti szabályzat vonatkozó rendelkezései továbbra is az „Értékelések, magasabb fizetési fokozatba lépés és előléptetés” című fejezetben szerepelnek. A Bizottság álláspontja szerint a tisztviselők értékelése és előléptetése közötti kapcsolat hiánya megfosztaná funkciójától az értékelő jelentést. Úgy véli, hogy a fellebbező álláspontjának alátámasztása érdekében nem adott elő semmilyen komoly érvet, nem hivatkozott e szabályok semmilyen, állítólag lényeges megváltozására, és nem utalt az ítélkezési gyakorlatban bekövetkezett semmiféle új fejleményre.
A rokkantság miatti nyugdíjazást kimondó határozat következményeivel kapcsolatos, második jogalapról szólva a Bizottság előadja, hogy a fellebbező a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 14. cikkére való hivatkozásra szorítkozik, és nem is említi a személyzeti szabályzat 53. és 78. cikkét. Márpedig, mint az a megtámadott ítéletből kitűnik, e 14. cikk nem tekinthető önmagában. A személyzeti szabályzat ugyanis egyértelműen megkülönbözteti az időleges munkaképtelenséget (59. cikk) a tartós rokkantságtól (53. cikk). Míg az időleges munkaképtelenség betegszabadságra jogosít, a tartós rokkantság az érintett tisztviselő nyugdíjazását eredményezi.
A Bizottság úgy véli, hogy az a tény, hogy az orvosi szolgálat két év helyett egy évre újította meg a fellebbezőt rokkanttá nyilvánító határozatot, közömbös a rokkantság jelentőségének megítélése szempontjából. Az orvosi vizsgálatok közötti idő ugyanis nem lehet szempont annak meghatározásakor, hogy a tisztviselő rokkantsága időleges-e, vagy pedig tartós. Amennyiben valamely rokkantság a személyzeti szabályzat 78. cikkének hatálya alá tartozik, azt tartósnak kell tekinteni. Egyébként pedig a rokkantságot – a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 14. cikkétől függetlenül – teljes tartama alatt tartósnak kell tekinteni.
A hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésével kapcsolatos, harmadik jogalapot illetően a Bizottság azt állítja, hogy e jogalap kiindulópontja téves. Ellentétben ugyanis a fellebbező által előadottakkal, a fellebbező személyében magállapított rokkantság eredetének meghatározása nem feladata az Elsőfokú Bíróságnak. A Bizottság szerint ez orvosi kérdés, amely a személyzeti szabályzat 73. cikkének alkalmazására szolgáló részletes szabályok 19. és azt követő cikkei alapján orvosi fórumok – a kinevezésre jogosult hatóság orvosa vagy orvosi bizottság – hatáskörébe tartozik. Ebből a Bizottság álláspontja szerint az következik, hogy ha a rokkantsági bizottság a rokkantság eredetének vizsgálatára irányuló eljárását a „hatáskörrel rendelkező fórumok” véleményére várva felfüggesztette, akkor az orvosi fórumok véleményére, nem pedig a megtámadott ítéletre utalt.
A Bizottság hozzáteszi, hogy a fellebbezőnek bármikor lehetősége volt a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti eljárást indítani annak meghatároztatása érdekében, hogy rokkantsága foglalkozási eredetű-e. Így e tekintetben semmiféle bírói jogvédelemtől nem fosztották meg.
Emellett a Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem fosztotta meg a fellebbezőt a vitatott szakmai előmeneteli jelentés tekintetében a bírói jogvédelemtől, mivel nem zárta ki teljesen annak lehetőségét, hogy – szolgálatba való visszahelyezése esetén, azt követően – érdeke fűződhessen a szakmai előmeneteli jelentés vitatásához.
A Bíróság álláspontja
Bevezetésképpen hangsúlyozandó, hogy minden közösségi intézményhez hasonlóan a Bizottságot is minősített átláthatósági kötelezettség terheli alkalmazottainak értékelése, előmenetele és előléptetése kapcsán, amely kötelezettség teljesítését a személyzeti szabályzat 43. és 46. cikkében előírt alakszerű eljárás biztosítja.
Ezért a szakmai előmeneteli jelentés lényeges dokumentum az intézmények alkalmazottainak értékeléséhez, mivel – mint az a személyzeti szabályzat 43. cikkében szerepel – lehetővé teszi a tisztviselő alkalmassága, teljesítménye, és a feladatai teljesítése során tanúsított magatartása értékelésének bizonyítását. E jelentést legalább minden második évben évente egyszer, az egyes intézmények által a személyzeti szabályzat 110. cikkének megfelelően meghatározott feltételek szerint kell elkészíteni.
Emellett, mint azt a főtanácsnok indítványának 49. pontjában hangsúlyozta, a szakmai előmeneteli jelentés a felettesei értékítélete arról, hogy a vizsgált időszakban hogyan látta el az értékelt tisztviselő a rábízott feladatokat, és milyen magatartást tanúsított feladatai teljesítése során.
Megállapítandó ugyanis egyrészt, hogy a szakmai előmeneteli jelentés jövőbeli hasznosságától függetlenül a tisztviselő által végzett munka minőségének írásos és alakszerű bizonyítéka. Az ilyen értékelés nem csupán a vizsgált időszakban elvégzett feladatok puszta leírását, hanem az értékelt személy szakmai tevékenységének kifejtése során megnyilvánult emberi tulajdonságainak értékelését is tartalmazza.
Ezért minden tisztviselőt megilleti a jog, hogy munkáját igazságosan és méltányosan készített értékelésben jellemezzék. Következésképpen a hatékony bírói jogvédelemhez való jog alapján mindenképpen el kell ismerni a tisztviselő ahhoz való jogát, hogy a róla készült szakmai előmeneteli jelentést – annak tartalma miatt, vagy azért, mert nem a személyzeti szabályzatban előírtak szerint készítették el – vitassa.
Másrészt igaz ugyan, hogy a rokkantsági bizottság által elismerten tartós teljes rokkantságban szenvedő tisztviselőt a személyzeti szabályzat 53. és 78. cikke alapján hivatalból nyugdíjazni kell, ám az ilyen tisztviselő helyzete különbözik a nyugdíjkorhatárt betöltő, lemondó vagy elbocsátott tisztviselő helyzetétől, mert állapota visszafordítható.
Az ilyen rokkantságban szenvedő tisztviselő ugyanis a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 16. cikkére tekintettel még visszahelyezhető valamely közösségi intézményhez. E tekintetben a személyzeti szabályzat 53. cikkét mint általános szabályt a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 13–15. cikkében írt különös szabályokkal együttesen kell értelmezni. A rokkanttá nyilvánított tisztviselő munkavégzése csupán szünetel, mivel az intézményen belüli helyzetének alakulása a rokkanttá nyilvánítás feltételeinek rendszeresen ellenőrizhető fennállásától függ.
A jelen ügyben a tartós teljes rokkantság miatti hivatalbóli nyugdíjazás személyzeti szabályzat VIII. melléklete 13. cikkében írt valamennyi feltételének a fellebbező személyében történt megvalósulása nem tekinthető véglegesnek. Ezt erősíti meg az is, hogy a Bizottság orvosi szolgálata, amely a fellebbező rokkantságát vizsgálta, 2007. január 31-én csupán egy évre újította meg a fellebbező rokkanttá nyilvánítását, nem pedig kettővel, mint a rokkantsági bizottság eredeti, 2005. február 1-jei határozata. Ez azt bizonyítja, hogy a fellebbező szolgálatba való visszahelyezésének lehetősége nem hipotetikus, hanem valós.
Márpedig a tartós teljes rokkantságban szenvedő tisztviselő, aki visszahelyezhető az intézmények szolgálatába, az aktív tisztviselőt megilletővel egyenértékű joggal rendelkezik arra, hogy szakmai előmeneteli jelentését méltányosan, tárgyilagosan és a rendszeres értékelés szabályainak megfelelően készítsék el.
A szolgálatba való visszahelyezés esetén a szakmai előmeneteli jelentés hasznos a tisztviselő szervezeti egységén, illetve a közösségi intézményeken belüli előmenetele tekintetében. E jelentés a tisztviselő képességeinek és az intézménynél szerzett tapasztalatainak konkrét és alakszerű bizonyítéka, amelyre a tisztviselő hivatkozhat. E jelentés teszi lehetővé a tisztviselő felettesei számára az esetlegesen előléptetésre jelölt vagy áthelyezésre jelentkező tisztviselők érdemeinek összehasonlítását is.
Következésképpen megállapítható, hogy a személyzeti szabályzat 53. és 78. cikkének értelmében vett tartósan és teljesen rokkant tisztviselő megőrzi a szakmai előmeneteli jelentés vitatásához fűződő érdekét.
Minthogy a D. Gordont tartósan és teljesen rokkanttá nyilvánító határozatból nem vezethető le, hogy az érintettet ne lehetne visszahelyezni a közösségi intézményekbe, nem zárható ki, hogy esetleges visszahelyezése után a szakmai előmeneteli jelentésre hivatkozhasson.
E megfontolások összességére tekintettel az első két jogalap megalapozottnak tekintendő. Következésképpen a megtámadott ítéletnek a vitatott határozat megsemmisítése iránti kérelmet okafogyottá minősítő részét hatályon kívül kell helyezni, és nem szükséges a harmadik – ennél szélesebb körű hatályon kívül helyezést lehetővé nem tévő – jogalapot vizsgálni.
Az Elsőfokú Bíróság határozatának a kártérítési kérelmet érintő részével kapcsolatos jogalapról
A felek érvei
A fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen nyilvánította elfogadhatatlannak a kártérítési kérelmét azzal az indokolással, hogy nem határozták meg pontosan a kár jellegét és terjedelmét. Előadja ugyanis, hogy – az Elsőfokú Bíróság által magában a megtámadott ítéletben hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján – a kár terjedelmének a keresetlevélben való pontos meghatározása és a kért kártérítés összegének számszerű megjelölése különleges körülmények fennállása esetén nem elengedhetetlen.
A fellebbező azt is előadja, hogy soha nem várta el, és nem is kérte, hogy a megsemmisítés iránti keresetének elbírálása nélkül határozzanak a kártérítésről. Közli, hogy az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott válaszbeadványában kifejezetten fenntartotta az Elsőfokú Bíróság által hozandó ítélet utánra az őt ért kár megtérítése iránti bármely eljárás kezdeményezésének jogát.
A fellebbező úgy véli, hogy különleges körülményekre és helyzetének összetettségére tekintettel a kártérítésről csak azután kell határozni, hogy a Bíróság helyt adott a megsemmisítés iránti keresetnek.
A fellebbező azonban már most közli: amennyiben a Bíróság kimondja, hogy valóban méltánytalanul és súlyosan igazságtalanul értékelték, valamint hogy ezért előmenetelében valóban helyrehozhatatlan kár esett, 1,5 millió euró összegű kártérítés nem lenne eltúlzott.
A Bizottság azt állítja, hogy a kár pontos terjedelme keresetlevélben történő rögzítésének kötelezettségétől való eltekintés lehetősége kivételnek minősül. A megtámadott ítélet 44. pontjából kitűnik: az Elsőfokú Bíróság akként vélekedett, hogy a fellebbező nem tartozik e kivétel hatálya alá. A Bizottság álláspontja szerint a fellebbező az Elsőfokú Bíróság előtt nem hivatkozott arra, hogy esetében akár a főszabálytól való eltérést lehetővé tévő legcsekélyebb körülmény is fennállna. Továbbá a fellebbező a fellebbezésében nem közölte, hogy álláspontja szerint miért járt el helytelenül az Elsőfokú Bíróság, amikor e főszabályt alkalmazta. Ebből a Bizottság azt a következtetést vonja le, hogy a fellebbező érve az álláspontot alátámasztó érvelés hiányában újabb elfogadhatatlansági kifogást kockáztat.
A Bizottság vitatja továbbá a fellebbező azon érvét, miszerint az Elsőfokú Bíróságnak azért nem kellett volna határoznia a kárról, mert a fellebbező jelezte, hogy később külön eljárást kíván indítani az őt állítólag ért kár megtérítése érdekében. E szándékot ugyanis az elsőfokú eljárás iratai nem támasztják alá.
A Bíróság álláspontja
Megállapítandó, hogy az Elsőfokú Bíróság azért utasította el a kártérítési kérelmet mint elfogadhatatlant, mert egyrészt a felperes anélkül követelt kártérítést az előmenetelében, egészségében és jólétében esett kárért, hogy összegszerűen megjelölte volna a kárt, és kellő pontossággal közölte volna a kármérték meghatározását lehetővé tévő körülményeket, másrészt a nem vagyoni kárt illetően a felperes e kár értéke közlésének elmulasztásán kívül nem is hozta az Elsőfokú Bíróságot olyan helyzetbe, hogy az megállapíthassa a kár mértékét és jellegét.
E tekintetben elegendő megállapítani: annak a kérdésnek az eldöntése, hogy a fellebbező kellően igazolta-e az általa követelt kártérítés összegét, ténybeli mérlegelést igényel, amely nem tartozik a Bíróság hatáskörébe, mely hatáskör csupán a jogszabályok megtámadott ítélet általi betartásának vizsgálatára terjed ki (lásd ilyen értelemben a
C-209/94. P. sz., Buralux és társai kontra Tanács ügyben 1996. február 15-én hozott ítélet [EBHT 1996., I-615. o.]
21. pontját).
Emellett, amint azt a főtanácsnok indítványának 78. pontjában megállapította, 1,5 millió euró összegű kártérítési követelés előterjesztése arra az esetre, ha a Bíróság érdemben foglalkozik a jogvitával, a Bíróság eljárási szabályzatának 113. cikke értelmében vett új kérelemnek minősül, melyet elfogadhatatlanná kell nyilvánítani.
Következésképpen a fellebbezésnek a kártérítési kereset Elsőfokú Bíróság által ezen ítéletben kimondott elutasítását vitató részét el kell utasítani mint elfogadhatatlant.
Az Elsőfokú Bíróság előtti keresetről
A Bíróság alapokmánya 61. cikke első bekezdésének második mondata szerint az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon kívül helyezése esetén a Bíróság, ha a per állása megengedi, az ügyet maga is érdemben eldöntheti. A jelen ügyben a megsemmisítés iránti kereset tekintetében ez a helyzet.
A felek érvei
A fellebbező elsősorban a 2001. július 1-je és 2002. december 31. közötti időszakra vonatkozólag róla készült szakmai előmeneteli jelentést megerősítő, 2003. április 28-i határozat ellen benyújtott panaszt elutasító vitatott határozat megsemmisítését kéri.
E kereset alátámasztásaként három jogalapot ad elő, melyek közül az elsőt a lényeges eljárási szabályok és a védelemhez való jog megsértésére alapítja.
A fellebbező e tekintetben előadja, hogy a vitatott szakmai előmeneteli jelentés elleni belső jogorvoslati eljárásban több szabálytalanságot is elkövettek. Azt állítja többek között, hogy ezen eljárás második szakaszát, amely az e jelentéssel kapcsolatos alaki és érdemi körülmények értékelési vegyes bizottság általi vizsgálatából áll, nem folytatták le szabályosan.
Így az e bizottság által végzett vizsgálat eljárási szempontokra korlátozódott, és nem terjedt ki érdemi kérdésekre. Minthogy ugyanis a szakmai előmeneteli jelentés ellenjegyzőjével nem került sor alakszerű megbeszélésre, e bizottság e megbeszélés megtartását javasolta. Márpedig a fellebbezőre vonatkozó iratokat e megbeszélés után nem terjesztették ismét e bizottság elé annak vizsgálata végett, hogy a szakmai előmeneteli jelentést – mint azt az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (5) bekezdése előírja – méltányosan, tárgyilagosan és a szokásos értékelési szabályoknak megfelelően készítették-e el.
A fellebbező álláspontja szerint e hiányosság a belső jogorvoslati eljárás súlyos szabálytalanságának minősül. Ugyanis az értékelési vegyes bizottság összetétele folytán az egyetlen olyan jogorvoslati szerv, amelyben a fellebbezővel azonos feladatokat teljesítő alkalmazottak vizsgálhatták volna a fellebbező értékelését. Ezenkívül e bizottság véleménye jelentős súllyal rendelkezik, mert a fellebbviteli értékelőnek indokolnia kell határozatát, ha nem követi e bizottság véleményét.
A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbező nem használhatja fel érvként azt, hogy az értékelési vegyes bizottság annak megállapítására szorítkozott, hogy a szakmai előmeneteli jelentés ellenjegyzőjével nem került sor alakszerű megbeszélésre, mert ő maga mulasztotta el tájékoztatni e bizottságot, hogy e megbeszélés 2003. március 25-én megtörtént.
A Bíróság álláspontja
Az ügy irataiból kitűnik, hogy az értékelési vegyes bizottság nem foglalt állást a vitatott szakmai előmeneteli jelentés tartalmáról, noha arra köteles olyankor, ha – mint a jelen ügyben is – a szakmai előmeneteli jelentést vitatva fordulnak hozzá. E bizottság ugyanis a fellebbviteli értékelőnek küldött 2003. április 11-i véleményében csupán annyit állapított meg, hogy nem került sor alakszerű megbeszélésre az ellenjegyzővel, ami ellentétes az általános végrehajtási rendelkezések 7. cikkével.
Így a fellebbviteli értékelő 2003. április 28-i határozatában nem foglalhatott állást a fellebbező belső jogorvoslati kérelméről, miközben az értékelési vegyes bizottság sem adhatott véleményt a vitatott szakmai előmeneteli jelentés tartalmáról, ezért e jelentés nem vált véglegessé.
Mint azt a főtanácsnok indítványának 96. pontjában hangsúlyozta: a fellebbviteli értékelő 2003. április 28-i határozatában ekként állást foglalva puszta formalitásként kezelte a fellebbezőnek az értékelési vegyes bizottság előtti jogorvoslathoz való jogát. Márpedig ha a szakmai előmeneteli jelentést vitatva e bizottsághoz fordulnak, az érintett szakmai előmeneteli jelentés tartalmi vizsgálata lényeges alaki követelménynek minősül, mert egyrészt e bizottság az értékelési eljárásban közreműködő egyetlen olyan testület, amelyben az alkalmazottak képviselői is helyet kaptak, másrészt a fellebbviteli értékelőnek meg kell fontolnia e bizottság véleményét.
Ezért megállapítható: az, hogy az értékelési vegyes bizottság nem foglalt állást az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének megfelelően a vitatott szakmai előmeneteli jelentésről, a szakmai előmeneteli jelentés elkészítésére vonatkozó eljárási szabályok lényeges megsértésének minősül, és sérti a fellebbező jogait.
Így a vitatott határozatot – a megsemmisítés iránti kereset alátámasztására előadott többi jogalap elbírálásának szükségessége nélkül – meg kell semmisíteni.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikkének értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján, amely ugyanezen szabályzat 118. cikkének értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, D. Gordon kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1.
A Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T-175/04. sz., Gordon kontra Bizottság ügyben 2007. február 7-én hozott ítéletének azt a részét, amelyben az Elsőfokú Bíróság okafogyottnak minősíti a D. Gordon által előterjesztett megsemmisítés iránti keresetet.

2.
A Bíróság a fellebbezésnek a kártérítési keresetnek az Elsőfokú Bíróság említett ítéletében való elutasítását vitató részét elutasítja mint elfogadhatatlant.

3.
A Bíróság az Európai Közösségek Bizottságának a 2001. július 1-je és 2002. december 31. közötti időszakra vonatkozólag D. Gordonról készült szakmai előmeneteli jelentést megerősítő, 2003. április 28-i határozat ellen benyújtott panaszt elutasító, 2003. december 11-i határozatát megsemmisíti.

4.
A Bíróság az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a D. Gordon részéről az Európai Közösségek Bírósága és az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága előtt felmerült költségek viselésére.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.