CELEX: 62006TJ0410
Dömping
A Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, bőr felsőrésszel rendelkező lábbelik behozatala
A rendes érték kiszámítása
Exportár
Védelemhez való jog
Kár
Indokolási kötelezettség

Jogi háttér
Az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló 1995.
december 22‑i módosított 384/96/EK tanácsi rendelet (HL L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45. o.,
a továbbiakban: alaprendelet) 1. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Dömpingellenes vám vethető ki minden olyan dömpingelt termékre, amelynek a Közösségben történő szabad forgalomba bocsátása
kárt okoz.
(2)      Egy termék akkor tekinthető dömpingelt terméknek, ha a Közösségbe irányuló exportára alacsonyabb, mint egy hasonló terméknek
a rendes kereskedelmi forgalomban az exportáló országra megállapított összehasonlítható ára.”
A dömping meghatározását illetően az alaprendelet 2. cikke előírja a kérdéses termék rendes értékének és exportárának összehasonlítása
céljából alkalmazandó szabályokat tekintettel arra, hogy a dömpingkülönbözet ugyanezen rendelkezés (12) bekezdése szerint
az az összeg, amellyel a rendes érték az exportárat meghaladja.
Az alaprendelet 2. cikke (1) bekezdése első és második albekezdése, valamint a 2. cikke (3) és (6) bekezdése a következőképpen
rendelkezik:
„(1)      A rendes érték rendszerint az exportáló országban a független vevők által a rendes kereskedelmi forgalom keretében ténylegesen
fizetett vagy fizetendő árakon alapszik.
Amennyiben azonban az exportőr az exportáló országban nem állít elő vagy nem ad el hasonló terméket, a rendes értéket más
értékesítők vagy termelők árai alapján is meg lehet állapítani.
[…]
(3)      Ha a rendes kereskedelmi forgalomban hasonló terméket nem értékesítenek, vagy az nem kielégítő mértékben kerül értékesítésre,
vagy ha az adott piaci helyzet miatt ilyen eladások nem teszik lehetővé a megfelelő összehasonlítást, a hasonló termék rendes
értékét a származási országban felmerülő előállítási költségnek és az ehhez hozzászámított eladási, általános és adminisztratív
költségeknek, valamint a nyereség ésszerű összegének az alapján, vagy a rendes kereskedelmi forgalom keretében egy megfelelő
harmadik országba irányuló exportárak alapján kell kiszámítani, feltéve hogy ezek az árak reprezentatívnak tekinthetők.
[…]
(6)      Az eladási, általános és adminisztratív költségek, valamint a nyereség összegének a rendes kereskedelmi forgalomban a vizsgált
gyártó vagy exportőr hasonló terméke előállításának, illetve értékesítésének tényleges adatain kell alapulnia. Ha ennek alapján
az összeg megállapítása nem lehetséges, az összeget a következőképpen lehet meghatározni:
a)       a vizsgálat alá eső többi exportőrre vagy gyártóra nézve, a hasonló terméknek a származási ország hazai piacán való előállítására
és értékesítésére vonatkozóan megállapított tényleges összegek súlyozott átlaga alapján;
b)       a kérdéses termelőknél vagy exportőröknél az azonos általános kategóriába tartozó termékek előállítására és értékesítésére
a rendes kereskedelmi forgalomban a származási ország hazai piacán alkalmazandó tényleges összegek alapján;
c)      bármilyen más elfogadható módszer alapján, feltéve hogy az így megállapított nyereség összege nem haladja meg más exportőrök
vagy gyártók által az azonos általános kategóriába tartozó termékek eladásával a származási ország hazai piacán rendesen elért
nyereséget.”
A piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállásának (a továbbiakban: MET) megadásával kapcsolatban az alaprendelet
2. cikke (7) bekezdésének b) pontja előírja:
„A […] Kínai Népköztársaságból […] származó behozatallal kapcsolatos dömpingellenes vizsgálatok során a rendes értéket az
(1)–(6) bekezdésnek megfelelően határozzák meg, amennyiben a vizsgálat alá eső egy vagy több gyártó megfelelően indokolt kérelme
alapján […] kimutatható, hogy piacgazdasági feltételek érvényesülnek e gyártó vagy gyártók számára az érintett hasonló termék
gyártása és értékesítése tekintetében. […]”
Az alaprendelet 2. cikke (8) bekezdése és a (9) bekezdésének első albekezdése kimondja:
(8)      Az exportár az exportáló országból a Közösségbe exportra eladott áruért ténylegesen fizetett vagy fizetendő ár.
(9)      Azokban az esetekben, amikor nincs exportár […], az exportár annak az árnak az alapján képezhető, amelyen az importált termék
elsőként viszonteladásra kerül egy független vevő részére, illetve ha a termék nem kerül viszonteladásra független vevő részére,
vagy nem abban az állapotban kerül viszonteladásra, ahogy importálták, az exportár bármely ésszerű alapon megállapítható.”
A kár meghatározását illetően az alaprendelet 3. cikkének (2), (3) és (6) bekezdése előírja:
„(2)      A kármegállapításnak tényleges bizonyítékokon és tárgyilagos vizsgálaton kell alapulnia, a) mind a dömpingelt import mennyiségét
és a dömpingelt importnak a Közösség piacán lévő hasonló termékek árára gyakorolt hatását; b) mind az ilyen importnak a közösségi
iparra gyakorolt hatását illetően.
(3)      A dömpingelt import mennyiségét illetően vizsgálni kell, hogy a dömpingelt behozatal abszolút mértékben vagy a Közösségen
belüli termeléshez, illetve felhasználáshoz viszonyítva jelentős mértékben nőtt‑e. A dömpingelt importnak az árra gyakorolt
hatásával kapcsolatban vizsgálni kell, hogy a dömpingelt importtal történt‑e jelentős árleszorítás a közösségi ipar valamely
hasonló termékének árával való összehasonlításban, vagy hogy az ilyen behozatal hatása az árakat jelentős mértékben leszorítja‑e,
vagy jelentős mértékben megakadályozza‑e azt az áremelkedést, amely egyébként bekövetkezett volna. Ezen ismérvek közül egynek
vagy többnek a fennállása sem ad szükségszerűen döntő útmutatást.
[…]
(6)      A (2) bekezdéssel kapcsolatosan bemutatott összes releváns bizonyítékkal alátámasztva bizonyítani kell, hogy a dömpingelt
behozatal e rendelet értelmében kárt okoz. Ez különösen annak bizonyítását igényli, hogy az (5) bekezdésben leírt, a közösségi
ipart érő hatást a (3) bekezdés alapján megállapított mennyiség‑ és/vagy árszint okozta, és hogy ez a hatás olyan mértékű,
amely jelentősnek minősíthető.”
Az alaprendelet 9. cikke (4) bekezdésének utolsó mondata szerint „[a] dömpingellenes vám összege nem haladhatja meg a megállapított
dömpingkülönbözetet, de a különbözetnél alacsonyabbnak kell lennie, ha az ilyen kisebb összegű vám is elegendő a közösségi
ágazatot ért kár elhárításához”.
Az alaprendelet 20. cikkének (1), (2), (4) és (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A panaszosok, az importőrök, az exportőrök és az azokat képviselő szervezetek, valamint az exportáló ország képviselői kérhetik
azon részletek nyilvánosságra hozatalát, amelyeken átmeneti intézkedések alkalmazásának alapjául szolgáló lényeges tények
és szempontok alapultak. Az ilyen adatok nyilvánosságra hozatalát írásban, az átmeneti intézkedések megállapítását követően
azonnal kérni kell, ami után a nyilvánosságra hozatal a lehető legrövidebb időn belül írásban történik.
(2)      Az (1) bekezdésben említett felek kérhetik azon alapvető tények és szempontok végső nyilvánosságra hozatalát, amelyeken a
végleges intézkedések bevezetésére vagy a vizsgálat, illetve az eljárás intézkedések alkalmazása nélküli megszüntetésére irányuló
javaslatok alapulnak, különös tekintettel minden olyan ténynek és szempontnak a nyilvánosságra hozatalára, amely eltér az
átmeneti intézkedések során alkalmazottaktól.
[…]
(4)      A végső nyilvánosságra hozatalt írásban kell megtenni. Ennek – a bizalmas információk védelmének megfelelő figyelembevételével –
a lehető legrövidebb időn belül, rendszerint legkésőbb a végleges határozat vagy a 9. cikk szerinti a végső intézkedésre irányuló
javaslat Bizottságnak történő benyújtása előtt egy hónappal meg kell történnie. Ha a Bizottság nincs abban a helyzetben, hogy
bizonyos tényeket és szempontokat ezen időszak alatt nyilvánosságra hozzon, ezeket az ezt követő lehető legrövidebb időn belül
nyilvánosságra kell hozni. A nyilvánosságra hozatal a Bizottság vagy a Tanács által meghozható döntéseket nem befolyásolja,
de amennyiben ezek a döntések eltérő tényeken és szempontokon alapulnak, azokat a lehető legrövidebb időn belül nyilvánosságra
kell hozni.
(5)      A végső nyilvánosságra hozatalt követően benyújtott előterjesztéseket csak akkor lehet figyelembe venni, ha azokat a Bizottság
által az adott ügyben meghatározott határidőn belül nyújtják be, amely határidő, az ügy sürgősségének megfelelő figyelembevétele
mellett, 10 napnál nem lehet kevesebb.”

A jogvita előzményei és a megtámadott rendelet
A felperes Foshan City Nanhai Golden Step Industrial Co., Ltd cipőgyártással foglalkozó, kínai székhelyű társaság.
A Kínából származó és a Kombinált Nómenklatúra meghatározott kódjai alá tartozó cipők behozatalára vonatkozóan mennyiségi
kvótarendszert vezettek be, amely 2005. január 1‑jén járt le.
A Confédération européenne de l’industrie de la chaussure (Európai Cipőipari Szövetség, CEC) 2005. május 30‑án benyújtott
panaszát követően az Európai Közösségek Bizottsága dömpingellenes eljárást indított a Kínából és Vietnamból származó, egyes
bőr felsőrésszel rendelkező cipők behozatalát illetően.  Az eljárás megindításáról szóló értesítést az
Európai Közösségek Hivatalos Lapja
2005. július 7‑i számában tették közzé (HL C 166., 14. o., a továbbiakban: az eljárás megindításáról szóló értesítés).
2006. március 23‑án a Bizottság elfogadta a Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, bőr felsőrésszel rendelkező lábbelik
behozatalára vonatkozó ideiglenes dömpingellenes vám kivetéséről szóló 553/2006/EK rendeletet (HL L 98, 3. o., a továbbiakban:
ideiglenes rendelet).
Az ideiglenes rendelet (9) preambulumbekezdése szerint a dömping és a kár kivizsgálása a 2004. április 1. és 2005. március
31. közötti időszakra (a továbbiakban: vizsgálati időszak) terjedt ki. A kárfelmérés szempontjából lényeges tendenciák tekintetében
a Bizottság a 2001. január 1. és 2005. március 31. közötti időszak adatait elemezte (a továbbiakban: érintett időszak).
Figyelembe véve annak szükségességét, hogy a piacgazdasági elbánásban esetlegesen nem részesülő kínai és vietnami exportáló
gyártók számára rendes értéket állapítsanak meg, a rendes érték egy analóg ország – ez esetben a Brazil Szövetségi Köztársaság –
adatai alapján történő megállapítása céljából ellenőrzést végeztek három brazil társaság telephelyén (az ideiglenes rendelet
(8) preambulumbekezdése).
Az ideiglenes rendelet (57) preambulumbekezdéséből következik, hogy a dömping meghatározásának keretében a Bizottság az alaprendelet
17. cikkében meghatározott mintavételi módszert alkalmazta. E célból egy olyan mintát hagyott jóvá, amely az Európai Közösségbe
irányuló kínai export több mint 20%‑át képviselő 13 kínai exportáló gyártót foglalt magában. Az ideiglenes rendelet (8) preambulumbekezdésének
c) pontja szerint a felperes a mintában szereplő exportáló gyártók listáján az ötödik társaság.
Az exportárat illetően a Bizottság az ideiglenes rendelet (130) preambulumbekezdésében ismertette, hogy azokban az esetekben,
amikor a közösségi exportra kereskedelmi vállalkozásokon keresztül került sor, az exportárakat az alaprendelet 2. cikkének
(8) bekezdésével összhangban azon árak alapján állapították meg, amelyeken az érintett gyártók eladták a terméket a kereskedőknek
(lásd a fenti 5. pontot).
Az ideiglenes rendelet (131) preambulumbekezdése szerint a rendes érték és az exportár közötti összehasonlítást gyártelepi
paritáson végezték. A tisztességes összehasonlítás érdekében az alaprendelet 2. cikkének (10) bekezdésével összhangban kiigazítások
formájában figyelembe vették az árakat és az árak összehasonlíthatóságát érintő tényezők eltéréseit (az ideiglenes rendelet
(132) preambulumbekezdése).
A kárt illetően a Bizottság többek között az importárak alákínálását vizsgálta meg. E célból a vámmal növelt, közösségi határparitáson
számolt CIF‑importárakat emelték az importőrök Közösségben felmerült költségei (formatervezés, nyersanyagok kiválasztása stb.)
tekintetében, és összevetették a közösségi iparág gyártelepi paritáson számolt áraival azonos kereskedelmi szinten. Ezen összehasonlítás
eredményeképpen a Kínából származó cipőkre vonatkozóan 12,8%‑os alákínálási különbözetet állapítottak meg (az ideiglenes rendelet
(167) és (168) preambulumbekezdése).
2006. április 7‑i levelében a Bizottság az alaprendelet 14. cikke (2) bekezdése értelmében megküldte a felperesnek az ideiglenes
rendelet egy másolatát, és egy dokumentumot, amely azon lényeges tényeket és szempontokat tartalmazó részleteket foglalta
magában, amelyek az ideiglenes dömpingellenes vám kivetésének alapjául szolgáltak. A Bizottság felhívta a felperest, hogy
az e dokumentumokkal kapcsolatos esetleges észrevételeit 2006. május 8‑ig közölje.
2006. április 27‑i elektronikus levelében a felperes kifogásolta az ideiglenes tájékoztatóban szereplő információk hiányosságait,
és kiemelte az árak tekintetében a dömping és az alákínálás meghatározása céljából tett kiigazításokra vonatkozó adatokat.
A felperes e kifogásokat megismételte a 2006. május 8‑án írásban közölt észrevételeiben.
2006. május 16‑i elektronikus levelében a felperes többek között kiemelte, hogy exportára kutatási és fejlesztési kiadások
címén tett 15%‑os kiigazítása kisebb volt az ezen az alapon ténylegesen felmerült költségeknél, mivel nem vette figyelembe
azon kereskedelmi vállalkozások jelentős költségeit és különbözeteit, amelyeken keresztül meghatározott kínai gyártók eljuttatják
termékeiket az európai piacra.
2006. július 7‑i levelében a Bizottság az alaprendelet 20. cikkének (2)–(4) bekezdése értelmében megküldte a végleges dömpingellenes
vám kivetésének javaslatát megalapozó alapvető tényekről és szempontokról szóló végleges tájékoztatót.
A Bizottság e dokumentum H. címében ismertette azon végleges dömpingellenes intézkedésekkel kapcsolatos szempontjait, amelyeket
javasolni fog az Európai Unió Tanácsának. Az intézkedések mibenlétét illetően a Bizottság először is megállapította, hogy
a gyártók azon kötelezettségvállalása, hogy nem értékesítenek olyan árszint alatt, amellyel elháríthatták volna a közösségi
ágazatot jelentősen károsító dömpinget, nem minősül megfelelő intézkedésnek, másodsorban pedig, hogy késleltetett vámrendszert
kell alkalmazni (a végleges tájékoztató 278–291. pontja).
A késleltetett vámrendszerre vonatkozóan a Bizottság megállapította, hogy a behozatali mennyiség 2005. január 1‑jétől – a
mennyiségi kvótarendszer lejártának időpontjától – jelentős kárt okozott a közösségi ágazatnak (lásd a fenti 10. pontot).
Ugyanis 2005 első három hónapjában – amely a vizsgálati időszak részét képezte (lásd a fenti 13. pontot) – a közösségi ágazatot
az érintett időszakban arányosan a legerősebb hanyatlás jellemezte több gazdasági mutató, így a költséghatékonyság, az eladási
árak, a piaci részesedések, az eladások, a foglalkoztatottság és a termelés szempontjából. E körülmények között a Bizottság
különös figyelmet fordított a kárt okozó dömpingmagatartás mennyiségi tényezőjére. Ennek megfelelően megállapította, hogy
kizárólag a meghatározott mértéket túllépő behozatali mennyiség okozott kárt, és hogy ennélfogva nem szükséges az értékvám
formájában való beavatkozás a tisztességes verseny helyreállítása érdekében. Következésképpen a dömpingellenes vámot kizárólag
azon importált termékmennyiségre kell alkalmazni, amely túllépi a meghatározott éves mértéket. A jelen esetben e késleltetett
vámrendszer a kár elhárítása szempontjából megfelelő, mivel figyelembe veszi a kvótarendszer hatásait, és biztosítja az érdekelt
felek érdekegyensúlyát. A javasolt dömpingellenes vámot tehát a Kínából származó azon behozott cipőmennyiségre kell alkalmazni,
amely meghaladja az évi 140 millió pár küszöbértéket. E mennyiség tükrözi a Bizottságnak a Kínából származó 2005. évi behozatali
mennyiségre vonatkozó értékelését a 2004‑ben behozott mennyiségekre tekintettel (a végleges tájékoztató 285–287. és 291. pontja).
Ennek megfelelően a Bizottság a kár elhárításának mértékével azonos végleges dömpingellenes vám kivetését javasolta a Kínából
származó évi 140 millió pár cipőt meghaladó mennyiségű behozatalra vonatkozóan. Ezt a mértéket a referenciaárakhoz viszonyított
23%‑os alákínálási különbözetben állapították meg (a végleges tájékoztató 293. pontja.
2006. július 10‑i levelében a Bizottság kiegészítette a végleges tájékoztatót a felperes helyzetére, a MET megadására, a rendes
érték, valamint a kár kiszámítására vonatkozó szempontokkal. A rendes érték kiszámítását illetően a Bizottság megállapította,
hogy az előállítási költség meghatározása céljából a felperes könyvei szerinti adatait alkalmazza. Ugyanakkor az eladási,
az adminisztratív és más általános költségek összegének, valamint a haszonkulcsnak a meghatározása érdekében a Bizottság két
olyan kínai vállalkozás adatait használta, amelyek reprezentatív belföldi eladásokat teljesítettek, és a közelmúltban végzett
vizsgálatok keretében megkapták a MET‑et. Az elvégzett számítás 9,7%‑os dömpingkülönbözetet eredményezett.
A kár kiszámítását illetően a Bizottság 2006. július 10‑i levelében megállapította, hogy a közösségi határparitáson számolt
CIF‑importárak, ennélfogva pedig az alákínálási különbözet meghatározása céljából nem tudta figyelembe venni a felperes termékeit
a közösségi piacra eljuttató kereskedelmi vállalkozás haszonkulcsát, mert e társaság nem működött együtt a vizsgálat során.
Ezenkívül e haszonkulcs figyelembevétele nem szükséges, mivel a Bizottság a Brazíliából származó értékek alapján megállapított
rendes értéket növelte, hogy abból levonhassa az ezen kereskedelmi vállalkozás által viselt költségeket (marketing, kutatás
és fejlesztés stb.). A Bizottság felhívta a felperest, hogy észrevételeit 2006. július 18‑ig közölje.
A felperes benyújtotta észrevételeit – többek között – 2006. július 18‑i levelében, és kifogásolta úgy a rendes érték kialakítását,
mint a közösségi határparitáson számolt CIF‑importár meghatározását, amely árat álláspontja szerint a termékeit a közösségi
piacra eljuttató kereskedelmi vállalkozás haszonkulcsával kellett volna növelni. Ezenkívül a felperes kifogásolta, hogy a
Bizottság nem közölte részére sem az eladási, az adminisztratív és más általános költségek, valamint a haszonkulcs kiszámításának
alapjául szolgáló számszerű adatokat, sem pedig azon vállalkozások tevékenységi köreit, amelyektől ezen adatok származnak.
2006. július 28‑i levelében a Bizottság megküldte a felperesnek a végleges tájékoztató kiegészítését. E dokumentum célja – első
két bekezdése szerint – az volt, hogy tájékoztassa az érdekelt feleket a javasolni kívánt végleges dömpingellenes vám kiszámítását
érintő változásról. A kereskedelmi főigazgatóság megvizsgálta a meghatározott érdekelt felek által az eredetileg tervezett
késleltetett vámrendszerre (lásd a fenti 23–25. pontot) vonatkozóan tett észrevételeket. A Bizottság ebben a dokumentumban
elvetette e rendszer javaslatát. Új álláspontja keretében hangsúlyozta, hogy a behozatali mennyiség ténylegesen kárt okozó
mértékben 2004‑ben növekedett, és hogy 2005 volt az első olyan év, amelyben a Kínából származó cipők behozatalát nem sújtotta
kvótarendszer. Ezenkívül a Bizottság megállapította a behozatal kárt nem okozó mértékét a Kínából és Vietnamból származó 2003. évi
behozatali mennyiség, azaz 109 millió pár cipő alapulvételével. Ezen új álláspont szerint e mennyiség gazdasági hatását figyelembe
kellett venni a kár elhárítása mértékének meghatározásánál. Ennek megfelelően egyrészt csökkentették a kár elhárításának mértékét
a kárt nem okozó behozatali mennyiség figyelembevétele érdekében, másrészt a végleges vámot az első pár importált cipőtől
kezdve alkalmazták. Az e dokumentumban ismertetett négy szakaszból álló módszer szerint a Bizottság a legalacsonyabb vám szabálya
(ún. „lesser duty”‑szabály) alapján a Kínából származó behozatalra vonatkozóan a kár elhárításához szükséges mértékkel megegyező
– a jelen esetben 16,5%‑os – végleges dömpingellenes vám kivetését határozta el. Ugyanakkor a felperes által gyártott cipők
behozatalát illetően a Bizottság szintén a legalacsonyabb vám szabálya alapján a felperes dömpingkülönbözetének megfelelő
– 9,7%‑os –végleges dömpingellenes vám kivetését javasolta.
Ezen új javaslat hivatalos megfogalmazása céljából a Bizottság a 2006. július 28‑i levélhez mellékelte azokat a pontokat,
amelyeknek szerepelniük kell a végleges tájékoztató új H. címében, és fel kell váltaniuk e dokumentum korábbi H. címében szereplőket
(lásd a fenti 23. pontot). A Bizottság a végleges tájékoztató új H. címe szerinti 278. és 279. pontban kifejtette, hogy kizárólag
a meghatározott mennyiséget túllépő behozatal okozhatott jelentős kárt a kvótarendszer lejártát megelőzően, így tehát a kár
elhárítása mértékének a vizsgálati időszak eredményei alapján végzett meghatározása keretében figyelembe kellett venni azt
a tényt, hogy meghatározott behozatali mennyiségek nem okoztak kárt. Következésképpen azokat a mennyiségeket, amelyek nem
okoztak jelentős kárt, figyelembe kellett venni a kár elhárítása mértékének meghatározásánál. Ugyanezen dokumentum 280. pontjában
a Bizottság ismertette az alkalmazott módszert.
2006. augusztus 2‑i elektronikus levelében a felperes közölte a végleges tájékoztató kiegészítésére vonatkozó észrevételeit
megjegyezve ugyanakkor, hogy sem a rendelkezésre álló idő, sem pedig a Bizottságtól e tekintetben kapott tájékoztatás nem
volt elegendő.
2006. augusztus 22‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a felperest arról, hogy azon vállalkozások, amelyektől az eladási,
az adminisztratív és más általános költségekre, valamint a haszonkulcsra vonatkozó adatok származnak, a vegyi anyagok és a
műszaki szakértői tevékenység ágazatában tevékenykednek. A Bizottság e levélben megerősítette, hogy ezen ágazatok közötti
különbség ellenére a felhasznált adatok „ésszerűek”, és a felperesnél „felmerült költségekkel összevethetőek”.
2006. október 5‑én a Tanács elfogadta a Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, egyes bőr felsőrésszel rendelkező
lábbelik behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről
szóló, 2006. október 5‑i 1472/2006/EK rendeletet (HL L 275., 1. o., a továbbiakban: megtámadott rendelet). A megtámadott rendelet
alapján a Tanács a sportcipők, a STAF‑típusú lábbelik, a papucsok és más házicipők, valamint az orrmerevítővel ellátott lábbelik
kivételével a Kínából származó és a Kombinált Nómenklatúra meghatározott kódjai alá tartozó bőr vagy rekonstruált felsőrésszel
rendelkező cipők behozatalára vonatkozóan végleges dömpingellenes vámot vezetett be (a megtámadott rendelet 1. cikke). A megtámadott
rendelet 3. cikke szerint e vámtétel kétéves időtartamban volt alkalmazandó.
A megtámadott rendelet (71) és (72) preambulumbekezdése szerint a vizsgálattal érintett kínai gyártók mintájába felvett felperesnek
megadták a MET‑et. E jogállást az ideiglenes rendelet időszakában azért tagadták meg tőle, mert jelentős állami beavatkozás
nélkül nem állapíthatta meg eladási mennyiségeit. Ugyanakkor a felperes ezt követően olyan bizonyítékokat szolgáltatott, amelyek
igazolták e körülmény fennállásának hiányát.
A megtámadott rendelet (98) preambulumbekezdése szerint a felperes tekintetében a rendes értéket a belföldi eladási mennyiségére
és az előállítási költségeire vonatkozó adatok alapján kell kiszámítani. Mindazonáltal a megtámadott rendelet (99) preambulumbekezdése
szerint a felperes a vizsgálati időszak alatt nem értékesítette termékét a kínai belső piacon, ezért a rendes értéket nem
lehetett a felperes hazai árai alapján megállapítani, mint ahogyan ezt az alaprendelet 2  cikke (1) bekezdésének első albekezdése
előírja. Ezen túlmenően tekintettel arra, hogy a mintában szereplő más kínai gyártó nem kapta meg a MET‑et, amelynek következtében
nem lehetett alkalmazni az alaprendelet 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdését, az intézmények a rendes értéket a
felperes ésszerű eladási, adminisztratív és általános költséggel, valamint egy ésszerű haszonkulccsal növelt előállítási költségeinek
alapján voltak kötelesek kialakítani az alaprendelet 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően (a megtámadott rendelet (100) és
(101) preambulumbekezdése).
Tekintettel arra, hogy a felperes belföldi értékesítési tevékenységet nem végzett, és más kínai gyártó nem kapta meg a MET‑et,
az eladási, az adminisztratív és más általános költségeket, valamint a haszonkulcsot valamely ésszerű módszer alapján kellett
meghatározni az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése c) pontjának megfelelően (lásd a fenti 3. pontot). A Bizottság e célból
alkalmazta az azon kínai gyártó exportőröktől származó adatokat, amelyek más vizsgálatok keretében megkapták a MET‑et, és
amelyek szokásos kereskedelmi ügyletek során belföldi értékesítési tevékenységet folytattak az alaprendelet 2. cikke (2) bekezdésének
megfelelően (a megtámadott rendelet (102) és (103) preambulumbekezdése).
Az exportár és annak a rendes értékkel való összehasonlítása kapcsán a Tanács a megtámadott rendelet (123) és (138) preambulumbekezdésében
megerősítette a Bizottságnak az ideiglenes rendelet (128)–(133) preambulumbekezdésében szereplő értékelését (lásd a fenti
16. és 17. pontot).
A megtámadott rendelet (146) preambulumbekezdése szerint a közösségi határparitáson számított CIF‑importár százalékában kifejezett
dömpingkülönbözetet a felperes tekintetében 9,7%‑ban állapították meg.
Az árak alákínálását illetően a Tanácsnak az importárak kiigazításának szintjét lefelé kellett módosítania (lásd a fenti 18. pontot)
többek között arra tekintettel, hogy az importőrök többsége nem tudta bizonyítékokkal alátámasztani azt az állítást, miszerint
kutatási és fejlesztési költségeik szintje elérte az ideiglenes szakaszban alkalmazott kiigazítás szintjét. A Tanács ezért
új számítást végzett el, amely a Kínából származó cipők tekintetében az árak 13,5%‑os alákínálási különbözetét eredményezte
(a megtámadott rendelet (180)–(182) preambulumbekezdése).
A Kínából származó behozatali mennyiségek által okozott kár elhárításához szükséges mértékű vámmal kapcsolatban a Tanács a
végleges tájékoztató új H. címében szereplő és a végleges tájékoztató kiegészítéséhez mellékelt 275–280. pont (lásd a fenti
30. pontot) megismétlésével kifejtette a megtámadott rendelet (296)–(301) preambulumbekezdésében, hogy a jelen eset sajátosságait
– különösen a kvótarendszer 2005. január 1‑jéig való fennállását – figyelembe kell venni. Tekintettel arra, hogy a kvótarendszer
megakadályozta a jelentős kár bekövetkezését a közösségi ágazatban, miközben a behozatal e rendszer lejártát követő növekedése
döntő mértékben fejtett ki káros hatást, a Tanács úgy vélte, hogy csak egy bizonyos küszöbértéket meghaladó mennyiségű behozatal
okozhatott kárt a kvótarendszer eltörlését megelőzően. Ennélfogva a vizsgálati időszak eredményei alapján meghatározott kárkülönbözetnek
tükröznie kellett azt a tényt, hogy bizonyos behozatali mennyiségek nem okoztak jelentős kárt. E módszer alkalmazása – amely
a 2003. évi behozatali mennyiségek értékén alapul – a Kínából származó behozatali mennyiségekre vonatkozóan 16,5%‑os kárkülönbözet
megállapításához vezetett azon 23%‑os küszöb helyett, amelyet akkor alkalmaztak volna a megtámadott rendelet (295) preambulumbekezdése
szerint, ha a Tanács nem vette volna figyelembe a jelen eset sajátosságait.
Ugyanakkor a legalacsonyabb vám szabályának megfelelően (lásd a fenti 7. pontot) a felperesre vonatkozó végleges vám szintjét
a dömpingkülönbözete alapján állapították meg, amely alacsonyabb volt a kárelhárítási szintnél. A felperes által gyártott
cipők vámfizetés előtti, közösségi határparitáson számított nettó árára alkalmazandó végleges dömpingellenes vám mértékét
9,7%‑ban határozták meg (a megtámadott rendelet (302), (323) és (324) preambulumbekezdése és 1. cikkének (3) bekezdése).

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2006. december 21‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Törvényszék Hivatalához 2007. április 2‑án benyújtott beadványával a Bizottság beavatkozási kérelmet terjesztett elő a jelen
eljárásban a Tanács kérelmeinek támogatása végett.
A Törvényszék Hivatalához 2007. április 5‑én benyújtott beadványával a CEC beavatkozási kérelmet terjesztett elő a jelen eljárásban
a Tanács kérelmeinek támogatása végett.
2007. augusztus 2‑i végzésével a Törvényszék második tanácsának elnöke helyt adott a Bizottság és a CEC beavatkozási kérelmeinek.
A CEC 2007. augusztus 17‑én benyújtotta beavatkozási beadványát.
Mivel módosult a Törvényszék tanácsainak összetétele, az előadó bírót a nyolcadik tanácsba osztották be, következésképpen
a jelen ügyet e tanács elé utalták.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, a pervezető intézkedések keretében
pedig felhívta a felperest és a Tanácsot, hogy válaszoljanak két írásban feltett kérdésre.
2009. február 2‑án érkezett leveleikben e felek eleget tettek a Törvényszék által hozott pervezető intézkedéseknek.
A Törvényszék a 2009. február 20‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék kérdéseire adott
válaszaikat.
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        a felperest érintő részében semmisítse meg a megtámadott rendeletet;
–        a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
A Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet mint elfogadhatatlant vagy mint megalapozatlant;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék utasítsa el a keresetet.
A CEC azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felperest a beavatkozásával kapcsolatos költségek viselésére.

A jogkérdésről
Keresete alátámasztására a felperes a következőkre alapított négy jogalapot terjeszti elő:
–        az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése c) pontjának, valamint a dömpingkülönbözete kiszámítását illetően a védelemhez való
jogának a megsértése;
–        az alaprendelet 3. cikkének és az indokolási kötelezettségnek a megsértése;
–        a védelemhez való jog és az indokolási kötelezettség megsértése az alkalmazott végleges vám típusát illetően;
–        a közösségi ágazatot ért kárra vonatkozó téves jogalkalmazás és nyilvánvaló mérlegelési hiba.

Az első jogalapról, amely az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése c) pontjának, valamint a dömpingkülönbözet kiszámítását illetően
a védelemhez való jognak a megsértésén alapul
A felek érvei
A felperes úgy véli, hogy a Bizottság azzal, hogy a felperes haszonkulcsának meghatározása céljából a tevékenységi körétől
teljes mértékben különböző ágazatokhoz tartozó két kínai exportőr haszonkulcsait vette alapul, nyilvánvaló mérlegelési hibát
követett el és megsértette az alaprendelet 2. cikkét.
E tekintetben a felperes emlékeztet arra, hogy a termékeire kivetett 9,7%‑os dömpingellenes vámot az egyéni dömpingkülönbözete
alapján, a legalacsonyabb vám szabályának megfelelően állapították meg (lásd a fenti 7. és 41. pontot).
A jelen esetben a Bizottság a felperes hasznát a vegyi anyagok és a műszaki szakértői tevékenység ágazatára (lásd a fenti
26. pontot) vonatkozó korábbi két dömpingellenes eljárásban megállapított hasznok átlaga alapján határozta meg. Márpedig a
bőr felsőrésszel rendelkező cipők nyilvánvalóan nem tartoznak a vegyi anyagokkal és a műszaki szakértői tevékenységgel azonos
általános kategóriába, amit a Tanács nem vitat. A Bizottság levelezésében elismerte, hogy az említett ágazatok különböznek
a cipőipari ágazattól.
Az intézmények azzal, hogy az említett két ágazatban megállapított haszonkulcsokat alkalmazták, nyilvánvaló mérlegelési hibát
követtek el. Ugyanis alapul vehették volna a felperes exportértékesítéseinél alkalmazott haszonkulcsot (6,7%), a közösségi
ágazatra vonatkozóan megállapított 6%‑os célhaszonkulcsot, vagy a mintában szereplő legalább egy másik vállalkozás haszonkulcsát
is, amely a kínai piacon jelentős értékesítési tevékenységet végez, és a MET‑et „csupán jogállásainak összetéveszthetősége”
miatt nem kapta meg. A Bizottság ugyanis köteles magyarázatot adni arra vonatkozóan, hogy az e társaság jogállásait érintő
megállapításai következtében mennyiben nem megbízhatóak a kínai piacon realizált haszonkulcsára vonatkozó könyvelési adatai.
Ezenkívül az intézmények alkalmazhatták volna a mintában nem szereplő gyártók haszonkulcsát is, amennyiben a Törvényszék álláspontja
szerint az általuk benyújtott keresetek keretében a Bizottság köteles lett volna elbírálni a MET megadása, illetve az egyéni
elbírálás alkalmazása iránti kérelmeiket. Egyébiránt azon érv, amely szerint az intézményeknek nagyobb jelentőséget kellene
tulajdonítaniuk a földrajzi piacnak, ennélfogva pedig a Kínában végzett különböző termékértékesítésekre kellene támaszkodniuk
a hasonló termékek külföldi értékesítései helyett, nem megalapozott. A Tanács ugyanis nem bizonyította a haszonkulcsra vonatkozó
alapvető eltérések fennállását a termékek rendeltetése szerint. Ily módon az intézmények nem vettek figyelembe minden lényeges
körülményt, és nem értékelték az ügy iratainak minden elemét a megkívánt gondossággal annak érdekében, hogy a rendes értéket
ésszerű módon határozzák meg.
A Bizottság azzal, hogy a felperessel nem közölte ésszerű határidőn belül a felperestől eltérő ágazathoz tartozó gazdasági
szereplők eladási, adminisztratív és más általános költségeinek, valamint haszonkulcsának alkalmazására irányuló szándékát,
és nem indokolta megfelelően a felperes által javasolt ésszerű módszer elutasítását, a felperes védelemhez való jogát is megsértette.
A Bizottság csak 2006. augusztus 22‑én – vagyis a végleges tájékoztató kiegészítésére vonatkozó észrevételek megtételére nyitva
álló határidő lejártát követően – tájékoztatta a felperest a vegyi anyagok és a műszaki szakértői tevékenység ágazatába tartozó
vállalkozások adatainak alkalmazására irányuló döntéséről. A Bizottság azzal, hogy a felperes kérelmei ellenére nem hozta
nyilvánosságra az eladási, adminisztratív és más általános költségekre, valamint a haszonkulcsra vonatkozó azon részleteket,
amelyekre számításait alapozta, szintén megsértette a felperes védelemhez való jogát. A Bizottság ily módon nem biztosított
lehetőséget a felperesnek arra, hogy kifejthesse álláspontját a tényállás és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és
jelentőségéről, valamint a Bizottság által a dömpingmagatartás és a kár fennállását illetően elfogadott bizonyítékokról. A
Bizottság közölhette volna ezen adatokat az azokat benyújtó társaságok nevének kihagyásával is. Végül a Bizottság nem tájékoztatta
a felperest azon álláspontjáról, miszerint a belföldi értékesítésekre vonatkozóan realizált haszonkulcsok eltérhetnek a külföldi
értékesítésekre vonatkozóan realizáltaktól, mivel e tekintetben a Bizottság szerint a termékek rendeltetése döntő szerepet
tölt be, valamint nem közölte részére az ezen eltérés fennállását igazoló adatokat sem.
A felperes előadja, hogy a MET megadása, illetve egyéni elbírálás alkalmazása iránt benyújtott 152 kérelem közül a Bizottság
csupán tizenkettőt vizsgált meg, amely körülmény következtében nem rendelkezett a felperes haszonkulcsának kiszámítása céljából
alkalmazható releváns adatokkal.
A Tanács dömpingkülönbözetre vonatkozó másodlagos érvét illetően – amennyiben a Törvényszék elfogadja e jogalapot (lásd a
következő 75. pontot) a felperes hangsúlyozza, hogy az alperes intézmény semmilyen bizonyítékkal nem támasztja alá a javasolt
2,6%‑os különbözetet. Mindazonáltal a felperes kész állást foglalni a dömpingellenes vám indokolt mértékét illetően, amennyiben
a Tanács e tekintetben részletes felvilágosítást nyújt.
A Tanács – amelyet a Bizottság és a CEC támogat –, vitatja a felperes érveit.
A Törvényszék álláspontja
–       Az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése c) pontjának állítólagos megsértéséről
Mindenekelőtt meg kell megállapítani, hogy az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdésének c) pontja széles mérlegelési mozgásteret
biztosít az intézményeknek azon módszer kiválasztásában, amely szerint a rendes érték meghatározásának keretében az eladási,
adminisztratív és más általános költségek, valamint a haszonkulcs kiszámítását végzik.
Ebből következik, hogy a közösségi bíróságnak arra kell korlátoznia az intézmények értékelése tekintetében végzett felülvizsgálatát,
hogy betartották‑e az eljárási szabályokat, a vitatott módszerválasztást megalapozó tények megfelelnek‑e a valóságnak, valamint
nem történt‑e nyilvánvaló hiba e tények értékelésében, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés (a Bíróság C‑16/90. sz.
Nölle‑ügyben 1991. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑5163. o.] 12. pontja és a C‑26/96. sz. Rotexchemie‑ügyben
1997. május 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑2817. o.] 11. pontja, valamint a Törvényszék T‑413/03. sz., Shandong Reipu
Biochemicals kontra Tanács ügyben 2006. július 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑2243. o.] 62. pontja).
Ezenkívül az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdésének c) pontja szerint e módszernek ésszerűnek kell lennie. Ennek megfelelően
a közösségi bíróság a választott módszerre vonatkozóan nyilvánvaló mérlegelési hibát csupán annak ésszerűtlensége esetén állapíthat
meg. Ennélfogva olyan más ésszerű módszerek létezése, amelyeket e tekintetben alkalmazni lehetett volna, nem befolyásolja
a ténylegesen választott módszer jogszerűségét, mivel a közösségi bíróság nem helyettesítheti saját mérlegelésével az intézmények
erre vonatkozó értékelését.
Ezen túlmenően az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése c) pontjából az következik, hogy amikor az intézmények e rendelkezést
az ésszerű haszonkulcs kiszámítása céljából alkalmazzák, nem kötelesek az azonos általános kategóriába tartozó termékekre
vonatkozó adatok alkalmazására, hanem arra kell figyelemmel lenniük, hogy az ésszerű módszer alapján megállapított haszonkulcs
ne haladja meg az azonos általános kategóriába tartozó termékek értékesítésére vonatkozóan realizált haszonkulcsot.
Ily módon a felperes tévesen hivatkozik arra, hogy a vegyi anyagok és a műszaki szakértői tevékenység ágazatára vonatkozó
adatok alkalmazása sérti az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdésének c) pontját, mivel a kérdéses termékek nem a cipőkkel azonos
általános kategóriába tartoznak.
Az alkalmazott módszert illetően meg kell állapítani, hogy – amint arra a Tanács is hivatkozik – az arra vonatkozó döntést
a belső piacra alkalmazott haszonkulcsok megállapításának követelményére tekintettel hozták meg. Márpedig tekintettel arra,
hogy a felperes nyeresége az exportértékesítésekből folyt be, valamint hogy a mintában szereplő más vállalkozások nem kapták
meg a MET‑et, az intézmények helyesen vélték úgy, hogy az ő haszonkulcsukra vonatkozó adatok nem képezik megbízható számítás
alapját. Következésképpen az intézmények egyáltalán nem rendelkeztek a kínai piaci feltételek között végzett belföldi cipőértékesítésre
vonatkozó ellenőrzött adatokkal. Ezenkívül az intézmények helyesen tekinthették úgy, hogy a felperes által javasolt, a közösségi
ágazat saját piacára vonatkozóan megállapított 6%‑os célhaszonkulcs nem tükrözi a kínai gyártók által a belső piacon alkalmazott
haszonkulcsot, és ily módon jogosan helyezték előtérbe a termék eladási helyének az említett különbözetre gyakorolt hatását.
E körülmények között az intézmények feladata, hogy – széles mérlegelési mozgásterüket kihasználva – a rendelkezésükre álló
megbízható és ellenőrizhető adatok alapján kidolgozzák az ésszerű haszonkulcs kiszámítását lehetővé tevő módszert.
Ennek megfelelően az intézmények az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése c) pontja által részükre biztosított mérlegelési mozgástér
keretében helyesen vélték úgy, hogy ésszerűbb a felpereshez hasonló méretű olyan vállalkozások kínai piacon elért nyereségére
vonatkozó információt alapul venni a teljesen eltérő piacokon végzett cipőértékesítésből befolyt nyereségre vonatkozó információval
szemben, amelyek nem kiemelkedően magas eladási és általános költségekkel működnek, és a MET‑et is megkapták a közelmúltban
a cipőktől eltérő termékekre nézve folytatott vizsgálatok során, és amelyekre vonatkozóan az intézmények megbízható adatokkal
rendelkeztek. Márpedig a felperes nem nyújtott be bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy e vélekedés nyilvánvaló mérlegelési
hibán alapul. Ezenkívül az alkalmazott módszer volt a legmegfelelőbb rendelkezésre álló módszer az ésszerű haszonkulcs megállapítása
szempontjából, tekintettel arra, hogy a Bizottság nem rendelkezett egyéb információval.
A felperesnek a közösségi ágazatra vonatkozó adatok alapul vételét célzó javaslatával kapcsolatban meg kell állapítani, hogy
– amint arra a Tanács hivatkozik – a közösségi cipőpiac nem hasonlítható a kínai piachoz, ezen túlmenően pedig a dömpingelt
kínai és vietnami behozatal torzító hatást gyakorolt rá.
Azon érv, miszerint a Bizottság nem vette figyelembe az azon társaságok által benyújtott információkat, amelyek nem szerepeltek
a mintában, és amelyek MET megadása, illetve egyéni elbírálás alkalmazása iránti kérelmét ebből kifolyólag nem bírálták el,
nem fogadható el, mivel a felperes nem határozza meg, hogy az e kérelmek el nem bírálására vonatkozó határozat mennyiben jogellenes.
Ezenfelül a Törvényszék a mai napon hozott T‑401/06. sz., Brosmann Footwear (HK) és társai kontra Tanács ügyben hozott ítéletének
(az EBHT‑ban még nem tették közzé) 83–105. pontjában úgy ítélte meg, hogy e határozat megfelel az alaprendeletnek.
Jóllehet igaz, hogy az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdésének c) pontja szerint a más elfogadható módszer alapján megállapított
nyereség összege nem haladhatja meg az azonos általános kategóriába tartozó termékek eladásával a származási ország hazai
piacán rendesen elért nyereséget, e rendelkezést nem lehet akként értelmezni, hogy az intézmények ne állapíthatnák meg a haszonkulcsot,
ha az azonos általános kategóriába tartozó termékek eladásával elért nyereségre vonatkozóan nem rendelkeznek megbízható számítási
alappal.
Ebből következik, hogy az első jogalap e részét el kell utasítani.
–       A védelemhez való jog állítólagos megsértéséről
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy 2006. július 10‑i levelének II. mellékletében a Bizottság közölte a felperessel az
eladási, adminisztratív és más általános költségek, valamint a haszonkulcs átlagos mértékét, és hozzáfűzte, hogy ezen adatok
olyan kínai vállalkozásoktól származnak, amelyek reprezentatív hazai értékesítéseket végeztek és megkapták a MET‑et. Ezenkívül
a Bizottság 2006. augusztus 22‑i levelében tájékoztatta a felperest azon ágazatokról, amelyekhez az eladási, adminisztratív
és más költségekre, valamint a haszonkulcsra vonatkozó információt biztosító vállalkozások tartoztak. Az említett levélben
a Bizottság azt is kifejtette, hogy ezen adatok alkalmazása azért indokolt, mert az érintett vállalkozások a felpereshez hasonló
méretűek, nem kiemelkedően magas eladási és általános költségekkel működnek, és a MET‑et is megkapták a közelmúltban lefolytatott
vizsgálatok során, haszonkulcsuk hasonló, és a jelen esetben a kínai cipőipar hazai értékesítésére vonatkozóan nem állt rendelkezésre
adat.
Ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy a Bizottság 2006. augusztus 22‑i levelében válaszolt a felperesnek az általános költségek
és a haszonkulcs számadataira vonatkozó többletinformáció iránti kérelmére. A felperes e tekintetben nem róhatja fel a Bizottságnak,
hogy akkor értesítette őt azon ágazatokról, amelyekhez a vállalkozások – amelyek adatait felhasználták – tartoztak, amikor
a végleges tájékoztató kiegészítésére vonatkozó észrevételek megtételére nyitva álló határidő már letelt. Az alaprendelet
20. cikkének (5) bekezdéséből ugyanis nem következik, hogy a Bizottság köteles az érdekelt feleknek legalább tíznapos határidőt
biztosítani azon megjegyzéseik megfogalmazására, amelyek a végleges tájékoztatásra vonatkozó észrevételeikre válaszoló bizottsági
levélre vonatkoznak. Ez az eset akkor állhatott volna fenn, ha a 2006. augusztus 22‑i levél az alaprendelet 20. cikkének (2) bekezdése
értelmében „azon alapvető tényeket és szempontokat […] [tartalmazta volna], amelyeken a végleges intézkedések bevezetésére
[…] irányuló javaslatok alapulnak”.
Márpedig meg kell jegyezni, hogy a Bizottság azon alapvető tényeket és szempontokat, amelyeken a végleges intézkedések bevezetésére
irányuló javaslatai alapultak, a felperes tudomására hozta a végleges tájékoztatóban és a végleges tájékoztató kiegészítésében.
Ezzel szemben a 2006. augusztus 22‑i levél csupán kiegészítő magyarázatokat tartalmaz. A 2006. augusztus 22‑i levél ugyanis
semmilyen módosítást vagy kismértékű kiigazítást nem tartalmaz a Bizottság által képviselt álláspont tekintetében.
Hozzá kell tenni, az a tény, hogy a felperes 2006. július 18‑i levelében megerősítette, hogy a Bizottság által a rendes érték
meghatározása céljából alkalmazott haszonkulcs túl magas volt, figyelembe véve a cipőipar tekintetében ésszerű adatokat, azt
bizonyítja, hogy a felperes tudta, hogy a kérdéses adatok a cipőgyártástól eltérő ágazatból származnak.
Ezenkívül a fenti 68–74. pontból az következik, hogy a Bizottság nem volt köteles az azonos általános kategóriába tartozó
termékekre vonatkozó adatok alkalmazására. Ennélfogva a felperes 2006. július 18‑i levelében megfogalmazott és a tárgyalás
alkalmával újfent megerősített azon lényeges érve, amely szerint a kérdéses adatokhoz való hozzáférés lehetővé tenné számára
annak értékelését, hogy azok valóban az azonos általános kategóriába tartozó termékekre vonatkoznak‑e, nem fogadható el.
A felperes azon érve, miszerint a Bizottság számításait alátámasztó adatok nyilvánosságra hozatalának hiánya a védelemhez
való jog megsértésének minősül, szintén nem fogadható el. Anélkül, hogy szükséges lenne az említett adatok Tanács által hivatkozott
bizalmas jellegéről határozni, meg kell állapítani, hogy ezen adatok nem voltak elengedhetetlenül fontosak a felperes számára
a védelemhez való jogának gyakorlásához. A felperes ugyanis a rendes értéknek a 2006. július 18‑i levélben szereplő azon alternatív
számítása keretében, amelynek szerinte azt kell eredményeznie, hogy egyáltalán ne állapítsanak meg dömpingkülönbözetet rá
vonatkozóan, maga javasolta a Bizottságnak az eladási, adminisztratív és más általános költségek, valamint a haszonkulcs átlagos
mértékét az általa ésszerűnek és naprakésznek tartott adatok alapján.
Mindenesetre a 2006. augusztus 22‑i levelet követően semmi sem akadályozta a felperest abban, hogy megfogalmazza észrevételeit
a Bizottságnak. E tekintetben nem fogadható el a felperes által felhozott azon érv, amely szerint, ha a figyelembe vett ágazatok
kiválasztásáról az eljárás korábbi szakaszában értesítették volna, megkísérelhette volna olyan adatok beszerzését, amelyek
magyarázatot adnak arra, hogy az ezen ágazatokban megállapított haszonkulcsok miért magasabbak a cipőiparban megállapítottaknál.
A felperes ugyanis semmilyen bizonyítékot nem nyújtott be a Törvényszéknek arra vonatkozóan, hogy a Bizottság 2006. augusztus
22‑i levelét követően intézkedéseket tett volna a szükséges adatok beszerzése érdekében.
E feltételek között meg kell állapítani, hogy a felperes védelemhez való jogát nem sértették meg.
Ennélfogva az első jogalapot el kell utasítani.

A második jogalapról, amely az alaprendelet 3. cikkének megsértésén alapul
A felek érvei
A felperes hangsúlyozza, hogy a Bizottság a közösségi piac felé irányuló exportjából eredő egyéni kárkülönbözetet számított
ki. Az exportárának a kár kiszámítása céljából való meghatározását illetően a Tanács a megtámadott rendeletben nem vette figyelembe
azt a tényt, hogy a felperes a termékeit önálló kereskedelmi vállalkozásoknak adta el, amelyek közvetítő szerepet töltenek
be a kínai gyártók és az európai piacon székhellyel rendelkező forgalmazók között. E mulasztás következtében a Tanács a tényleges
árnál alacsonyabb exportárat, ennek következtében pedig az árak (tehát a kár) mesterségesen túlértékelt alákínálási különbözetét
állapította meg.
A felperes szerint az olyan önálló kereskedelmi vállalkozások, mint a Pagoda társaság – amely más kínai és vietnami cipőgyártó
társaság számára közvetítőként jár el a közösségi piac felé irányuló jelentős értékesítésekben, és amely együttműködik a felperessel
annak más piacok felé irányuló értékesítéseiben –, a gyártási és forgalomba hozatali költségek jelentős részét viselik, többek
között a marketing, az exportszervezés és a kutatás‑fejlesztés területén. E költségeket, valamint a kereskedelmi vállalkozások
haszonkulcsait figyelembe kellett volna venni a közösségi határparitáson számolt CIF‑árak meghatározása, ennélfogva pedig
az árak alákínálásának és a felperes exporttevékenységéből eredő kárnak a kiszámítása érdekében.
Annak ellenére, hogy a Bizottság számszerűen ismerte a kereskedelmi vállalkozások szerepét és haszonkulcsát, amely számadatok
megbízhatóságát nem vitatták, nem tett eleget az összes releváns tényező kár meghatározása céljából történő tárgyilagos vizsgálata
követelményének az alaprendelet 3. cikkének és a Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény (WTO) (HL L 336., 3. o.;
magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet 21. kötet, 82. o.) 1.A. mellékletében szereplő, az 1994. évi Általános Vám‑ és Kereskedelmi
Egyezmény (GATT) VI. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodás (HL L 336., 103. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet,
21. kötet, 189. o.) 3. cikkének megfelelően. Amint ugyanis a felperes a közigazgatási eljárás során állította, a kár kiszámítása
céljából hibás a hongkongi FOB‑paritáson alapuló exportárat alkalmazni, anélkül hogy hozzáadnák a közösségi határparitáson
számolt CIF‑ár megállapítása szempontjából releváns költségeket. Ily módon az, hogy csupán a biztosítási és szállítási költségeket
adják hozzá a hongkongi FOB‑paritáshoz, a tényleges árnál alacsonyabb exportárat eredményez, amely körülmény szintén az alákínálási
különbözet túlértékeléséhez vezet.
A jelen esetben a Bizottság értékelésének indokolása nélkül arra hivatkozott, hogy a kereskedelmi vállalkozások különbözeteit
nem volt szükséges figyelembe venni, mivel a rendes értékre vonatkozó, Brazíliában gyűjtött adatokat (lásd a fenti 14. pontot)
lefelé módosították, hogy abból levonják azokat a költségelemeket, amelyeket a különbözet magában foglal (kutatás és fejlesztés,
marketing stb.). Márpedig a Bizottság semmilyen más információt nem nyújtott a kérdéses költségelemeket illetően, és arra
sem adott magyarázatot, hogy a rendes értékre vonatkozó, Brazíliában gyűjtött adatok mennyiben voltak relevánsak a MET‑et
megkapó felperes alákínálásának kiszámítása szempontjából, akit ennélfogva nem érintenek az ezen országban gyűjtött adatok.
Az exportárnak a Tanács által kutatási és fejlesztési költségekre tekintettel eszközölt 9,3%‑os kiigazítása – amint azt a
felperes a közigazgatási eljárás során állította – alacsonyabb a felperes termékeit az európai piacra eljuttató kereskedelmi
vállalkozás, a Novi által alkalmazott 38%‑os haszonkulcsnál. Ezenkívül e kiigazításnak nem célja a közvetítő kereskedelmi
vállalkozások szerepének figyelembevétele.
A Bizottság azzal, hogy nem vette figyelembe egyrészt a felperes által a FOB‑paritás és a közösségi határhoz érkezés között
viselt költségeket, másrészt az olyan önálló kereskedelmi vállalkozások haszonkulcsait mint a Pagoda, hibásan számította ki
a felperes tekintetében az alákínálási különbözetet. A helyes számítás alacsonyabb dömpingellenes vám kivetéséhez vezetett
volna, illetve nem eredményezett volna dömpingellenes vámot. Az, hogy az európai gyártók nem bíznak meg más társaságokat a
modellek tervezése, a minőség ellenőrzése, az árak megtárgyalása, a logisztika stb. tekintetében, nem igazolhatja a felperesnél
felmerült ezen költségek figyelembevételének hiányát a termékei közösségi határparitáson számolt CIF‑árának kiszámításánál.
Ugyanis kizárólag e CIF‑árhoz viszonyítva lehet értékelni az alákínálás fennállását.
A Tanács által e jogalap ellen benyújtott jogellenességi kifogás (lásd a következő 91. és 92. pontot) nem megalapozott, mivel
a Bizottság új számítása hiányában nem ellenőrizhető megállapításokon alapul. Az e tekintetben releváns kérdés az, hogy a
körülbelül 38%‑os kiegészítő közvetítői különbözetnek a közösségi határparitáson számolt CIF‑árhoz való hozzáadása a felperes
dömpingkülönbözeténél alacsonyabb kárkülönbözethez vezetett‑e, ami teljességgel elképzelhető. Ezenfelül a Tanács első jogalapra
vonatkozó állításával ellentétben (lásd a következő 92. pontot) a keresetlevél megfelel az eljárási szabályzat 44. cikkében
előírt formai követelményeknek.
A Tanács emlékeztet arra, hogy a legalacsonyabb vám szabályának megfelelően (lásd a fenti 41. pontot) a felperesre vonatkozó
végleges vám szintjét a dömpingkülönbözete (9,7%) alapján állapították meg, amely alacsonyabb volt a kárelhárítási szintnél
(16,5%). Ennélfogva a második jogalap csupán akkor befolyásolhatja a megtámadott rendelet érvényességét, ha bizonyítást nyer,
hogy a kárelhárítási szintnek alacsonyabbnak kell lennie a felperes dömpingkülönbözeténél. Márpedig még a Novi haszonkulcsának
figyelembevétele esetén is a felperesre vonatkozó alákínálási és kárkülönbözet 28%, illetve 20%. Ennélfogva az említett jogalap
„hatástalan és elfogadhatatlan”.
A Tanács azt is előadja, hogy a második jogalapot illetően a keresetlevél nem felel meg az eljárási szabályzat 44. cikkében
előírt formai követelményeknek. A felperes ugyanis nem ismertette az érvelésének alapjául szolgáló tényeket, nem adott magyarázatot
arra vonatkozóan, hogy az intézmények miért jártak el jogellenes módon, hanem csupán megalapozatlan kijelentésekre szorítkozott.
Elfogadhatatlan jogalapról van tehát szó.
Összefoglalásképpen a Tanács vitatja a jelen jogalap jogi megalapozottságát.
A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a legalacsonyabb vám szabálya azzal a következménnyel jár, hogy valamely gyártó,
amely tekintetében dömpingellenes vámot vetettek ki, nem vitathatja azt azon az alapon, hogy a vizsgálat során túlértékelt
kárkülönbözetet állapítottak meg, ha a vám mértékét a dömpingkülönbözet szintjén határozták meg, amennyiben utóbbi egyaránt
alacsonyabb a helytelenül megállapított, illetve a tényleges kárkülönbözetnél (lásd ebben az értelemben a Bíróság 250/85. sz.,
Brother Industries kontra Tanács ügyben 1988. október 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1988., 5683. o.] 24. pontját).
A jelen esetben – amint a Bizottság 2006. július 10‑i leveléből, különösen annak a kár kiszámításával foglalkozó mellékletéből
következik – a felperes által a közösségi piacra exportált modellre vonatkozó alákínálás mértéke 32,3%, míg a referenciaárakhoz
viszonyított alákínálás mértéke 66%. A felperes nem vitatta az e számítás érdekében alkalmazott módszert és a számadatokat.
Ezenfelül a felperes 2006. július 18‑i levelének III. címe alatt szereplő fejtegetésekből kitűnik, hogy a közvetítő társaságok
– amelyeken keresztül a kínai gyártók eljuttatják termékeiket az európai piacra – 25‑38%‑os haszonkulcsot alkalmaznak. A felperes
álláspontja szerint e különbözetet hozzá kellett volna adni a közösségi határparitáson számolt CIF‑árhoz, amely csökkentette
volna az ez utóbbi ár és a közösségi ágazat árai közötti eltérést, és ennélfogva az alákínálási különbözetet.
Márpedig a Tanács válaszbeadványhoz mellékelt dokumentumban végzett számításaiból következik, hogy még abban az esetben is,
ha növelte volna a felperes közösségi határparitáson számolt CIF‑árát a Novi által állítólagosan realizált 38%‑os haszonkulccsal,
a jelentős kárt nem okozó behozatali mennyiségekre tekintettel a referenciaárakhoz viszonyított alákínálási különbözetet 20,05%‑ban
állapította volna meg, azaz olyan mértékben, amely meghaladja a felperes dömpingkülönbözetének szintjét, amely utóbbi alapján
megállapították a végleges vámot (9,7%, lásd a fenti 41. pontot) . E tekintetben hozzá kell tenni, hogy még abban az esetben
is, ha a felperesnek a Törvényszék kérdéseire adott válaszainak keretében előadott alternatív számítást figyelembe veszik,
amely szerint további 38%‑os kiigazítás alkalmazandó a vám, a kutatási és fejlesztési költségek stb. alapján eszközölt 17,30%‑os
kiigazítást követően, a referenciaárakhoz viszonyított ily módon megállapított alákínálási különbözet 15,32%, azaz a kárelhárítási
szintnél magasabb.
Ebből következik, hogy a második jogalapot mint hatástalant el kell utasítani.

A harmadik jogalapról, amely az alaprendelet 20. cikkének, a védelemhez való jognak és az indokolási kötelezettségnek a megsértésén
alapul
A felek érvei
A felperes előadja, hogy az intézmények nem a megfelelő módon közölték részére a közösségi ágazatot ért kárra vonatkozó új
ténybeli elemezést, és lehetőséget sem biztosítottak számára arra, hogy észrevételeket tehessen a végleges vám kialakítására
vonatkozó új értékelést illetően (lásd a fenti 29. és 30. pontot). Ezenkívül a Bizottság nem a kellő mértékben adott magyarázatot
azon okokra vonatkozóan, amelyek elemzése megváltoztatását, és az első javaslatában szereplő adatoktól eltérő adatok alkalmazását
indokolták.
Míg a 2006. július 7‑i végleges tájékoztatóban a Bizottság úgy tekintette, hogy az évi 140 millió pár volumenű cipőbehozatal
nem károsította a közösségi ágazatot, a végleges tájékoztató 2006. július 28‑i kiegészítésében viszont ezen értéket jelentős
mértékben, 41,5 millió párra csökkentette, anélkül hogy magyarázatot adott volna e változtatás okaira, amely változtatás azzal
a „visszás hatással” járt, hogy a referenciaévek alapján tett módosítással megváltoztatta a kivetett vámok értékét Kína és
Vietnam között. Gazdasági céljukat illetően a késleltetett vámrendszer által bevezetett kvóták az olyan behozatali mennyiség
által okozott nyomást hivatottak mérsékelni, amelyet mindazonáltal nem tekintenek tisztességtelen magatartásból származónak,
míg a dömpingellenes intézkedéseket a tisztességtelen dömpingmagatartásokkal szemben alkalmazzák. E különbségekre tekintettel
a felperesnek az új javaslatra vonatkozó észrevételeik megtételére a Bizottság által biztosított ötnapos határidő nem volt
elegendő, amit a felperes a közigazgatási eljárás során kifogásolt.
A megtámadott rendelet, amelynek (301) preambulumbekezdése követi a Bizottság utolsó javaslatát, nem tartalmaz elegendő indokolást
ezen eltérés tekintetében, és nem határozza meg ezen új módszer alkalmazásának indokait. A megtámadott rendelet (301) preambulumbekezdése
ezzel szemben a végleges tájékoztató kiegészítése 280. pontjában megfogalmazottak megismétlésére szorítkozik, amely szintén
nem tartalmaz további információt. Ezenkívül a végleges tájékoztató kiegészítésében semmilyen számadat, illetve számítás nem
szerepel, amely alátámasztja a megtámadott rendelet (301) preambulumbekezdésében ismertetett módszert, és nem ad magyarázatot
az első javaslatban alkalmazottaktól eltérő évek, értékek és mennyiségek alapul vételére vonatkozóan. Az intézmények egyébiránt
megsértették az alaprendelet 20. cikkét, amely előírja az azon alapvető tényeket és megállapításokat alátámasztó részletek
közlését, amelyek alapján a Bizottság a végleges intézkedések elfogadását kívánja javasolni. A Bizottság új megközelítését
alátámasztó ténybeli értékelést ugyanis nem magyarázták meg, és nem is igazolták.
Ezen túlmenően a Bizottság megsértette a felperes védelemhez való jogát, mivel nem tette lehetővé számára, hogy érdemben kifejthesse
álláspontját olyan jelentős kérdésekre vonatkozóan, mint az új javaslat ésszerűsége, az állított tények és körülmények pontossága
és relevanciája, a Bizottság által a dömpingre és a közösségi ágazatnak okozott kárra vonatkozó megállapításai alátámasztása
érdekében végzett számítások és előadott bizonyítékok. A két rendszert alapvető különbségek jellemzik azon ténybeli elemzést
illetően, amelyeken alapulnak. E különbségek teljesen eltérő következményekhez vezettek a kínai és a vietnami gyártók esetében,
anélkül hogy a Bizottság magyarázatot adott volna arra, hogy miként jutott erre az eredményre, illetve lehetőséget adott volna
az érdekelteknek arra, hogy a védelemhez való jogukat gyakorolhassák.
A Tanács arra irányuló kísérlete, hogy arra hivatkozva enyhítse a két javaslat közötti különbségeket, hogy az elfogadott rendszer
figyelembe veszi azt a tényt, hogy csupán a meghatározott küszöbértéket túllépő behozatali mennyiség okoz kárt, azt eredményezi,
hogy kárt nem okozó behozatali mennyiségekre vetnek ki dömpingellenes vámot, amely az alaprendelet 1. cikkének (1) bekezdésébe
ütközik. Az a tény, hogy a felperes e rendszerre tekintettel észrevételeket tehetett az alaprendelet 20. cikkének (5) bekezdésében
előírt minimális tíznapos határidőnél rövidebb időn belül, egyébiránt nem hozható fel ellene, és nem orvosolja a Bizottság
által szolgáltatott információk hiányosságait. Azt a kérdést ugyanis, hogy a Bizottság megfelelő határidőt biztosított‑e a
felperes védelemhez való jogának tiszteletben tartása céljából, a Bizottság által elfogadott módszert illető változtatás jelentőségére,
valamint az új jogi és ténybeli megközelítésre vonatkozó adatok vagy magyarázatok hiányára tekintettel kell értékelni. E tekintetben
a felperes megjegyzi, hogy amikor az intézmények nem nyújtanak megfelelő magyarázatot az általuk alkalmazott módszerre és
tényértékelésre vonatkozóan, korlátozott jelentőséggel bír az a tény, hogy lehetőséget biztosítottak az észrevételek tételére,
és nem eredményezi az alaprendelet 20. cikkéből, a közösségi jog általános elveiből, vagy a WTO jogából eredő követelmények
teljesülését. Ezenfelül a Bizottság maga igen szigorú ütemtervet fogadott el, amely kizárta a végleges tájékoztató kiegészítésére
vonatkozó észrevételek megtételére nyitva álló határidő bárminemű meghosszabbítását. Ezenkívül a több hónapig tartó megbeszélés
a késleltetett vámrendszerre, és nem a véglegesen elfogadott rendszerre vonatkozott.
A felperes úgy véli, hogy a végleges tájékoztató kiegészítésének hiányosságai és a túl rövidre szabott határidő miatt nem
volt lehetősége arra, hogy ismertesse a Bizottsággal azon indokokat, amelyek miatt az elfogadott megközelítés nem megfelelő,
illetve ésszerűtlen, és az e dokumentumban szereplő javaslatot alátámasztó módszerre és számszerű adatokra vonatkozó álláspontját
sem tudta kifejteni.
Végül a felperes hozzáteszi, hogy ha megfelelő módon lehetővé tették volna számára a végleges tájékoztató kiegészítésére vonatkozó
észrevételek tételét, először is előadta volna, hogy a javasolt rendszer sérti az alaprendelet 1. cikkének (1) bekezdését,
mivel dömpingellenes vám kivetéséhez vezet olyan behozatali mennyiség tekintetében, amely nem okoz kárt, másodszor egyéni
kárküszöböt kellett volna számolni rá vonatkozóan, harmadszor a Bizottság utolsó javaslata ésszerűtlen és aránytalan, mivel
a felülvizsgált ténybeli értékelés – amelyet nem magyaráztak meg, és nem is igazoltak – azzal a „visszás hatással” járt, hogy
megváltoztatta a dömpingellenes intézkedések súlyát Kína és Vietnam között.
A Tanács – amelyet a Bizottság és a CEC támogat – vitatja a felperes érveit.
A Törvényszék álláspontja
Harmadik jogalapja keretében a felperes először is előadja, hogy az intézmények megsértették az alaprendelet 20. cikkét azzal,
hogy a Bizottság egyrészt nem közölte azokat az adatokat, amelyekre a végleges tájékoztató kiegészítésében végzett számításokat
alapította, másrészt nem biztosított az ugyanezen cikk (5) bekezdésével összhangban elegendő időt arra, hogy a felperes teljes
körű észrevételeket tehessen az új megközelítésre vonatkozóan.
Másodsorban a felperes azt állítja, hogy az intézmények sem a végleges tájékoztatóban, sem annak kiegészítésében, sem pedig
a megtámadott rendeletben nem ismertették az azon módszert igazoló okokat, amelyet a kárt nem okozó behozatali mennyiség figyelembevétele
érdekében alkalmaztak, és amely a kárkülönbözet csökkentésére irányul a kárt nem okozó behozatali mennyiség dömpingellenes
vámtól való mentesítése helyett. E körülmények sértik a felperes védelemhez való jogát és az indokolási kötelezettséget.
Előzetesen meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 20. cikke előírja az érintett felek – többek között az exportőrök – meghallgatáshoz
való joga gyakorlásának módját, amely jog a közösségi jogrend által elismert alapvető jog, és magában foglalja az azon alapvető
tényekről és megállapításokról való tájékoztatás jogát, amelyek alapján végleges dömpingellenes vám bevezetését tervezik javasolni
(lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑49/88. sz., Al‑Jubail Fertilizer kontra Tanács ügyben 1991. június 27‑én hozott ítéletének
[EBHT 1991., I‑3187. o.] 15. pontját és a Törvényszék T‑147/97. sz., Champion Stationery és társai kontra Tanács ügyben 1998.
november 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑4137. o.] 55. pontját).
E körülmények között a felperesnek az alaprendelet 20. cikke megsértésére vonatkozó érveit úgy kell értelmezni, hogy azok
a közösségi jogrend – többek között e rendelkezés – által védett védelemhez való joguk megsértésére vonatkoznak (lásd ebben
az értelemben a Törvényszék T‑88/98. sz., Kundan és Tata kontra Tanács ügyben 2002. november 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2002.,
II‑4897. o.] 131. pontját).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a dömpingellenes rendelet elfogadását megelőzően vizsgálattal érintett vállalkozásoknak
a közigazgatási eljárás során lehetőséget kell biztosítani arra, hogy kifejtsék álláspontjukat a tényállás és a hivatkozott
körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint a Bizottság által a dömpingmagatartás fennállására és az abból eredő
kárra vonatkozó állításának alátámasztására felhasznált bizonyítékokról (a Bíróság fenti 109. pontban hivatkozott Al‑Jubail
Fertilizer kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 17. pontja és a C‑458/98. P. sz., Industrie des poudres sphériques kontra
Tanács ügyben 2000. október 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑8147. o.] 99. pontja; a Törvényszék fenti 109. pontban hivatkozott
Champion Stationery és társai kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 55. pontja és a fenti 110. pontban hivatkozott Kundan
és Tata kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 132. pontja).
Ebben az összefüggésben azt is meg kell állapítani, hogy a végső nyilvánosságra hozatal hiányos jellegéből csak akkor következik
a végleges dömpingellenes vámot kivető rendelet jogellenessége, ha e mulasztás miatt az érdekelt felek nem tudták hatékonyan
megvédeni érdekeiket. Ez az eset akkor áll fenn, amikor a mulasztás az ideiglenes intézkedések során alkalmazottaktól eltérő
tényeket vagy szempontokat érint, amelyekre különös figyelemmel kell lenni a végső nyilvánosságra hozatalban az alaprendelet
20. cikkének (2) bekezdése szerint. Azonos okok miatt ugyanez az eset áll fenn, amikor a mulasztás a végleges tájékoztató
közlését követően a Bizottság vagy a Tanács által elfogadott határozatot megalapozóktól eltérő tényekre vagy szempontokra
vonatkozik, ahogy az az alaprendelet 20. cikke (4) bekezdése utolsó mondatából következik.
A jelen esetben, ahogy az a fenti 23–25. pontban szerepel, a Bizottság a végleges tájékoztatóban először azon a tényen alapuló
késleltetett vámrendszert javasolta, hogy az évi 140 millió párt meghaladó mennyiségű cipőbehozatal okozott kárt az alaprendelet
3. cikkének értelmében. Ezen értékelés egyrészt a kárt megakadályozó mennyiségi kvótarendszer 2005. január 1‑jéig való fennállásán
alapult, másrészt a Kínából 2005‑ben behozott mennyiségek számításán. E javaslat szerint dömpingellenes vámmal kell sújtani
a Kínából származó 140 millió párt meghaladó mennyiségű cipőbehozatalt. E vám a referenciaárakhoz viszonyított – a jelen esetben
23%‑os – alákínálási különbözettel azonos.
Mindazonáltal a fenti 28. és 29. pontban kifejtettek szerint a Bizottság a végleges tájékoztató kiegészítésének keretében
módosította a kár elhárításához szükséges vám kiszámítására vonatkozó javaslatát. Ezen új megközelítés szintén az alaprendelet
3. cikke értelmében kárt nem okozó behozatali mennyiség létezésén alapult. Ugyanakkor a végleges tájékoztató kiegészítése
szerint mind e kárt nem okozó behozatali mennyiség kiszámítási módja, mind e mennyiségnek a javasolt végleges vám kiszámítására
vonatkozó hatása eltért a végleges tájékoztatóban említettektől.
Különösen a végleges tájékoztató kiegészítésében a Bizottság először is arra emlékeztetett, hogy a Kínából származó behozatalra
vonatkozóan a referenciaárakhoz viszonyított alákínálási különbözet 23%‑os volt. Másodsorban megállapította, hogy a vizsgálati
időszak alatt ezen országból érkező behozatali mennyiség a két célországból származó behozatali mennyiség 38%‑át tette ki.
E százalékérték a Kínából és Vietnamból 2003‑ban érkező teljes behozatali mennyiségre alkalmazva (109 millió pár cipő) körülbelül
41,5 millió pár cipőnek felelt meg, amely mennyiséget úgy tekintettek, hogy nem okoz kárt a közösségi ágazatnak. Harmadrészt
a Bizottság úgy vélte, hogy e mennyiség a Kínából 2005‑ben érkező behozatali mennyiség 28,26%‑ának felelt meg. Végül negyedrészt
az eredetileg megállapított dömpingkülönbözetet (23%) 28,26%‑kal csökkentette, ami 16,5%‑os „súlyozott” dömpingkülönbözetet
eredményezett.
A fentiekből következik, hogy a végleges tájékoztatóban és a végleges tájékoztató kiegészítésében ismertetett módszer közötti
különbségek a következők. Először is ahelyett, hogy a kárt nem okozó éves behozatali mennyiséget a Kínából 2005‑ben érkező
behozatali mennyiségben határozta volna meg, a Bizottság ezen éves mennyiséget úgy állapította meg, hogy a 2003‑ban behozott
cipőmennyiséget – 109 millió pár – megszorozta 38%‑kal. Ez az a százalékérték, amely az ebből az országból származó behozatali
mennyiségnek a két célországból a vizsgálati időszak alatt behozott teljes cipőmennyiséghez viszonyított arányát fejezi ki.
Másodsorban ahelyett, hogy ezen éves mennyiséget – amelyet a végleges tájékoztató kiegészítésének 278–280. pontjában kárt
nem okozónak minősített – mentesítette volna a dömpingellenes vám alkalmazása alól, a Bizottság figyelembe vette e mennyiséget
a kár elhárítása mértékének csökkentése és a dömpingellenes vámnak az első importált pár cipőtől kezdve történő alkalmazása
révén.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy a Bizottság – miután az érdekelt felek megfogalmazták a végleges tájékoztatóra
vonatkozó észrevételeiket – módosította elemzését, önmagában nem jelenti a védelemhez való jog megsértését. Ugyanis amint
az az alaprendelet 20. cikke (4) bekezdésének utolsó mondatából következik, a végleges tájékoztató a Bizottság vagy a Tanács
által meghozható döntéseket nem befolyásolja. E rendelkezés csupán azt írja elő a Bizottságnak, hogy a lehető legrövidebb
időn belül hozza nyilvánosságra azokat a tényeket és szempontokat, amelyek eltérnek a végleges tájékoztatóban szereplő eredeti
elemzését alátámasztó tényektől és szempontoktól. Ugyanis ezek összefoglalása révén érthetik meg az érdekeltek azokat az okokat,
amelyek következtében az intézmények eltérő álláspontot fogadtak el.
Következésképpen annak meghatározása érdekében, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e a felperesnek az alaprendelet 20. cikke
(4) bekezdése utolsó mondatából eredő jogait, még annak ellenőrzése szükséges, hogy a Bizottság közölte‑e vele a kárra és
az annak elhárításához szükséges intézkedések mibenlétére vonatkozó új elemzés céljából elfogadott tényeket és szempontokat,
amennyiben azok eltérnek a végleges tájékoztatóban elfogadottaktól (lásd a fenti 112. pontot).
E tekintetben a Bizottság először is a végleges tájékoztató kiegészítésében kifejtette, hogy az új javaslata szerint nem szükséges
különbséget tenni az importőrök különböző kategóriái között.
Ezt követően azon adatokat illetően, amelyek alapján a Bizottság a kárkülönbözetet 23%‑ról 16,5%‑ra módosította, a felperes
tévesen állítja, hogy azokhoz nem volt hozzáférése. A fenti 115. pontban ismertetett, a kárkülönbözetnek a kárt nem okozó
behozatali mennyiségre tekintettel való módosítására vonatkozó módszer ugyanis szerepel a végleges tájékoztató kiegészítésében.
Az igaz, hogy e dokumentum nem tájékoztat a Kínából 2005‑ben érkező behozatal pontos mennyiségéről, amely lehetővé tenné annak
ellenőrzését, hogy a 28,26%‑os érték megfelel a valóságnak. Mindazonáltal tekintettel arra, hogy a Bizottság szerint a 41,5
millió pár cipő a Kínából 2005‑ben érkező behozatali mennyiség egészének 28,26%‑át képviseli, ebből az következik, hogy ez
utóbbi behozatali mennyiség 146,85 millió pár cipő volt. A felperes egyébiránt maga ismétli meg ezt a számítást 2006. augusztus
2‑i elektronikus levelében (lásd a fenti 31. pontot).
Az előző megfontolásokból következik, hogy a Bizottság a felperes tudomására hozta azt az érvelést, amelyet a kárkülönbözetnek
a kárt nem okozó behozatali mennyiségre tekintettel való kiszámítása céljából követett. A Bizottság ismertette az összes olyan
számszerű adatot is, amelyet e célból relevánsnak ítélt, így a felperes védelemhez való jogát e tekintetben nem sértette meg.
Hangsúlyozni kell azt is, hogy a felperes jogalapja – ahogyan azt a keresetlevelében kifejtette – a védelemhez való jogának,
és nem az alaprendelet 1. cikke (1) bekezdésének a megsértésére vonatkozik. Ebből következik, hogy annak eldöntését, hogy
a megtámadott rendeletben elfogadott rendszer összeegyeztethető‑e az alaprendelet 1. cikkének (1) bekezdésével, amennyiben
dömpingellenes vámot vet ki azon éves küszöbérték alatti behozatali mennyiségre, amelyet kárt nem okozónak tekintettek, nem
terjesztették a Törvényszék elé felülvizsgálat céljából.
Az előírt határidőt illetően a felek egyetértenek abban, hogy az 2006. augusztus 2‑án járt le.
A Bizottság azzal, hogy a felperesnek tíz napnál rövidebb határidőt biztosított a végleges tájékoztató kiegészítésére vonatkozó
észrevételek megtételére, megsértette az alaprendelet 20. cikkének (5) bekezdését (lásd ilyen értelemben a fenti 109. pontban
hivatkozott Champion Stationery és társai kontra Tanács ügyben hozott ítélet 80. pontját). Mindamellett ez a körülmény önmagában
nem vezet a megtámadott rendelet megsemmisítéséhez. Ugyanis azt is meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy a felperes a
törvényes határidőnél rövidebb idővel rendelkezett, olyan jellegű volt‑e, hogy konkrétan érintette a védelemhez való jogát
a szóban forgó eljárásban (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑35/01. sz., Shanghai Teraoka Electronic kontra Tanács
ügyben 2004. október 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3663. o.] 331. pontját).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes 2006. augusztus 2‑i elektronikus levelében emlékeztetett a Bizottság számításaira,
és egy eltérő eredményhez vezető, szerinte méltányos más számítási módot terjesztett elő. Ennélfogva a felperes megértette
a Bizottság érvelését, és lehetősége volt más megközelítést javasolni részére a rendelkezésre álló határidő meghosszabbításának
kérelmezése nélkül. E körülmények között meg kell állapítani, hogy lehetősége volt érdemben kifejteni álláspontját.
Ebből következően a felperes védelemhez való jogát nem sértették meg.
Azonos okok miatt el kell utasítani a felperes azon érvelését, amely a kár elhárítása mértékének kiszámítása céljából alkalmazott
módszerre vonatkozó indokolási kötelezettség megsértésén alapul. A megtámadott rendelet indokolását ugyanis többek között
a felperessel közölt információra és az általa a közigazgatási eljárás során tett észrevételekre tekintettel kell értékelni
(a Törvényszék T‑33/98. és T‑34/98. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács egyesített ügyekben 1999. december 15‑én hozott
ítéletének [EBHT 1999., II‑3837. o.] 107. pontja).
A jelen esetben a fenti 40. pontban megállapítottak szerint a megtámadott rendelet (296)‑(301) preambulumbekezdése tartalmazza
azt az értékelést, amelynek alapján a Tanács elfogadta a végül alkalmazott módszert. Következésképpen tekintettel arra a tényre,
hogy a Bizottság a felperes tudomására hozta azt az érvelést, amelyet a kárkülönbözetnek a kárt nem okozó behozatali mennyiségre
tekintettel való kiszámítása céljából követett, és ismertette vele az összes olyan számszerű adatot is, amelyet e célból relevánsnak
ítélt (lásd a fenti 119–121. pontot), meg kell állapítani, hogy a megtámadott rendeletet a jogilag megkövetelt módon indokolták
meg.
Ennélfogva a harmadik jogalapot el kell utasítani.

A negyedik jogalapról, amely a közösségi ágazatot ért kárra vonatkozó téves jogalkalmazáson és nyilvánvaló mérlegelési hibán
alapul
A felek érvei
A felperes úgy véli, hogy a kárra vonatkozó határozat nem alapul kellően hosszú szokásos behozatali időszakon, és ennélfogva
azt nem megbízható és objektív adatok alapján hozták. Tekintettel arra ugyanis, hogy a vizsgálati időszak 2004. április 1‑jétől
2005. március 31‑ig tartott, a Bizottság csupán 2005 első negyedévének alapulvételével győződött meg arról, hogy a behozatali
mennyiségnek a kvótarendszer lejártát követő növekedése döntő mértékben okozott kárt a közösségi ágazatnak. A jelentős kár
2004‑ben való fennállására utaló nyilvánvaló jelekből – amelyekre a Bizottság a végleges tájékoztató új H. címében szereplő
277. pontban hivatkozik – nem következik az, hogy 2004‑ben valóban jelentős kár következett be. Azt, hogy 2004‑ben nem következett
be jelentős kár, megerősíti a végleges tájékoztató 285. pontja, valamint az a tény, hogy a behozatali mennyiség ebben az évben
2003‑hoz képest csekély mértékben növekedett. A Tanács állításával ellentétben a mennyiségi kvótarendszer nem a dömpingelt
behozatal elleni védelmet szolgálta. Ezenkívül a 2003‑ra vonatkozó kártényezők elemzése irreleváns, mivel – amint azt a Bizottság
megállapította – ebben az időszakban nem érvényesült kárt okozó dömping.
Márpedig a 2005. év első három hónapja alkotja azon piac megnyitásának kezdeti időszakát, amelyet több mint tizenkét éven
keresztül szigorú mennyiségi kvótarendszer szabályozott. Ahogy azt a Bizottság a végleges tájékoztatóban megállapította, a
kvótarendszer lejártát követő ezen időszakot mesterségesen torzították az ezen eseményhez kapcsolódó elvárások. A megtámadott
rendelet tehát olyan, rövid időszakra vonatkozó adatokon alapul, amely a kvóták eltörléséből fakadóan nem biztosíthatott megbízható
adatokat. Ebből következik, hogy a Tanács megsértette az alaprendelet 3. cikkének (2) bekezdését.
A Tanács, amelyet a Bizottság és a CEC támogat, vitatja a felperes érveit.
A Törvényszék álláspontja
Először is meg kell állapítani, hogy a dömpingellenes vám bevezetése nem valamely korábbi magatartás szankcióját jelenti,
hanem a dömpingmagatartásból eredő tisztességtelen versennyel szembeni védelmi és védintézkedést. A vizsgálatot tehát a lehető
legnaprakészebb információk alapján kell lefolytatni, hogy meg lehessen határozni a közösségi ágazat dömpingmagatartásokkal
szembeni védelméhez megfelelő dömpingellenes vámokat (a fenti 111. pontban hivatkozott Industrie des poudres sphériques kontra
Tanács ügyben hozott ítélet 91. és 92. pontja, valamint a Törvényszék T‑138/02. sz., Nanjing Metalink kontra Tanács ügyben
2006. november 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4347. o.] 60. pontja).
Ily módon, amikor az intézmények megállapítják, hogy az addig mennyiségi korlátozásoknak alávetett termék behozott mennyisége
az említett korlátozások lejártát követően nő, a közösségi ágazatot ért kár értékelése céljából figyelembe vehetik e növekedést.
Másodsorban a Bizottságnak a végleges tájékoztató 283. pontjában szereplő értékeléséből, amely szerint a behozott termékmennyiség
nőtt a kvótarendszer lejártát követően, nem következik az, hogy az intézmények kizárólag e mennyiségi tényezőre hagyatkoztak
a kár fennállásának megállapítása érdekében.
Végül, amint az a megtámadott rendelet (162), (168)–(170), (187)–(206) és (216)–(240) preambulumbekezdéséből kitűnik, az intézmények
a kár és az okozati összefüggés szempontjából több olyan tényezőt figyelembe vettek, amelyek nemcsak a vizsgálati időszak
utolsó negyedévére, hanem az érintett időszakra is vonatkoztak.
Ebből következik, hogy a negyedik jogalapot szintén el kell utasítani.
E körülményekre tekintettel a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell őt a költségek
viselésére.
Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑a harmadik bekezdésének megfelelően a Bizottság és a CEC maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Foshan City Nanhai Golden Step Industrial Co., Ltd maga viseli saját költségeit, valamint az Európai Unió Tanácsa részéről
felmerült költségeket.
3)
Az Európai Bizottság és a Confédération européenne de l’industrie de la chaussure (CEC) maguk viselik saját költségeiket.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. március 4‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A jogvita előzményei és a megtámadott rendelet
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
Az első jogalapról, amely az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése c) pontjának, valamint a dömpingkülönbözet kiszámítását illetően
a védelemhez való jognak a megsértésén alapul
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
– Az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése c) pontjának állítólagos megsértéséről
– A védelemhez való jog állítólagos megsértéséről
A második jogalapról, amely az alaprendelet 3. cikkének megsértésén alapul
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A harmadik jogalapról, amely az alaprendelet 20. cikkének, a védelemhez való jognak és az indokolási kötelezettségnek a megsértésén
alapul
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A negyedik jogalapról, amely a közösségi ágazatot ért kárra vonatkozó téves jogalkalmazáson és nyilvánvaló mérlegelési hibán
alapul
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: angol.