CELEX: 62006CJ0195
Palvelujen tarjoamisen vapaus
Televisiolähetystoiminta
Direktiivit 89/552/ETY ja 97/36/EY
Käsitteet "teleostoslähetys" ja "televisiomainonta"
Kilpailu, jossa on palkinto

Ennakkoratkaisupyyntö koskee televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten
yhteensovittamisesta 3.10.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/552/ETY (EYVL L 298, s. 23), sellaisena kuin se on muutettuna
30.6.1997 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 97/36/EY (EYVL L 202, s. 60; jäljempänä direktiivi 89/552),
tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Kommunikationsbehörde Austria (KommAustria) (Itävallan viestintäviranomainen,
jäljempänä KommAustria) ja Österreichischer Rundfunk (ORF) (jäljempänä ORF) ja joka koskee sitä, onko ORF:n lähettämän ”Quiz-Express”-nimisen
lähetyksen yhteydessä järjestetty kilpailu, jossa on palkinto, luokiteltava ”teleostoslähetykseksi” tai ”televisiomainonnaksi”.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 89/552 13. perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”tässä direktiivissä säädetään vähimmäissäännöt televisio-ohjelmien lähettämisen vapauden takaamiseksi; – –”
Saman direktiivin 27. perustelukappale kuuluu seuraavasti:
”sen varmistamiseksi, että televisionkatsojien etuja kuluttajina suojellaan täysin ja asianmukaisesti, on välttämätöntä, että
televisiomainonnalle asetetaan tietyt vähimmäissäännöt ja -vaatimukset ja että jäsenvaltioilla on oikeus antaa tarkempia tai
tiukempia sääntöjä ja tietyissä olosuhteissa asettaa eri ehtoja lainkäyttövaltaansa kuuluvien televisiolähetystoiminnan harjoittajien
osalta;”
Direktiivin 89/552 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
– –
c)      ’televisiomainonnalla’ kaikenlaista kauppaan, liike-elämään tai ammattitoimintaan liittyvää ilmoitusta, jonka julkinen tai
yksityinen yritys lähettää joko maksua tai muuta vastiketta vastaan tai omiin myynninedistämistarkoituksiinsa edistääkseen
tavaroiden tai palvelujen, mukaan lukien kiinteä omaisuus tai oikeudet ja sitoumukset, toimittamista maksua vastaan
– –
f)      ’teleostoslähetyksillä’ suoria tarjouksia sisältäviä, yleisölle suunnattuja televisiolähetyksiä tuotteiden tai palvelujen,
mukaan lukien kiinteä omaisuus, oikeudet ja sitoumukset, toimittamiseksi maksua vastaan.”
Direktiivin 89/552 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Televisiomainonnan ja teleostoslähetysten on oltava helposti tunnistettavissa, ja ne on pidettävä selvästi erillään muista
ohjelmapalveluista optisin ja/tai akustisin keinoin.
2.      Yksittäiset mainokset ja teleostosesitykset ovat sallittuja vain poikkeuksellisesti.
3.      Mainonnassa ja teleostoslähetyksissä ei saa käyttää alitajunnan kautta vaikuttavaa tekniikkaa.
4.      Piilomainonta ja piiloteleostoslähetykset ovat kiellettyjä.”
Saman direktiivin 18 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1.      Teleostosesitysten, mainosten ja muiden mainonnan muotojen lähetysajan osuus, 18 a artiklassa tarkoitettuja teleostoslähetyksille
varattuja ohjelmapaikkoja lukuun ottamatta, ei saa olla yli 20 prosenttia päivittäisestä lähetysajasta. Mainosten lähetysaika
ei saa olla yli 15 prosenttia päivittäisestä lähetysajasta.
2.      Mainosten ja teleostosesitysten osuus yhtä tasatuntien välistä tuntia kohti ei saa olla yli 20 prosenttia
3.      Tässä artiklassa mainontaan ei lueta
–        lähetystoiminnan harjoittajan omia ohjelmia ja näihin suoraan liittyviä oheistuotteita koskevia kuulutuksia,
–        virallisia tiedotuksia eikä korvauksetta lähetettäviä hyväntekeväisyysvetoomuksia.”

Kansallinen lainsäädäntö
Direktiivi 89/552 on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä Itävallan liittovaltion yleisradiolailla (Bundesgesetz über
den Österreichischen Rundfunk; BGBl. I, 83/2001; jäljempänä ORF-Gesetz).
ORF-Gesetzin 13 §:n 1–3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1. [ORF] voi radio- ja televisio-ohjelmistonsa puitteissa myöntää maksua vastaan lähetysaikaa kaupallisille mainoksille.
Kaupallisia mainoksia ovat kaikenlaiset kauppaan, liike-elämään tai ammattitoimintaan liittyvät ilmoitukset, jotka lähetetään
joko maksua tai muuta vastiketta vastaan tai omiin myynninedistämistarkoituksiin, kun tarkoituksena on edistää tavaroiden
tai palvelujen, mukaan lukien kiinteä omaisuus tai oikeudet ja sitoumukset, toimittamista maksua vastaan.
2. [ORF] ei saa myöntää lähetysaikaa yleisölle suunnatuille suorille tarjouksille tavaroiden tai palvelujen, mukaan lukien
kiinteä omaisuus tai oikeudet ja sitoumukset, toimittamiseksi maksua vastaan (teleostoslähetykset).
3. Mainonnan on oltava helposti tunnistettavissa mainonnaksi. Se on pidettävä selvästi erillään muista ohjelmapalveluista
optisin tai akustisin keinoin.”
KommAustrian ja Bundeskommunikationssenatin perustamisesta annetun liittovaltion lain (Bundesgesetz über die Einrichtung einer
Kommunikationsbehörde Austria und eines Bundeskommunikationssenates) (BGBl. I, 32/2001; jäljempänä KOG) 11 §:ssä, sellaisena
kuin se oli voimassa tosiseikkojen tapahtuma-aikana, säädetään seuraavaa:
”1. Bundeskanzleramtin yhteyteen perustetaan Bundeskommunikationssenat valvomaan [KommAustrian] päätöksiä ja harjoittamaan
[ORF:iin] kohdistuvaa laillisuusvalvontaa.
2.      Bundeskommunikationssenat ratkaisee ylimpänä oikeusasteena
–      kanteet, jotka on nostettu KommAustrian päätöksistä, lukuun ottamatta kanteita rikoksista hallinnon alalla,
–      valitukset, hakemukset ja hallintorikkomusmenettelyt, jotka perustuvat ORF-Gesetzin säännöksiin.
3.      Bundeskommunikationssenatin päätöksiä ei voida kumota tai muuttaa hallintomenettelyssä. Bundeskommunikationssenatin päätöksistä
voidaan valittaa Verwaltungsgerichtshofiin.
– –”
KOG:n 11 a §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Bundeskommunikationssenatin on tehtävä ratkaisu KommAustrian ilmoituksesta, joka koskee ORF-Gesetzin 13–17 §:n sekä 9
§:n 4 momentin ja 18 §:n rikkomista, sikäli kuin viimeksi mainitut säännökset liittyvät ORF-Gesetzin 13–17 §:n yksittäisiin
säännöksiin. Bundeskommunikationssenat voi tässä yhteydessä kuulla KommAustriaa.
– –”
KOG:n 12 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Bundeskommunikationssenat koostuu viidestä jäsenestä, joista kolmen on oltava tuomareita. Bundeskommunikationssenatin
jäsenet ovat tehtäviään suorittaessaan riippumattomia, eivätkä heitä sido mitkään ohjeet tai määräykset. Bundeskommunikationssenat
valitsee tuomarijäsentensä keskuudesta puheenjohtajan ja varapuheenjohtajan.
2. Bundeskommunikationssenatin jäsenet nimittää liittovaltion presidentti liittovaltion hallituksen esityksestä kuudeksi vuodeksi.
Jokaiselle jäsenelle asetetaan varajäsen, joka toimii jäsenen sijasta tämän ollessa estynyt.
– –”
Liittovaltion perustuslain (Bundesverfassungsgesetz) 20 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos liittovaltion tai osavaltion lailla perustetaan ylimmän oikeusasteen päätöksentekoelimeksi kollegiaalinen viranomainen,
jonka päätöksiä ei lain mukaan voida kumota tai muuttaa hallintomenettelyssä ja johon kuuluu vähintään yksi tuomari, myöskään
tämän kollegiaalisen viranomaisen muita jäseniä eivät sido mitkään ohjeet heidän suorittaessaan tehtäviään.”

Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
Alustavan menettelyn päätyttyä KommAustria teki 20.5.2005 päivätyllä kirjeellä Bundeskommunikationssenatille ilmoituksen siitä,
että ORF oli rikkonut ORF-Gesetzin 13 §:n 2 momenttia. KommAustria väitti, että ORF:n lähettämän ”Quiz-Express”-nimisen lähetyksen
yhteydessä myönnettiin mainitun artiklan vastaisesti lähetysaikaa teleostoslähetykselle.
Edellä mainitussa lähetyksessä juontaja esittää yleisölle tarjouksen osallistua ruudussa näkyvän lisämaksullisen puhelinnumeron
välityksellä kilpailuun, jossa on palkinto, soittamalla kyseiseen numeroon, mistä on suoritettava 0,70 euron korvaus puhelinoperaattorille,
joka on sopimussuhteessa ORF:n kanssa. Kilpailu jakautuu kahteen osaan: ensimmäinen osa perustuu sattumaan, sillä lähetykseen
päästäkseen on satuttava tiettyyn puhelinlinjaan, ja toisessa osassa valittu televisionkatsoja vastaa kysymykseen lähetyksessä.
Soittajat, jotka eivät pääse lähetykseen, osallistuvat ”viikkopalkinnon” arvontaan.
Tutkittuaan KommAustrian esittämät väitteet Bundeskommunikationssenat katsoi, että kuvatunlainen lähetys voitaisiin mahdollisesti
luokitella ”teleostoslähetykseksi”. Se totesi, että sen on täyttä harkintavaltaansa käyttäen selvitettävä, loukattiinko kyseisessä
lähetyksessä tai osassa sitä esitetyillä ilmoituksilla muita ORF-Gesetzin säännöksiä, kuten erityisesti mainontaa koskevia
säännöksiä. Se katsoi kuitenkin myös, että koska sovellettavilla kansallisilla säännöksillä on pantu täytäntöön direktiivi
89/552, niitä on tulkittava kyseisen direktiivin valossa.
Tässä tilanteessa Bundeskommunikationssenat päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko – – direktiivin 89/552 – – 1 artiklan f alakohtaa tulkittava siten, että ’teleostoslähetyksillä’ tarkoitetaan myös lähetyksiä
tai lähetysten osia, joissa televisiolähetystoiminnan harjoittaja tarjoaa katsojille mahdollisuuden osallistua tämän lähetystoiminnan
harjoittajan järjestämään kilpailuun, jossa on palkinto, soittamalla välittömästi lisämaksulliseen puhelinnumeroon eli näin
ollen maksua vastaan?
2)      Mikäli tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, onko – – direktiivin 89/552 – – 1 artiklan c alakohtaa tulkittava siten, että
’televisiomainonnalla’ tarkoitetaan myös kaikkia lähetyksissä tai lähetysten osissa esitettäviä ilmoituksia, joilla televisiolähetystoiminnan
harjoittaja tarjoaa katsojille mahdollisuuden osallistua tämän lähetystoiminnan harjoittajan järjestämään kilpailuun, jossa
on palkinto, soittamalla välittömästi lisämaksulliseen puhelinnumeroon eli näin ollen maksua vastaan?”

Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
Aluksi on selvitettävä, onko Bundeskommunikationssenat EY 234 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin ja voidaanko sen esittämät
kysymykset näin ollen ottaa tutkittavaksi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko ennakkoratkaisua pyytävä elin EY 234 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin,
mikä on pelkästään yhteisön oikeuden perusteella ratkaistava kysymys, yhteisöjen tuomioistuin ottaa huomioon useita seikkoja,
joita ovat muun muassa toimielimen lakisääteisyys, pysyvyys, sen tuomiovallan pakottavuus, menettelyn kontradiktorisuus, toimiminen
oikeussääntöjen soveltajana ja riippumattomuus (ks. mm. asia C-53/03, Syfait ym., tuomio 31.5.2005, Kok. 2005, s. I-4609,
29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-246/05, Häupl, tuomio 14.6.2007, 16 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tältä osin on todettava yhtäältä, että KOG:n 11, 11 a ja 12 §:n säännöksistä ilmenee kiistatta, että Bundeskommunikationssenat
täyttää edellytykset, jotka koskevat elimen lakisääteisyyttä, sen tuomiovallan pakottavuutta, pysyvyyttä, menettelyn kontradiktorisuutta
ja toimimista oikeussääntöjen soveltajana.
Toisaalta on todettava, että KOG:n 12 §:n säännöksillä, luettuna yhdessä Bundesverfassungsgesetzin 20 §:n 2 momentin kanssa,
taataan Bundeskommunikationssenatin riippumattomuus.
Edellä esitetyillä perusteilla Bundeskommunikationssenatia on pidettävä EY 234 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena ja
täten sen esittämät kysymykset on otettava tutkittavaksi.

Asiakysymys
Kysymyksillään, joita on syytä tarkastella yhdessä, kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 89/552 1 artiklaa
tulkittava siten, että siinä esitetyn teleostoslähetyksen tai mahdollisesti televisiomainonnan määritelmän piiriin kuuluu
lähetys tai lähetyksen osa, jossa itse televisiolähetystoiminnan harjoittaja tarjoaa katsojille mahdollisuuden osallistua
kilpailuun, jossa on palkinto, soittamalla välittömästi lisämaksulliseen puhelinnumeroon eli näin ollen maksua vastaan.
On muistutettava, että sekä yhteisön oikeuden yhdenmukainen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että yhteisön
oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön
ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko yhteisössä itsenäisesti ja yhdenmukaisesti ja että tässä
tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä (ks. mm. asia 327/82,
Ekro, tuomio 18.1.1984, Kok. 1984, s. 107, 11 kohta; asia C‑287/98, Linster, tuomio 19.9.2000, Kok. 2000, s. I‑6917, 43 kohta;
asia C‑170/03, Feron, tuomio 17.3.2005, Kok. 2005, s. I‑2299, 26 kohta ja asia C-316/05, Nokia, tuomio 14.12.2006, Kok. 2006,
s. I-12083, 21 kohta).
Niinpä sitä, minkälaisen ulottuvuuden yhteisön lainsäätäjä on halunnut antaa direktiivin 89/552 1 artiklassa tarkoitettujen
televisiomainonnan ja teleostoslähetyksen käsitteille, on arvioitava säännöksen asiayhteyden ja kyseisellä lainsäädännöllä
tavoitellun päämäärän valossa.
Kuten direktiivin 89/552 27. perustelukappaleesta ilmenee, yhteisön lainsäätäjä on halunnut varmistaa, että televisionkatsojien
etuja kuluttajina suojellaan täysin ja asianmukaisesti, ja asettanut erilaisille myynninedistämiskeinoille kuten televisiomainonnalle,
teleostoslähetyksille ja sponsoroinnille tiettyjä vähimmäissääntöjä ja kriteereitä.
Tässä valossa direktiivin 89/552 IV luvun säännökset, joissa määritellään nämä säännöt ja kriteerit, ovat – kuten julkisasiamies
korostaa ratkaisuehdotuksensa 76 kohdassa – osoitus yhteisön lainsäätäjän tahdosta erottaa nämä myynninedistämistoimet muusta
lähetetystä ohjelmatoiminnasta, saattaa ne sellaiseen muotoon, että televisionkatsojat tunnistavat ne epäilyksettä, ja rajoittaa
niiden lähetysaikaa. Niinpä televisionkatsojien suojelu kuluttajina liialliselta mainonnalta muodostaa direktiivin 89/552
päämäärän merkittävän osatekijän (ks. vastaavasti asia C-245/01, RTL Television, tuomio 23.10.2003, Kok. 2003, s. I-12489,
64 kohta).
Tämän päämäärän saavuttamiseksi direktiivin 89/552 1 artiklassa määritellään muun muassa televisiomainonnan ja teleostoslähetyksen
käsitteet. Näiden käsitteiden ulottuvuutta on siten arvioitava mainitun päämäärän valossa.
Kansallisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin vastaamiseksi yhteisöjen tuomioistuimen on näin ollen tarkistettava, onko
pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lähetys niiden kriteereiden mukainen, joita yhteisön lainsäätäjä on käyttänyt määritellessään
mainitut käsitteet.
Ensinnäkin on todettava niiden kriteereiden soveltamisen osalta, joita direktiivin 89/552 1 artiklan f alakohdassa on käytetty
teleostoslähetyksen määrittelemiseksi, että tämän tuomion 15 kohdassa kuvatussa nyt kyseessä olevassa lähetyksessä televisiolähetystoiminnan
harjoittaja lähettää välittömästi yleisölle tarjouksen, joka mahdollistaa yleisön osallistuvan kilpailuun maksamalla puhelumaksu.
On selvää, että nyt esillä olevassa asiassa tämän puhelun hinta ylittää tavanomaisen tariffin. Lisäksi asiassa ei ole kiistetty
sitä, että puhelinoperaattori suorittaa osan puhelun hinnasta kilpailun lähettävälle televisiolähetystoiminnan harjoittajalle.
Niinpä soittamalla ruudussa näkyvään lisämaksulliseen numeroon televisionkatsoja, joka myötävaikuttaa kyseisen kilpailun rahoittamiseen
ja näin ollen lähetystoiminnan harjoittajan tulojen kertymiseen, osallistuu viimeksi mainitun tarjoamaan toimintaan maksua
vastaan.
Lisäksi palvelujen tarjoaminen voi muodostua toiminnasta, jossa käyttäjät voivat osallistua korvausta vastaan kilpailuun,
jossa on palkinto (ks. vastaavasti arpajaisten järjestämisen osalta asia C-275/92, Schindler, tuomio 24.3.1994, Kok. 1994,
s. I-1039, Kok. Ep. XV, s. I-79, 25 kohta; raha-automaattien käytettäväksi tarjoamisen osalta asia C-124/97, Läärä ym., tuomio
21.9.1999, Kok. 1999, s. I-6067, 27 kohta ja onnen- tai rahapelien tarjoamisen osalta asia C-6/01, Anomar ym., tuomio 11.9.2003,
Kok. 2003, s. I-8621, 56 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa televisionkatsojille tarjotaan välittömästi lähetyksen kuluessa mahdollisuus osallistua onnenpeliin
esittämällä heille tiedot, jotka ovat tarpeen yhteyden ottamiseksi ohjelman juontajaan ja lähetykseen pääsemiseksi tai vaihtoehtoisesti
viikoittaiseen arvontaan osallistumiseksi. Juontajan kehotettua televisionkatsojaa osallistumaan lähetyksen kilpailuun viimeksi
mainittu hyväksyy tarjouksen soittamalla ruudussa esitettyyn lisämaksulliseen numeroon. Heti, kun ORF:n edustaja vastaa televisionkatsojalle,
maksumenettely käynnistyy ja puhelun normaalia korkeampi hinta veloitetaan televisionkatsojan puhelinlaskussa, ja kyseinen
katsoja valitsee tällöin suorassa lähetyksessä kilpailemisen tai vaihtoehtoisesti saa oikeuden osallistua myöhemmin järjestettävään
arvontaan.
Kyseessä oleva televisionkatsoja hyväksyy siis tarjouksen osallistua kilpailuun toiveenaan voittaa siitä jotain. Tässä tilanteessa
televisiolähetystoiminnan harjoittajan voidaan katsoa tarjoavan korvausta vastaan televisionkatsojan käytettäväksi palvelun
sallimalla tämän osallistua kilpailuun, jossa on palkinto.
Tästä huolimatta kyseessä olevan kilpailun luokitteleminen direktiivin 89/552 1 artiklan f alakohdassa tarkoitetuksi teleostoslähetykseksi
edellyttää kuitenkin vielä sen selvittämistä, muodostaako mainittu lähetys tai osa sitä, kun otetaan huomioon itse lähetyksen
ominaispiirteet, todellisen palvelua koskevan tarjouksen. Tältä osin kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa arviointi
kaikista pääasiassa kyseessä olevista tosiseikoista.
Niinpä kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on edellä mainitussa arvioinnissa ottaa huomioon kilpailun sisältävän lähetyksen
päämäärä, kilpailun merkitys lähetyksessä kokonaisuudessaan, arvioituna ajallisesti ja suhteessa sen oletettuun taloudelliseen
vaikutukseen verrattuna ohjelman arvioituun tuottoon, ja osallistujille esitettävien kysymysten luonne.
On lisättävä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kilpailu voi olla direktiivin 89/552 1 artiklan f alakohdassa tarkoitettu
teleostoslähetys vain, jos mainittu kilpailu on todellista, itsenäistä ja taloudellisena toimintana harjoitettavaa palvelujen
tarjoamista, eikä kyseessä ole pelkkä viihteen tarjoaminen lähetyksen kuluessa (ks. analogisesti julkaisun sisältämästä kilpailusta,
jossa on palkinto, asia C-368/95, Familiapress, tuomio 26.6.1997, Kok. 1997, s. I-3689, 23 kohta).
Ei nimittäin ole mahdotonta, että kun otetaan huomioon kilpailun sisältävän lähetyksen luonne, televisiolähetystoiminnan harjoittajan
aikomuksena on yksinkertaisesti ollut tehdä lähetyksestä vuorovaikutteinen ilman, että sen aikomuksena on ollut tehdä varsinaista
palveluja koskevaa tarjousta rahapelien alalla, erityisesti jos viihdeohjelman ajasta ja sisällöstä ainoastaan vähäinen osa
koostuu kyseisestä kilpailusta eikä se tästä syystä muuta ohjelman luonnetta ja jos osallistujille esitettävät kysymykset
eivät ole yhteydessä kauppaan, liike-elämään tai ammattitoimintaan liittyvien tavaroiden tai palvelujen myynninedistämiseen.
Tilanne on näin myös, jos kilpailun oletettu taloudellinen merkitys osoittautuu täysin oheisluonteiseksi verrattuna ohjelman
taloudelliseen merkitykseen kokonaisuudessaan.
Mitä toiseksi tulee niiden kriteereiden soveltamiseen, jotka direktiivin 89/552 1 artiklan c alakohdassa on valittu televisiomainonnan
määrittelemiseksi, on selvitettävä, muodostaako pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa lähetyksessä televisionkatsojille esitetty
kehotus osallistua maksua vastaan kilpailuun, jossa on palkinto, soittamalla lisämaksulliseen numeroon kauppaan liittyvän
ilmoituksen, jonka yritys lähettää omiin myynninedistämistarkoituksiinsa edistääkseen tavaroiden tai palvelujen toimittamista.
Kansallinen tuomioistuin pohtii kysymystä pääasiassa kyseessä olevan lähetyksen tai sen osan sisältämän ilmoituksen luokittelemisesta
”televisiomainonnaksi” ainoastaan sitä tilannetta silmällä pitäen, että sitä ei pidetä teleostoslähetyksenä. Kun otetaan huomioon
tämän tuomion 33–38 kohdassa esitetyt perustelut, joista ilmenee, että todellisen palveluja koskevan tarjouksen puuttuessa
kyse ei voi olla teleostoslähetyksestä, on katsottava, että tutkinnan kohteena oleva ilmoitus on osa viihdeohjelmaa.
Koska direktiivin 89/552 1 artiklan c alakohta koskee kaikenlaisia televisioituja ilmoituksia, on niin ikään todettava, että
kansallisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen annettava vastaus edellyttää sitä, että lähetyksen tai sen osan kaikki osatekijät
otetaan huomioon sen määrittämiseksi, ilmeneekö näistä osatekijöistä aikomus lähettää televisionkatsojille televisiomainos.
Tätä arviointia ei täten ole syytä rajata ainoastaan sen viestin muotoon, joka muodostuu ruudussa esitettävästä lisämaksullisesta
puhelinnumerosta, joka mahdollistaa kilpailuun osallistumisen.
Tältä osin ei voida kiistää sitä, että televisiolähetystoiminnan harjoittaja pyrkii tällä viestillä edistämään kyseessä olevan
lähetyksen suosiota siten, että se kannustaa televisionkatsojia seuraamaan sitä tekemällä lähetyksestä houkuttelevamman siihen
liittyvällä mahdollisuudella osallistua kilpailuun, josta on mahdollista voittaa palkinto. Yleisesti ottaen kaikki televisiolähetystoiminnan
harjoittajat pyrkivät kuitenkin tekemään houkuttelevia kaikista niistä televisiolähetyksistä, joita ne voivat lähettää. Tästä
ei voida päätellä, että kaikenlaiset ilmoitukset, joilla pyritään vahvistamaan tätä houkuttelevuutta, ovat televisiomainintaa.
Niinpä on selvitettävä, onko tämä erityinen ilmoitusmuoto, jolla kehotetaan osallistumaan kilpailuun, jossa on palkinto, ominaispiirteiltään
sellainen, että sitä voidaan pitää televisiomainontana.
On todettava, että esillä olevalla ilmoituksella ja kilpailulla, johon ilmoituksella mahdollisesti annetaan pääsy, pyritään
saamaan televisionkatsoja osallistumaan välittömästi lähetyksen sisältöön. Mainittu ilmoitus on erottamaton osa lähetystä,
eikä sen tarkoituksena lähtökohtaisesti ole itsessään kehua, kuinka mielenkiintoinen lähetys on.
Sisältönsä puolesta kilpailu voisi kuitenkin koostua lähetystoiminnan harjoittajan ohjelmien ansioiden välillisestä edistämisestä
varsinkin, jos kilpailijoille esitettävät kysymykset koskevat hänen tietämystään muista kyseisen lähetystoiminnan harjoittajan
lähetyksistä ja näin ollen ovat omiaan kannustamaan mahdollisia kilpailijoita seuraamaan näitä lähetyksiä. Tilanne olisi näin
myös, jos palkinnot koostuvat johdannaistuotteista, joita käytetään mainittujen ohjelmien myynninedistämiseen, kuten videotallenteista.
Tällaisessa tilanteessa lähetyksen tai sen osan välittämää ilmoitusta voitaisiin pitää omiin myynninedistämistarkoituksiin
toteutettuna televisiomainontana. Ilmoitusta voitaisiin pitää televisiomainontana myös, jos palkinnoksi tarjottavat tavarat
ja palvelut esitetään sillä tavoin tai niihin kohdistuu sellaisia myynninedistämistoimia, että tällä pyritään kannustamaan
televisionkatsojia hankkimaan kyseisiä tavaroita ja palveluja.
On todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen käytettävissä olevien tietojen perusteella ei ole mahdollista arvioida sitä,
onko tilanne näin pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen lähetyksen tai sen osan kohdalla. Tämän arvioinnin suorittaminen on
kansallisen tuomioistuimen tehtävä.
Edellä esitetyillä perusteilla esitettyihin kysymyksiin on vastattava niin, että direktiivin 89/552 1 artiklaa on tulkittava
siten, että lähetys tai lähetyksen osa, joissa televisiolähetystoiminnan harjoittaja tarjoaa televisionkatsojille mahdollisuuden
osallistua kilpailuun, jossa on palkinto, soittamalla välittömästi lisämaksulliseen puhelinnumeroon eli näin ollen maksua
vastaan,
–        kuuluu mainitun 1 artiklan f alakohdassa teleostoslähetykselle annetun määritelmän piiriin, jos mainittu lähetys tai osa sitä
on todellinen palvelua koskeva tarjous, kun otetaan huomioon kilpailun sisältävän lähetyksen päämäärä, kilpailun merkitys
lähetyksessä kokonaisuudessaan, arvioituna ajallisesti ja suhteessa sen oletettuun taloudelliseen vaikutukseen verrattuna
ohjelman arvioituun tuottoon, ja osallistujille esitettävien kysymysten luonne
–        kuuluu mainitun 1 artiklan c alakohdassa televisiomainonnalle annetun määritelmän piiriin, jos kilpailu päämääränsä ja sisältönsä
sekä niiden olosuhteiden, joiden valossa palkinnot esitetään, johdosta sisältää ilmoituksen, jolla pyritään kannustamaan televisionkatsojia
hankkimaan palkintona olevia tavaroita ja palveluja tai omien myynninedistämistarkoitusten mukaisesti edistämään välillisesti
kyseessä olevan lähetystoiminnan harjoittajan ohjelmien ansioita.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 3.10.1989
annetun neuvoston direktiivin 89/552/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 30.6.1997 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivillä 97/36/EY, 1 artiklaa on tulkittava siten, että lähetys tai lähetyksen osa, joissa televisiolähetystoiminnan
harjoittaja tarjoaa televisionkatsojille mahdollisuuden osallistua kilpailuun soittamalla välittömästi lisämaksulliseen puhelinnumeroon
eli näin ollen maksua vastaan,
–
kuuluu mainitun 1 artiklan f alakohdassa teleostoslähetykselle annetun määritelmän piiriin, jos mainittu lähetys tai osa sitä
on todellinen palvelua koskeva tarjous, kun otetaan huomioon kilpailun sisältävän lähetyksen päämäärä, kilpailun merkitys
lähetyksessä kokonaisuudessaan, arvioituna ajallisesti ja suhteessa sen oletettuun taloudelliseen vaikutukseen verrattuna
ohjelman arvioituun tuottoon, ja osallistujille esitettävien kysymysten luonne
–
kuuluu mainitun artiklan c alakohdassa televisiomainonnalle annetun määritelmän piiriin, jos kilpailu päämääränsä ja sisältönsä
sekä niiden olosuhteiden, joiden valossa palkinnot esitetään, johdosta sisältää ilmoituksen, jolla pyritään kannustamaan televisionkatsojia
hankkimaan palkintona olevia tavaroita ja palveluja tai omien myynninedistämistarkoitusten mukaisesti edistämään välillisesti
kyseessä olevan lähetystoiminnan harjoittajan ohjelmien ansioita.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.