CELEX: 62002CJ0099
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Valtiontuki
EY 88 artiklan 2 kohdan toinen alakohta
Yhteismarkkinoille soveltumattomat tuet
Velvollisuus periä tuet takaisin
Täytäntöönpanon täydellinen mahdottomuus

Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY 88 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 15.3.2002 ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut
työllisyyden edistämiseen tähtäävistä Italian tukitoimenpiteistä 11 päivänä toukokuuta 1999 tehdyn komission päätöksen 2000/128/EY
(EYVL 2000, L 42, s. 1), joka annettiin tiedoksi 4.6.1999, 3 ja 4 artiklan sekä EY:n perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan,
koska se ei ole säädetyssä määräajassa ryhtynyt kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin periäkseen tuensaajilta takaisin tällä
päätöksellä yhteismarkkinoille soveltumattomiksi katsotut tuet tai ei ole ainakaan ilmoittanut, mitä toimenpiteitä se on toteuttanut.
Päätös 2000/128/EY ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio teki 11.5.1999 päätöksen 2000/128, jonka 1–4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1 artikla
1.

Italian marraskuusta 1995 alkaen sääntöjenvastaisesti myöntämä tuki työntekijöiden palvelukseen ottamiseksi koulutus- ja työsopimuksilla,
joista säädetään laeilla 863/84, 407/90, 169/91 ja 451/94, soveltuu yhteismarkkinoille ja on ETA-sopimuksen määräysten mukaista
sillä edellytyksellä, että se koskee:
–
uusien työpaikkojen luomista tuensaajayritykseen sellaisille työntekijöille, jotka eivät tätä ennen olleet saaneet työtä tai
jotka olivat menettäneet edellisen työpaikkansa, työllisyystukien suuntaviivoissa tarkoitetussa merkityksessä,
–
sellaisten työntekijöiden työllistämistä, joilla on erityisiä vaikeuksia päästä työmarkkinoille tai palata sinne. Tässä päätöksessä
tarkoitetaan ’työntekijöillä, joilla on erityisiä vaikeuksia päästä työmarkkinoille tai palata sinne’ alle 25-vuotiaita nuoria,
enintään 29-vuotiaita korkea-asteen tutkinnon suorittaneita henkilöitä ja pitkäaikaistyöttömiä eli henkilöitä, jotka ovat
olleet työttöminä vähintään vuoden.
2.

Koulutus- ja työsopimuksia varten myönnetty tuki, jonka yhteydessä ei ole noudatettu 1 kohdassa mainittuja edellytyksiä, ei
sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
1.

Tuki, jonka Italia on myöntänyt lain 196/97 15 artiklan nojalla koulutus- ja työsopimusten muuttamiseen toistaiseksi voimassa
oleviksi sopimuksiksi, soveltuu yhteismarkkinoille ja on ETA-sopimuksen määräysten mukaista, jos se täyttää työpaikkojen nettoluomista
koskevan edellytyksen sellaisena kuin se on määritelty työllisyystukea koskevissa yhteisön suuntaviivoissa.
Yritysten henkilöstömäärä lasketaan niiden työpaikkojen nettomäärän mukaan, jotka on muutettu olemaan voimassa toistaiseksi
ja jotka on perustettu määräaikaisella työsopimuksella tai eivät muutoin ole luonteeltaan pysyviä.
2.

Tuki, joka on myönnetty koulutus- ja työsopimusten muuttamiseen toistaiseksi voimassa oleviksi työsopimuksiksi ja joka ei
täytä 1 kohdassa mainittua edellytystä, ei sovellu yhteismarkkinoille.
3 artikla
Italia toteuttaa kaikki tarvittavat toimet, jotta tuensaajilta voidaan periä takaisin sääntöjenvastaisesti myönnetty tuki,
joka ei täytä 1 ja 2 artiklassa säädettyjä edellytyksiä.
Tuki peritään takaisin Italian lainsäädännön mukaisten menettelyjen ja säädösten mukaisesti. Lisäksi siitä on maksettava korkoa
tuen myöntämispäivästä sen takaisinmaksupäivään asti; korko lasketaan aluetukien nettoavustusekvivalenttien laskemisessa tuen
myöntämisajankohtana käytetyn viitekoron mukaan.
4 artikla
Italia ilmoittaa komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta, mitä toimenpiteitä se on toteuttanut
päätöstä noudattaakseen.”
Italian tasavalta on yhteisöjen tuomioistuimeen 13.8.1999 toimittamallaan kanteella vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta EY 230 artiklan
ensimmäisen kohdan nojalla kumoamaan päätöksen 2000/128 tai toissijaisesti kumoamaan tämän päätöksen siltä osin, kuin siinä
määrätään yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen takaisinperimisestä.
Komissio on 28.10.1999 pyytänyt Italian viranomaisia toimittamaan sille tiedot niistä toimenpiteistä, joihin päätöksen 2000/128
täytäntöönpanemiseksi oli ryhdytty. Tämän pyynnön jälkeen komission ja Italian tasavallan välillä käytiin kirjeenvaihtoa,
jossa viimeksi mainittu selvitti kyseisen päätöksen täytäntöönpanon äärimmäistä monitahoisuutta, ja järjestettiin Roomassa
(Italia) 27.3.2000 tapaaminen työ- ja sosiaaliministerin ja kilpailuasioista vastaavan komission jäsenen välillä.
Komissio sai 19.4.2001 vielä Italian viranomaisilta viimeisen kirjeen, jossa sille ilmoitettiin, että toimivaltaisten viranomaisten
yksiköt olivat 1.2.2001 pitäneet kokouksen määrittääkseen ne suuntaviivat, joihin perusteettomasti maksettujen tukien takaisinperintämenettelyn
piti perustua, ja että niiden takaisinperintään liittyvästä ”teknis-toiminnallisesta menettelystä” oli päätetty.
Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi asiassa C‑310/99, Italia vastaan komissio, 7.3.2002 antamallaan tuomiolla (Kok. 2002, s. I‑2289)
kumoamiskanteen, jonka Italian tasavalta oli nostanut päätöksestä 2000/128.
Koska komissio katsoi, ettei Italian tasavalta ollut toteuttanut päätöksen 2000/128 noudattamisen edellyttämiä kaikkia toimenpiteitä,
se päätti nostaa tämän kanteen.
Pääasia
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että sittenkään kun päätöksen 2000/128 tiedoksiantoa seurannut kahden kuukauden pituinen määräaika oli 4.8.1999
päättynyt, Italian tasavalta ei ollut vielä ilmoittanut sille, mihin toimenpiteisiin se oli ryhtynyt noudattaakseen velvollisuuttaan
periä takaisin lainvastaisesti maksetut tuet tuensaajayrityksiltä.
Italian viranomaiset olivat näet ensin rajoittautuneet yleisesti viittaamaan siihen, että takaisinperinnän toteuttamista edeltävä
tarkistusmenettely oli äärimmäisen vaikea ja monitahoinen. Vasta tämän jälkeen joulukuussa 2000 ja huhtikuussa 2001 kyseiset
viranomaiset olivat suunnitelleet laativansa ”toiminnallisen suunnitelman” soveltaakseen päätöstä 2000/128 ja ilmoittaneet
komissiolle toimivaltaisten kansallisten laitosten aikeita koskevat tiedot, jotka kuitenkin koskivat vain pelkkiä valmistelutoimia.
Italian viranomaiset eivät missään vaiheessa olleet väittäneet ryhtyneensä konkreettisiin toimiin kyseisiä yrityksiä kohtaan.
Italian viranomaiset eivät myöskään olleet ehdottaneet sellaisia täytäntöönpanotapoja, joiden avulla päätös 2000/128 olisi
voitu täytäntöönpanna esiintyneistä vaikeuksista huolimatta.
Italian tasavalta myöntää, ettei se vielä ole perinyt kyseisiä summia takaisin. Tämä on johtunut sekä siitä, että lainvastaisten
tukien saajien yksilöinti on ollut vaikeaa, että siitä, että Italian viranomaiset ovat olleet epävarmoja itse takaisinperinnän
laajuudesta. Italian hallitus ei kuitenkaan ole ollut passiivinen sille päätöksellä 2000/128 asetetun velvollisuuden suhteen,
ja komission väite, jonka mukaan se olisi jättänyt ilmoittamatta sille tilanteen kehittymisestä, ei pidä paikkaansa.
Italian tasavalta väittää tältä osin, että asiassa Italia vastaan komissio annettuun tuomioon johtaneen oikeudenkäynnin aikana
Italian viranomaiset olivat ryhtyneet alustaviin toimenpiteisiin tukien takaisinperimiseksi, asian käsittelyn lopputuloksesta
aiheutuvin varauksin. Koska itse takaisinperintävelvollisuuden laajuuden määrittämisessä oli esiintynyt useita vaikeuksia,
kyseiset viranomaiset olivat useaan otteeseen olleet yhteydessä komission yksiköihin selventääkseen tilannetta.
Työ- ja sosiaaliministeriö oli erityisesti 11.12.2000 päivätyssä kirjeessään esittänyt komissiolle täsmennyksiä tukien takaisinperinnästä,
ja komissiolle oli edellä mainitussa asiassa Italia vastaan komissio 4.4.2001 toimitetussa istunnossa ja 19.4.2001 päivätyllä
kirjeellä ilmoitettu, että helmikuussa 2001 oli pidetty toimivaltaisten viranomaisten yksiköiden välinen kokous, jossa oli
päätetty perusteettomina pidettyjen tukien takaisinperintää koskevista toimintalinjoista perintää koskevasta teknisestä ja
toiminnallisesta menettelystä tehtyä päätöstä täydentäen.
Italian tasavalta väittää, että sillä on vakaa aikomus noudattaa velvoitteitaan yhteisöjen tuomioistuimen antamien ohjeiden
mukaisesti. Jotta takaisinperintä kuitenkin sujuisi nopeammin ja jotta voitaisiin välttää se riski, että perusteettomasti
maksettujen tukien saajat panisivat kotimaassaan, tai jopa yhteisöjen tuomioistuimissa, vireille oikeudenkäyntejä, joiden
laajuus ei ole ennakoitavissa, olisi asianmukaista, että Italian ja yhteisöjen viranomaiset yhdessä, saattamatta asiaa tuomioistuimen
käsiteltäväksi, päättäisivät ainakin pääpiirteittäin niistä perusteista, joiden nojalla takaisinperinnän ulkopuolelle jätetään
sellaisille yrityksille myönnetyt tuet, joilla kokonsa, sijaintinsa ja toimialansa puolesta ei ole palauttamisvelvollisuutta,
ja joiden nojalla tästä vapautettaisiin sellaiset yritykset, joiden voidaan kohtuullisesti katsoa voivan vedota luottamuksensuojaan.
Tiettyjen yritysryhmien, erityisesti pienyritysten, jättämisellä takaisinperinnän ulkopuolelle voitaisiin helpottaa takaisinperinnän
tosiasiallista keskittämistä niihin yrityksiin, jotka eivät voi vedota ulkopuolelle jättämisen oikeuttavaan syyhyn.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuen lainvastaiseksi toteamisesta seuraa loogisesti lainvastaisen
tuen poistaminen perimällä se takaisin ja että tämä ei saa riippua siitä, missä muodossa tuki on myönnetty (ks. erityisesti
asia C‑183/91, komissio v. Kreikka, tuomio 10.6.1993, Kok. 1993, s. I‑3131, 16 kohta; asia C‑404/97, komissio v. Portugali,
tuomio 27.6.2000, Kok. 2000, s. I‑4897, 38 kohta ja asia C‑404/00, komissio v. Espanja, tuomio 26.6.2003, Kok. 2003, s. I‑6695,
44 kohta).
Samalla tavoin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun komission sellaisesta päätöksestä, jolla vaaditaan poistamaan
yhteismarkkinoille soveltumaton valtiontuki, ei ole nostettu suoraa kannetta tai kun tällainen kanne on hylätty, ainoa mahdollinen
peruste, johon jäsenvaltio voi vedota puolustautuakseen komission EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisesti nostamaa jäsenyysvelvoitteiden
noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta vastaan, on täydellinen mahdottomuus panna päätös asianmukaisesti täytäntöön (asia
C‑348/93, komissio v. Italia, tuomio 4.4.1995, Kok. 1995, s. I‑673, 16 kohta; asia C‑261/99, komissio v. Ranska, tuomio 22.3.2001,
Kok. 2001, s. I‑2537, 23 kohta; asia C‑499/99, komissio v. Espanja, tuomio 2.7.2002, Kok. 2002, s. I‑6031, 21 kohta ja em.
asiassa komissio v. Espanja 26.6.2003 annetun tuomion 45 kohta).
Se, että jäsenvaltio voi tällaista kannetta vastaan vedota ainoastaan täytäntöönpanon täydelliseen mahdottomuuteen, ei estä
sitä, etteikö jäsenvaltio, joka valtiontukea koskevaa komission päätöstä täytäntöönpannessaan kohtaa yllättäviä ja ennalta-arvaamattomia
vaikeuksia tai jonka tietoon tulee sellaisia seurauksia, joita komissio ei ollut ottanut huomioon, voisi saattaa näitä ongelmia
viimeksi mainitun harkittaviksi ehdottamalla asianmukaisia muutoksia kyseiseen päätökseen. Muun muassa EY 10 artiklasta ilmenevän,
jäsenvaltioiden ja yhteisöjen toimielinten keskinäistä velvollisuutta lojaaliin yhteistyöhön koskevan säännön mukaan komission
ja jäsenvaltion on tällaisessa tilanteessa vilpittömässä mielessä oltava yhteistyössä vaikeuksien voittamiseksi perustamissopimuksen
määräyksiä ja erityisesti tukisäännöksiä noudattaen (ks. em. asia komissio v. Italia, tuomion 17 kohta; em. asia komissio
v. Ranska, tuomion 24 kohta; asia C‑378/98, komissio v. Belgia, tuomio 3.7.2001, Kok. 2001, s. I‑5107, 31 kohta; em. asiassa
komissio v. Espanja 2.7.2002 annetun tuomion 24 kohta ja em. asiassa komissio v. Espanja 26.6.2003 annetun tuomion 46 kohta).
Täytäntöönpanon täydellistä mahdottomuutta koskeva edellytys ei kuitenkaan täyty, jos vastaajana oleva hallitus ainoastaan
ilmoittaa komissiolle päätöksen täytäntöönpanoon liittyvät oikeudelliset, poliittiset tai käytännön vaikeudet ryhtymättä minkäänlaisiin
toimenpiteisiin tuen perimiseksi takaisin kyseessä olevilta yrityksiltä ja ehdottamatta komissiolle sellaisia vaihtoehtoisia
tapoja panna päätös täytäntöön, joilla vaikeudet voitettaisiin (ks. asia 94/87, komissio v. Saksa, tuomio 2.2.1989, Kok. 1989,
s. 175, 10 kohta; asia C‑280/95, komissio v. Italia, tuomio 29.1.1998, Kok. 1998, s. I‑259, 14 kohta; em. asiassa komissio
v. Espanja 2.7.2002 annetun tuomion 25 kohta ja em. asiassa komissio v. Espanja 26.6.2003 annetun tuomion 47 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa on aivan ensiksi muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Italia
vastaan komissio antamansa tuomion 102 kohdassa luottamuksensuojan periaatteen osalta todennut, että komissio oli tiedottanut
mahdollisille valtiontuen saajille Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistulla ilmoituksella (EYVL 1983, C 318,
s. 3) niille laittomasti myönnettyjen tukien äärimmäisen epävarmasta luonteesta eli siitä, että ne saattoivat joutua palauttamaan
kyseiset tuet (ks. asia C‑5/89, komissio v. Saksa, tuomio 20.9.1990, Kok. 1990, s. I‑3437, Kok. Ep. X, s. 521, 15 kohta).
Sääntöjenvastaisen tuen saajan mahdollisuutta vedota sellaisiin poikkeuksellisiin olosuhteisiin, joiden perusteella se on
voinut perustellusti luottaa tuen sääntöjenmukaisuuteen ja joiden perusteella se voi kieltäytyä tuen palauttamisesta, ei tosin
voida sulkea pois. Jos sellaisessa tilanteessa asia saatetaan kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, kansallisen tuomioistuimen
on arvioitava kyseiset olosuhteet esitettyään tarvittaessa yhteisöjen tuomioistuimelle tulkintaa koskevia ennakkoratkaisukysymyksiä
(em. asiassa komissio v. Saksa 20.9.1990 annetun tuomion 16 kohta ja em. asia Italia v. komissio, tuomion 103 kohta).
Jäsenvaltio, jonka viranomaiset ovat myöntäneet tuen EY 88 artiklassa vahvistettujen menettelymääräysten vastaisesti, ei sen
sijaan voi vedota tuensaajien perusteltuun luottamukseen vapautuakseen velvollisuudestaan toteuttaa tarvittavat toimenpiteet
sellaisen komission päätöksen täytäntöönpanemiseksi, jolla komissio on määrännyt kyseisen jäsenvaltion perimään tuen takaisin.
Tällaisen mahdollisuuden myöntämisellä poistettaisiin EY 87 ja EY 88 artiklan määräysten tehokas vaikutus, koska kansalliset
viranomaiset voisivat tällä tavoin vaarantaa perustamissopimuksen nojalla tehtyjen komission päätösten tehokkuuden käyttäen
perusteena omaa lainvastaista menettelyään tai laiminlyöntiään (em. asiassa komissio v. Saksa 20.9.1990 annetun tuomion 17 kohta
ja em. asia Italia v. komissio, tuomion 104 kohta).
Edellä mainitussa asiassa Italia vastaan komissio annetun tuomion 105 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että Italian
hallituksen siitä väitteestä, jonka mukaan palauttaminen olisi monitahoista ja sen tarkistaminen vaikeaa, ja että tukiohjelma
oli levinnyt laajalti koko kansalliseen tuotantoverkkoon, oli riittävää yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan todeta,
että jäsenvaltio ei voi sisäisiin vaikeuksiinsa, vaikka ne olisivat ylittämättömiäkin, vetoamalla perustella sitä, ettei se
ole noudattanut sille yhteisön oikeudessa asetettuja velvollisuuksia (ks. mm. em. asiassa komissio v. Portugali annetun tuomion
52 kohta).
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Italia vastaan komissio antamansa tuomion 91 kohdassa todennut,
sillä seikalla, että kyseinen jäsenvaltio pitää tarpeellisena erikseen tarkistaa kaikkien niiden yritysten tilanteen, joita
lainvastaisten tukien takaisinperintä koskisi, tai silläkään, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva
kanne on nostettu epätavallisen lyhyessä ajassa kyseisten tukien takaisinperintää koskevan päätöksen tiedoksiantamisen jälkeen,
ei voida perustella kyseisen päätöksen täytäntöönpanon laiminlyöntiä (ks. em. asiassa komissio v. Espanja 26.6.2003 annetun
tuomion 56 kohta).
On syytä muistuttaa, että koska EY 88 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa, toisin kuin EY 226 artiklassa, ei määrätä oikeudenkäyntiä
edeltävästä menettelystä ja koska komissio ei näin ollen anna perusteltua lausuntoa, jossa jäsenvaltiolle asetettaisiin määräaika
sen päätöksen noudattamiseksi, ensiksi mainitun määräyksen soveltamisen kannalta merkityksellinen määräaika voi olla ainoastaan
siinä päätöksessä asetettu määräaika, jonka täytäntöönpanon laiminlyönnistä on kyse, tai komission mahdollisesti myöhemmin
asettama määräaika (asia C‑378/98, komissio v. Belgia, tuomio 3.7.2001, Kok. 2001, s. I‑5107, 26 kohta). Nyt esillä olevassa
asiassa voidaan päätöksen 2000/128/EY 4 artiklasta todeta, että komissio on asettanut päätöksen tiedoksiantamisesta alkaneen
kahden kuukauden pituisen määräajan.
On kiistatonta, että tuon määräajan päättyessä Italian hallitus ei ollut toteuttanut kyseisten tukien takaisinperimisen edellyttämiä
toimenpiteitä. Edellä mainitussa asiassa Italia vastaan komissio annetun tuomion 105 kohdasta ilmenee lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen
runsaan kahden ja puolen vuoden kuluttua kyseisen määräajan päättymisestä todenneen, ettei kyseinen hallitus ollut ryhtynyt
mihinkään toimenpiteisiin periäkseen kyseiset tuet takaisin.
Italian hallituksen nyt esillä olevassa asiassa pidetyssä istunnossa esittämistä selityksistä ilmenee, että tuona ajankohtana,
eli 18.9.2003, takaisinperintämenettely oli yhä edelleen valmisteluvaiheessa, toisin sanoen kyseisten tukien takaisinperintää
koskevista suuntaviivoista oltiin päättämässä ja asianomaisia yrityksiä yksilöimässä. Tuona ajankohtana Italian hallitus ei
siis ollut vielä ryhtynyt minkäänlaisiin konkreettisiin toimenpiteisiin näissä yrityksissä periäkseen tuet takaisin.
Näin ollen on todettava, ettei Italian tasavalta ole nyt esillä olevassa asiassa näyttänyt toteen, että päätöksen 2000/128
täytäntöönpano on mahdotonta.
Koska Italian hallitus ei ole toteuttanut mitään niistä toimenpiteistä, jotka ovat tarpeen päätöksessä 2000/128 tarkoitettujen
tukien takaisinperimiseksi tuensaajilta, se ei voi puolustuksekseen pätevästi vedota komission yhteistyöhaluttomuuteen.
Näin ollen on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut päätöksen 2000/128 3 ja 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan,
koska se ei ole säädetyssä määräajassa ryhtynyt kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin periäkseen tuensaajilta takaisin tällä
päätöksellä yhteismarkkinoille soveltumattomiksi katsotut tuet.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Italian tasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, Italian tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Italian tasavalta ei ole noudattanut työllisyyden edistämiseen tähtäävistä Italian tukitoimenpiteistä 11 päivänä toukokuuta
1999 tehdyn komission päätöksen 2000/128/EY 3 ja 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole säädetyssä määräajassa
ryhtynyt kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin periäkseen tuensaajilta takaisin tällä päätöksellä yhteismarkkinoille soveltumattomiksi
katsotut tuet.
2)
Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Jann
Timmermans
Rosas
La Pergola
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 1 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: italia.