CELEX: 62004CJ0275
Fördragsbrott
Extern gemenskapstransitering
Förordningarna (EEG) nr 2913/92 och nr 2454/93
Gemenskapernas egna medel
Tillhandahållande
Frister
Dröjsmålsränta
Underlåtenhet att bevara och överlämna de dokument som avser fastställandet och tillhandahållandet av egna medel

1       Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att
uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3, 6 och 9–11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000
om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1), som från och med
den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut
88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1), vars syfte är identiskt, och enligt artikel
10 EG,
–       genom att inte inom de föreskrivna fristerna redovisa fastställda anspråk i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning
nr 1150/2000, och
–       genom att inte kontrollera huruvida det, efter den 1 januari 1995, har förekommit ytterligare dröjsmål med tillhandahållandet
av gemenskapernas egna medel, till följd av att redovisning har skett för sent i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i
förordning nr 1150/2000, genom att förstöra de arkiv som var hänförliga till denna period och genom att inte underrätta kommissionen
om nämnda dröjsmål så att den kan beräkna den dröjsmålsränta som skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordningen på
grund av att egna medel har tillhandahållits för sent.

Tillämpliga bestämmelser

Systemet för gemenskapernas egna medel
2       I artikel 2 i förordning nr 1552/89, som förekommer i avdelning I vilken har rubriken Allmänna bestämmelser, anges följande:
”1.      Vid tillämpning av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG,
Euratom anses fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp
som han skall betala. Sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige är känd och gemenskapens anspråk
kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med alla relevanta gemenskapsbestämmelser.
…”
3       Denna bestämmelse ändrades, med verkan från och med den 14 juli 1996, genom rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av
den 8 juli 1996 (EGT L 175, s. 3), vars innehåll har återgetts i artikel 2 i förordning nr 1150/2000, i vilken det föreskrivs
följande:
”1.      Vid tillämpningen av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 94/728/EG,
Euratom anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och
underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.
2.      Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna. …”
4       I artikel 3 första stycket i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som hör till samma avdelning I, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dokumenten avseende fastställandet och tillhandahållandet
av egna medel bevaras för en period på minst tre kalenderår, från utgången av det år som dessa dokument avser.”
5       Artikel 3 andra stycket i förordning nr 1552/89 har följande lydelse:
”Om en granskning av dessa dokument genomförd av de nationella myndigheterna på egen hand eller i samarbete med kommissionen
visar att ett fastställande kan behöva rättas, skall dokumenten bevaras för en tillräckligt lång tid utöver fristen i första
stycket för att möjliggöra att rättelsen genomförs och övervakas.”
6       Artikel 3 tredje stycket i förordning nr 1150/2000 har följande lydelse:
”Om en granskning av de dokument som avses i första och andra stycket, genomförd enligt artiklarna 18 och 19 i denna förordning
eller artikel 11 i förordning (EEG, Euratom) nr 1553/89, visar att ett fastställande kan behöva rättas, skall dokumenten bevaras
för en tillräckligt lång tid utöver fristen i första stycket för att möjliggöra att rättelsen genomförs och övervakas.”
7       I artikel 6.1 och 6.2 a och b i förordning nr 1552/89, som förekommer i avdelning II vilken har rubriken Bokföring av egna
medel (nu artikel 6.1 och 6.3 a och b i förordning nr 1150/2000), föreskrivs följande:
”1.      Räkenskaper över egna medel skall föras av respektive medlemsstats finansförvaltning eller av det organ som utsetts av respektive
medlemsstat och skall delas upp på typ av medel.
2.      a)     De anspråk som fastställs enligt artikel 2 skall, om inte annat följer av b, bokföras [vanligen kallad A-bokföring] senast
den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.
b)     Fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, skall
anges i särskilda räkenskaper [vanligen kallad B-bokföring] inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta
förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma
att förändras när tvisten har lösts.”
8       Artikel 9 i förordningarna nr 1552/89 och 1150/2000, som förekommer i avdelning III vilken har rubriken Tillhandahållande
av egna medel, har följande lydelse:
”1.      I enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens
namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.
Detta konto skall vara avgiftsfritt.
2.      De krediterade beloppen skall av kommissionen räknas om … och bokföras ... .”
9       Artikel 10.1 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som hör till samma avdelning III, har följande lydelse:
”Efter avdrag på 10 % som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i [besluten 88/376 och 94/728] skall de egna medel som
avses i artikel 2.1 a och b i [dessa beslut] krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra
månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2 i denna förordning.
För de anspråk som redovisas [i B-bokföringen] enligt [artiklarna 6.2 b respektive 6.3 b] skall krediteringen dock göras senast
den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars
som motsvarar anspråken.”
10     Av artikel 11 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som också förekommer i nämnda avdelning III, framgår följande:
”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta
till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad
med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den
ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”
11     I artikel 18 i förordning nr 1552/89 (nu artikel 18 i förordning nr 1150/2000), som hör till avdelning VII med rubriken Kontrollbestämmelser,
anges följande:
”1. Medlemsstaterna skall genomföra kontrollerna och undersökningarna avseende fastställande och tillhandahållande av egna
medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG [respektive beslut 94/728]. Kommissionen skall utöva sina befogenheter
enligt denna artikel.
2.      I enlighet med detta har medlemsstaterna följande uppgifter:
–       Genomförande av ytterligare kontroller på kommissionens begäran. I sin begäran skall kommissionen ange skälen för en sådan
kontroll.
–       Att på kommissionens begäran låta kommissionen medverka vid de kontroller som medlemsstaterna utför.
Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att underlätta dessa kontroller. När kommissionen medverkar skall
medlemsstaterna ställa till kommissionens förfogande de dokument som avses i artikel 3.
…”

Gemenskapens tullagstiftning
12     I artikel 217.1 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen
(EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen eller kodexen), föreskrivs följande:
”Varje belopp avseende importtullar eller exporttullar som kommer från en tullskuld, nedan kallat tullbelopp, skall av tullmyndigheterna
beräknas så snart de fått nödvändiga uppgifter och föras in i räkenskaperna eller något annat likvärdigt medium (bokföring).
…”
13     Av artikel 218.3 i samma kodex framgår följande:
”Om en tullskuld uppkommer under andra omständigheter än de som avses i punkt 1, skall det aktuella tullbeloppet bokföras
inom två dagar från den dag, då tullmyndigheterna har möjlighet att
a)      beräkna tullbeloppet i fråga, och
b)      fastställa vem som är gäldenären.”
14     Av artikel 219 i kodexen framgår följande:
”Tidsfristerna för bokföring enligt artikel 218 får förlängas
a)      av skäl som hänför sig till medlemsstaternas administrativa organisation, särskilt om bokföringen sker centralt, eller
b)      om särskilda omständigheter hindrar tullmyndigheterna att iaktta tidsfristerna.
En sådan förlängd tidsfrist skall inte överskrida 14 dagar.
2.      De tidsfrister som avses i punkt 1 skall inte gälla vid oförutsebara omständigheter eller i fall av force majeure.”
15     Av artikel 220.1 i tullkodexen framgår följande:
”Om ett tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts enligt artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med ett
lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till, skall det belopp som skall utkrävas eller återstår att kräva
bokföras inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet
lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär (bokföring i efterhand). Denna tidsfrist kan förlängas enligt artikel
219.”
16     Artikel 221.1 i kodexen har följande lydelse:
”Gäldenären skall på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.”
17     Artikel 243 i kodexen har följande lydelse:
”1.      Varje person skall ha rätt att överklaga beslut som fattats av tullmyndigheterna i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen
och som berör denne direkt och personligen.
Varje person som hos tullmyndigheterna gjort framställning om ett beslut i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen skall
också ha rätt att överklaga, om beslut inte fattats inom den tid som avses i artikel 6.2.
Överklagandet skall ges in i den medlemsstat där beslutet fattats eller framställningen gjorts.
2.      Överklagandet sker
a)      i första instans hos de tullmyndigheter som utsetts för detta av medlemsstaterna, och
b)      i andra instans hos ett oberoende organ som kan vara en rättslig myndighet eller ett motsvarande specialiserat organ enligt
gällande bestämmelser i medlemsstaterna.”
18     Av artikel 245 i tullkodexen framgår följande:
”De närmare bestämmelserna om överklagande skall fastställas av medlemsstaterna.”
19     Artikel 246 i kodexen har följande lydelse:
”Denna avdelning skall inte tillämpas om överklagandet givits in i syfte att få ett beslut, som tullmyndigheterna fattat på
grundval av straffrätten, ogiltigförklarat eller ändrat.”
20     I artikel 378.1 och 378.2 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets
förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område
2, volym 10, s. 1) (nedan kallad tillämpningsförordningen) anges följande :
”1.      Om försändelsen inte har uppvisats på bestämmelsekontoret och platsen för överträdelsen eller oegentligheten inte kan fastställas
och om inte inom den period som fastställs i artikel 379.2 bevis kan framläggas på ett för tullmyndigheterna tillfredsställande
sätt, antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten
verkligen begicks, skall denna överträdelse eller denna oegentlighet, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 215 i
kodexen, anses ha begåtts
–       i den medlemsstat som avgångskontoret tillhör,
eller
–       i den medlemsstat som transiteringskontoret vid införselplatsen till gemenskapen tillhör, till vilket transiteringsintyg har
ingetts.
2.      Om inget sådant bevis kan framläggas och denna överträdelse eller oegentlighet därför kan anses ha begåtts i avgångsmedlemsstaten
eller i den införselmedlemsstat som avses i första stycket andra strecksatsen, skall tullar och andra avgifter avseende varorna
i fråga debiteras av den medlemsstaten i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser.”
21     Artikel 379 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”1.      Om en sändning inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks inte
kan fastställas, skall avgångskontoret underrätta den huvudansvarige om detta så snart som möjligt och i varje fall före slutet
av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades.
2.      Den underrättelse som avses i punkt 1 skall särskilt ange den tidsfrist inom vilken bevis kan framläggas [för avgångskontoret]
på ett för tullmyndigheterna tillfredsställande sätt, antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt
eller på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks … Den tidsfristen skall vara tre månader från dagen
då den underrättelse som avses i punkt 1 lämnades. Om detta bevis inte har lämnats vid utgången av den tidsfristen, skall
den behöriga medlemsstaten vidta åtgärder för att driva in de tullar och andra avgifter som är tillämpliga. Om avgångskontoret
inte ligger i den medlemsstaten skall avgångskontoret genast underrätta denna medlemsstat.”

Det administrativa förfarandet
22     Företrädare för kommissionen påpekade för tullkontoret i Antwerpen, i samband med en kontroll av traditionella egna medel
som utfördes från den 1 till den 5 december 1997, i fråga om tre ärenden i vilka deklarationer för extern gemenskapstransitering
inte hade färdigbehandlats (T1‑deklarationer den 10 juni 1996, den 20 december 1995 och den 17 januari 1996), att indrivningen
av motsvarande egna medel enligt kommissionen avsåg belopp för vilka det hade ställts säkerheter och mot vilka det inte hade
framställts invändningar, medan de hade redovisats i B-bokföringen vid fastställandet och i A‑bokföringen först efter det
att de faktiskt hade uppburits. Tullbeloppen i fråga uppgick till 1 800 BEF (44,62 euro), 8 292 BEF (205,55 euro) och 4 509 BEF
(111,78 euro).
23     Genom skrivelse av den 28 april 1998 översände kommissionen rapport nr 97-0-1 om den kontroll som utfördes i december 1997
till de belgiska myndigheterna, som i skrivelsen anmodades att vidta de nödvändiga åtgärderna, i syfte att säkerställa iakttagandet
av gemenskapsbestämmelserna om bokföring, och att på eget initiativ redovisa de tullbelopp som fastställts, för vilka säkerheter
ställts och mot vilka det inte framställts invändningar i A-bokföringen, eftersom det inom de frister som föreskrivs hade
fastställts att beloppen inte hade godkänts. Kommissionen begärde även att nämnda myndigheter skulle kontrollera huruvida
det efter den 1 januari 1995 hade förekommit annat dröjsmål med att tillhandahålla gemenskapernas egna medel till följd av
att redovisning i A-bokföringen hade skett för sent. Slutligen uppmärksammade kommissionen myndigheterna på bestämmelserna
i artikel 11 i förordning nr 1552/89 om betalning av dröjsmålsränta.
24     De belgiska myndigheterna förklarade i sitt svar av den 8 oktober 1998 att de rättade sig efter gemenskapsbestämmelserna och
att den begäran om utredning som avsåg alla belgiska tullkontor av det skälet hade förlorat sitt ändamål efter den 1 januari
1995.
25     Kommissionen underströk i sin skrivelse av den 2 februari 2000 att det ankommer på medlemsstaterna att uppbära gemenskapernas
egna medel effektivt, däribland belopp för vilka det har ställts en säkerhet inom ramen för ett förfarande för extern transitering
(T1-deklaration, TIR‑carnet, ATA-carnet etc.). Sådana belopp kan därför endast redovisas i B-bokföringen på det villkoret
att det på vederbörligt sätt har framställts invändningar mot beloppen, vilket bland annat innebär att de frister som föreskrivs
i detta hänseende skall ha iakttagits och att krav skall ha framställts skriftligen. Kommissionen upprepade följaktligen sin
begäran om att de belgiska myndigheterna skulle anpassa sin praxis till gemenskapsbestämmelserna på området.
26     De belgiska myndigheterna förklarade på nytt, i skrivelse av den 31 maj 2000, att deras ståndpunkt i frågan om behandling
av T1‑deklarationer och TIR-carneter som inte har färdigbehandlats var förenlig med gemenskapsbestämmelserna.
27     Kommissionen ifrågasatte ännu en gång denna argumentering och sände, den 13 november 2001, en formell underrättelse till Konungariket Belgien
i vilken den erinrade om sina invändningar och underkände de argument som hade utvecklats av myndigheterna i denna medlemsstat.
I underrättelsen anmodades dessutom myndigheterna på nytt att ge in en sammanställning för tiden efter den 1 januari 1995
över alla deklarationer för extern gemenskapstransitering som inte hade färdigbehandlats i tid, med en precis uppgift om deras
uppföljning i bokföringen. Kommissionen erinrade även nämnda myndigheter om skyldigheten att betala dröjsmålsränta i enlighet
med artikel 11 i förordning nr 1552/89.
28     Eftersom Konungariket Belgien i sin svarsskrivelse av den 12 mars 2002 hade förklarat att det vidhöll sin ståndpunkt, riktade
kommissionen den 28 oktober 2002 ett motiverat yttrande till denna medlemsstat, som däri uppmanades att inom två månader från
mottagandet av det motiverade yttrandet vidta de nödvändiga åtgärderna för att rätta sig efter detsamma.
29     De belgiska myndigheterna begärde den 19 december 2002 att kommissionen skulle förlänga fristen för att besvara det motiverade
yttrandet till den 28 januari 2003. De påpekade i skrivelse av den 30 januari 2003 att det, på grund av att det fanns ett
liknande fall, som avsåg Förbundsrepubliken Tyskland och som pågick vid domstolen (mål C‑105/02), fanns anledning att invänta
domstolens avgörande innan de uttalade sig i det aktuella ärendet.
30     Under dessa förhållanden beslutade kommissionen att väcka förevarande talan.
31     Genom beslut av domstolens ordförande av den 30 november 2004 tilläts Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland
att intervenera till stöd för Konungariket Belgiens yrkanden.

Talan

Huruvida talan kan tas upp till sakprövning
32     Den belgiska regeringen har påpekat att förordning nr 1552/89 var den relevanta lagstiftningen vid tidpunkten då de anspråk
på gemenskapernas egna medel som är i fråga i detta förfarande uppkom.
33     Kommissionen har i detta avseende förklarat att villkoren för att det skall uppkomma ett anspråk för gemenskaperna som avser
en tullskuld alltjämt är identiska, såväl före som efter den kodifiering som gjorts genom förordning nr 1150/2000.
34     Domstolen erinrar i detta avseende om att förekomsten av ett fördragsbrott, inom ramen för en talan som väcks med stöd av
artikel 226 EG, enligt domstolens rättspraxis skall bedömas utifrån den gemenskapslagstiftning som var i kraft då den tidsfrist
löpte ut som kommissionen hade satt ut för att medlemsstaten i fråga skulle rätta sig efter dess motiverade yttrande (se bland
annat dom av den 10 september 1996 i mål C-61/94, kommissionen mot Tyskland, REG 1996, s. I‑3989, punkt 42, och av den 9 november
1999 i mål C‑365/97, kommissionen mot Italien, REG 1999, s. I-7773, punkt 32).
35     Även om de yrkanden som ansökan innehåller i princip inte kan utvidgas till att omfatta andra fördragsbrott än dem som gjorts
gällande i det motiverade yttrandets slutsats och i den formella underrättelsen, har kommissionen inte desto mindre möjlighet
att göra gällande att sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt, som senare
ändrats eller upphävts, och som kvarstår genom de nya bestämmelserna, har åsidosatts. Däremot kan inte tvisteföremålet utvidgas
till att avse skyldigheter som följer av nya bestämmelser som saknar sin motsvarighet i den ursprungliga versionen av rättsakten
i fråga, eftersom detta skulle innebära att de formella kraven för ett korrekt genomförande av förfarandet vid fastställelse
av fördragsbrottet åsidosattes (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2003 i mål C‑363/00, kommissionen mot
Italien, REG 2003, s. I-5767, punkt 22).
36     Det är ostridigt att de skyldigheter som följer av artiklarna 3, 6.1, 6.3 a och b, 9.1, 10.1 och 11 i förordning nr 1150/2000
redan var tillämpliga enligt artiklarna 3, 6.1, 6.2 a och b, 9.1, 10.1 och 11 i förordning nr 1552/89 (se, beträffande de
nämnda artiklarna 9.1 och 11, dom av den 12 juni 2003 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 23).
37     Domstolen har, beträffande artikel 2.1 i förordning nr 1552/89, slagit fast att gemenskapernas anspråk på egna medel i den
mening som avses i denna bestämmelse skall anses fastställda ”så snart som” de behöriga myndigheterna har underrättat den
betalningsskyldige om det belopp som skall betalas. En sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige
är känd och tullbeloppet kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med relevanta gemenskapsbestämmelser
(se bland annat dom av den 14 april 2005 i mål C-460/01, kommissionen mot Nederländerna, REG 2005, s. I-2613, punkt 85). Domstolen
har likaså slagit fast att artikel 2 i förordning nr 1552/89, såsom den har ändrats genom förordning nr 1355/96 och återgetts
i artikel 2 i förordning nr 1150/2000, skall tolkas på så sätt att medlemsstaterna är skyldiga att fastställa ett anspråk
för gemenskaperna på de egna medlen så snart som tullmyndigheterna har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av
en tullskuld och fastställa vem som är betalningsskyldig.
38     Av detta följer, såsom den belgiska regeringen för övrigt har medgett, att skyldigheterna enligt artikel 2 i förordning nr
1150/2000, i fråga om fastställandet av ett av gemenskapernas anspråk på egna medel, redan gällde enligt artikel 2 i förordning
nr 1552/89.
39     Kommissionen har följaktligen möjlighet att göra gällande att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter
enligt artiklarna 3, 6 och 9–11 i förordning nr 1150/2000.

Prövning i sak
Den första invändningen, som avser att de fastställda anspråken redovisades för sent i A-bokföringen
–       Parternas argument
40     Kommissionen har gjort gällande att det enligt artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 är möjligt att i B-bokföringen redovisa
fastställda, men inte uppburna, anspråk för vilka det inte har ställts någon säkerhet. Detsamma gäller beträffande fastställda,
men inte uppburna, anspråk för vilka det har ställts en säkerhet, om det inom den tid som där avses har framställts en invändning,
på villkor att så har skett skriftligen. Däremot skall fastställda belopp för vilka det har ställts en säkerhet och mot vilka
det inte har framställts invändningar redovisas i A-bokföringen, vilket skall ske inom den tid som föreskrivs och utan att
invänta den faktiska uppbörden av beloppen.
41     Av fast rättspraxis (dom av den 16 maj 1991 i mål C-96/89, kommissionen mot Nederländerna, REG 1991, s. I-2461, punkt 38)
följer dessutom att skyldigheten att redovisa beloppen i A-bokföringen inte är knuten till medlemsstatens uppbörd av anspråken.
Till skillnad från vad Förenade kungarikets regering har hävdat föreligger skyldigheten så snart som anspråket är fastställt,
det omfattas av en säkerhet och det inte har framställts någon invändning mot detsamma, även om medlen i fråga inte har uppburits.
42     Medlemsstaterna är, vid bokföring och tillhandahållande av gemenskapernas egna medel, skyldiga att iaktta den tvingande fristen
enligt artiklarna 6.3 a och 10 i förordning nr 1150/2000. De är skyldiga att iaktta fristen när beloppen i fråga sätts in
på konto och tillhandahålls, även om det finns en nationell bestämmelse enligt vilken den betalningsskyldige kan bestrida
tullskulden efter det att fristen har löpt ut, eftersom fristen annars skulle förlora sin ändamålsenliga verkan. Skyldigheten
hindrar inte den betalningsskyldige från att väcka talan efter det att fristen har löpt ut, vilket kan leda till att skulden
avskrivs eller rättas (artiklarna 2.4 och 8 i förordning nr 1150/2000).
43     Enligt kommissionen avser begreppet invändningar i första hand förfarandet för överklagande enligt artiklarna 243 och 245
i tullkodexen och endast i andra hand den nationella lagstiftningen, som måste vara förenlig med gemenskapslagstiftningen.
Även om gemenskapslagstiftningen inte innehåller en fullständig reglering om överklagande i tullfrågor skall en invändning,
såsom anges i artikel 243 i tullkodexen, i varje fall ”ges in”. Detta innebär, till skillnad från vad Förenade kungarikets
regering har påstått, en uttrycklig och synbar framställning genom vilken den betalningsskyldige ifrågasätter skuldens uppkomst,
det vill säga en skriftlig invändning. En utebliven betalning är härvid i sig inte tillräcklig. På detta sätt garanteras formernas
likhet, eftersom även skuldens uppkomst sker skriftligen, samt möjligheten att lägga fram ett bevis om att skuldens uppkomst
inte har medgetts, liksom även kravet på att gemenskapernas egna medel skall tillhandahållas snabbt och enhetligt (se bland
annat dom av den 14 november 2002 i mål C‑112/01, SPKR, REG 2002, s. I‑10655, punkt 34 och följande punkter).
44     Dessutom är det så att ett beslut av garantiorganet att inte täcka den betalningsskyldiges tullskuld i princip inte innebär
att det bestrider grunden för själva skulden, utan snarare att det bestrider skyldigheten att betala en sådan skuld efter
det att förfarandet för att driva in skulden har inletts. Även om bestridandet från den som har ställt en säkerhet skulle
anses utgöra en sådan invändning som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000, skulle det i varje fall inte ha någon
inverkan på den bokföringsskyldighet som föreskrivs i bestämmelsen. De belgiska myndigheterna har nämligen själva medgett
att det ansvariga garantiorganets bestridande i detta fall hade avgetts efter utgången av den tvingande fristen, som är avgörande
för bokföring av egna medel.
45     Förutom nämnda omständigheter har Konungariket Belgien inte hävdat eller lagt fram bevis för att den som har ställt en säkerhet
har framställt invändningar mot anspråken i fråga.
46     De belgiska myndigheterna kan inte heller med framgång åberopa att säkerhetens samlade karaktär hindrar dem från att utröna
huruvida den faktiskt täcker en T1‑deklaration, eftersom det i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 inte görs någon åtskillnad
beroende på säkerhetens kvalitet. Det är dessutom ett underordnat ansvar som den som har ställt säkerheten har. Medlemsstaterna
är fria att avgöra vilken typ av säkerheter de kräver att tullskulden skall täckas av. Det enda villkor som ställs är att
säkerheten är effektiv och tillräcklig, varvid nämnda stater får stå för följderna om så inte är fallet. Den motsatta tolkningen,
som delas av Förenade kungarikets regering, har ingen grund i ordalydelsen i artikel 6 i förordning nr 1150/2000.
47     Det framgår klart av artikel 195 i tullkodexen att tullmyndigheterna kan vägra att godkänna en säkerhet, om de anser att den
inte på ett säkert sätt förefaller kunna säkerställa betalning av tullskulden. För en samlad säkerhet föreskrivs i artikel 192.1
sista stycket i kodexen att beloppet för denna säkerhet skall fastställas på en sådan nivå att tullskulderna i fråga alltid
är täckta. Av bestämmelserna framgår klart att den omständigheten att säkerheten inte överensstämmer med tullskulden inte
alls påverkar det förhållandet att det föreligger en skyldighet att säkerställa att nämnda skuld täcks av en säkerhet. De
belgiska myndigheternas påstående att redovisningen av ett belopp i A‑bokföringen aldrig kan överstiga det värde som täcks
av säkerheten har inte någon grund i förordning nr 1150/2000 och skall följaktligen underkännas.
48     Den belgiska regeringen har påpekat att, för det fall en T1-deklaration inte har färdigbehandlats eller att så har skett på
ett bedrägligt sätt, det i artikel 2 i förordning nr 1552/89 föreskrivs fyra villkor för att det skall anses vara fastställt
att gemenskaperna har ett anspråk på en tullskuld, nämligen att tullmyndigheterna skall ha konstaterat att deklarationen inte
har färdigbehandlats, skall ha haft möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till och fastställa vem som är betalningsskyldig
samt underrätta denne om tullskulden.
49     Nämnda regering har även påpekat att om deklarationen inte har färdigbehandlats och den huvudansvarige inte lägger fram bevis
för att transiteringen har genomförts på ett regelmässigt sätt eller kan påvisa på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten
begicks inom tre månader från dagen då underrättelsen om den uteblivna färdigbehandlingen lämnades, vilken skall ha lämnats
inom elva månader efter det att deklarationen registrerades, skall avgångsmedlemsstaten driva in de tullar som skall betalas
i enlighet med artiklarna 378 och 379 i tillämpningsförordningen.
50     Efter det att tullarna har fastställts skall de redovisas i bokföringen för egna medel (det rör sig om samma bokföring som
den som avses i artiklarna 217 och 220 i tullkodexen), som skall föras av varje medlemsstat i enlighet med artikel 6.1 och
6.2 i förordning nr 1552/89. Om det för ett belopp som ännu inte har uppburits har ställts en säkerhet, skall det redovisas
i A-bokföringen, dock utan att det bokförda beloppet överskrider det värde som täcks av säkerheten. Om det har rests invändningar
mot fastställda anspråk för vilka det har ställts en säkerhet och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts,
skall det belopp som täcks av säkerheten redovisas i B‑bokföringen.
51     Efter det att anspråken har fastställts skall gemenskapernas egna medel också tillhandahållas kommissionen (artikel 10 i förordning
nr 1552/89), utom i fall av force majeure eller då det har varit omöjligt att uppbära beloppen, av skäl som inte kan tillskrivas
medlemsstaten (artikel 17 i samma förordning). Varje dröjsmål skall medföra betalning av dröjsmålsränta (artikel 11 i denna
förordning).
52     Enligt den belgiska regeringen framgår det av artiklarna 10 och 17 i förordning nr 1552/89 att B-bokföring har införts för
att göra det möjligt för medlemsstaterna att tillhandahålla beloppen så snart som de har uppburits och att syftet med den
således är att undvika att medlemsstaten själv skall betala de belopp som inte kan uppbäras inom den frist som föreskrivs
i artikel 6.2 a i förordning nr 1552/89.
53     Den belgiska regeringen har även hävdat att det fall som avser att det har framställts invändningar mot anspråk och som föreskrivs
i artikel 6.2 b i förordning nr 1552/89 förutsätter att gäldenären har fått kännedom om de anspråk som har fastställts (det
vill säga efter det att han har underrättats om dem, vilket sker efter det att de har bokförts). Detta innebär att medlemsstaterna,
i de fall anspråk har fastställts men ännu inte uppburits, alltid skall kunna redovisa anspråkens belopp i B‑bokföringen,
eftersom de inte vid denna tidpunkt kan känna till huruvida gäldenären senare kommer att framställa invändningar mot anspråken.
54     Den belgiska regeringen anser att det enligt förordning nr 1552/89 inte finns något samband mellan förfarandet för överklagande
enligt artiklarna 243 och 245 i tullkodexen och begreppet invändningar i artikel 6.2 b i denna förordning och att det inte
ges någon precisering om i vilken form sådana invändningar skall ges in. Gemenskapslagstiftningen innehåller inte heller någon
bestämmelse om på vilket sätt och inom vilken tid en skuld skall bestridas. Man har följaktligen anledning att i dessa frågor
hålla sig till den nationella lagstiftningen eller till den administrativa praxis som gäller i medlemsstaten.
55     Under år 1997, som enligt kommissionen är det år då de formella invändningarna borde ha framställts, inleddes det inte något
administrativt förfarande för de betalningsskyldiga i Belgien och det utdömdes dessutom påföljder för att dokument om extern
gemenskapstransitering inte hade färdigbehandlats eller för att så hade skett på ett bedrägligt sätt, vilket utgjorde straffrättsliga
överträdelser. Enligt den belgiska regeringen hindrade detta emellertid inte den betalningsskyldige från att framställa en
informell invändning (utan att iaktta något villkor om form eller frist). I detta hänseende tolkar myndigheten, på grundval
av presumtioner och sin långa erfarenhet i fråga om oegentligheter i förfarandet för gemenskapstransitering, den omständigheten
att den huvudansvarige inte efterkommer en begäran om betalning som en invändning i sig mot anspråk.
56     Den belgiska regeringen har dessutom hävdat att den samlade säkerheten i de flesta fallen ställs för att täcka flera deklarationer.
Även om avgångskontoret vid godkännandet av T1-deklarationen kan kontrollera huruvida det finns en säkerhet och om denna är
giltig med hjälp av ett intyg och nämnda deklaration, är den emellertid inte behörig att pröva huruvida den samlade säkerheten
redan har utnyttjats vid andra tullkontor för att täcka andra T1-deklarationer eller huruvida den samlade säkerheten redan
helt har tagits i anspråk eller huruvida dokumentet är förfalskat. Avgångskontoret kan följaktligen inte, vid utgången av
den frist som föreskrivs i artikel 379.2 i tillämpningsförordningen, vara övertygad om säkerhetens effektivitet, vilket motiverar
att beloppen i fråga redovisas i B‑bokföringen. Dessutom tillkommer det faktum att den som har ställt säkerheten också har
rätt att ifrågasätta tullmyndigheternas beslut, eftersom det får ofördelaktiga följder för honom. Kommissionen har följaktligen
inte visat att Konungariket Belgien har åsidosatt gemenskapslagstiftningen i de fall som är föremål för detta förfarande.
57     Förenade kungarikets regering har i huvudsak gjort gällande att om ett anspråk helt täcks av en individuell säkerhet (som
avses i artikel 373 i tillämpningsförordningen), i vilket fall medlemsstaten kan säkerställa att säkerheten är effektiv och
tillräcklig och är fri att avgöra vilken typ av säkerhet den kräver, är denna stat skyldig att redovisa beloppet i A‑bokföringen
före utgången av den relevanta fristen [enligt artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000], såvida inte den huvudansvarige, den
som har ställt säkerheten eller varje annan person i enlighet med den nationella rätten före fristens utgång har framställt
en invändning som kan förändra beloppet för anspråken i fråga. Om ett anspråk helt eller delvis inte täcks av en säkerhet
och myndigheterna korrekt har utövat sin behörighet enligt gemenskapsrätten att medge befrielse från att ställa en säkerhet
eller att sätta ned dess belopp i enlighet med artikel 361 i tillämpningsförordningen, skall det för ändamålen med lagstiftningen
anses att skulden inte täcks av en säkerhet och att den skall redovisas i B-bokföringen. Nämnda regering har i andra hand
hävdat att medlemsstaten, om ett anspråk endast delvis täcks av en säkerhet, endast kan redovisa den del som faktiskt täcks
i A‑bokföringen. Förenade kungarikets regering anser likaså i andra hand att, om ett anspråk omfattas av en samlad säkerhet,
det skall anses att täckning saknas ända till dess att tullmyndigheterna har fastställt att täckningen är tillräcklig och
att anspråket följaktligen verkligen täcks av en effektiv och tillräcklig säkerhet.
–       Domstolens bedömning
58     Domstolen konstaterar att i detta fall har varken tullskuldens förekomst eller beloppen avseende de anspråk som tvisten rör,
det vill säga 44,62 euro, 205,55 euro och 111,78 euro, bestritts. Den belgiska regeringen har däremot ifrågasatt kommissionens
kritik, enligt vilken nämnda regering har redovisat de belopp som tvisten rör för sent i A‑bokföringen, det vill säga först
efter det att de faktiskt hade uppburits år 1997.
59     I artikel 6.1 i förordning nr 1150/2000 anges att medlemsstaterna skall föra räkenskaper över nämnda medel vid finansförvaltningen
eller vid det organ som utsetts av dem. Medlemsstaterna är, enligt artikel 6.3 a och b, skyldiga att redovisa de anspråk ”som
fastställts enligt artikel 2”, senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den
månad under vilken anspråket har fastställts, antingen i A-bokföringen eller, för det fall vissa villkor uppfyllts, i B-bokföringen.
60     Enligt artikel 2.1 och 2.2 i förordning nr 1150/2000 skall gemenskapens anspråk på egna medel anses fastställda ”så snart
som” villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om ”bokföring” av anspråksbeloppet och ”underrättelse” till den betalningsskyldige
om beloppet. Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett på dagen för bokföringen enligt tullföreskrifterna.
61     Vad avser ”bokföring” och ”underrättelse” till den betalningsskyldige om anspråksbeloppet hänvisas i artikel 2 i förordning
nr 1150/2000 till tullföreskrifterna, det vill säga i detta fall till tullkodexen och tillämpningsförordningen.
62     Såsom domstolen har angett i punkt 59 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, framgår det av artiklarna 217,
218 och 221 i tullkodexen att ovannämnda villkor är uppfyllda när tullmyndigheterna har tillgång till nödvändiga fakta och
följaktligen har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa vem som är gäldenär (se, för
ett liknande resonemang, domarna av den 14 april 2005 i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 71, och
i mål C-104/02, kommissionen mot Tyskland, REG 2002, s. I-2689, punkt 80). Medlemsstaterna får inte avstå från att fastställa
fordringarna – inte ens om de bestrider desamma – vid äventyr av att gemenskapernas ekonomiska balans rubbas av en medlemsstats
agerande (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, punkt 60).
63     Följaktligen är medlemsstaterna skyldiga att fastställa ett anspråk för gemenskaperna på de egna medlen, så snart som tullmyndigheterna
har möjlighet att beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld och fastställa vem som är betalningsskyldig (domen i det
ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, punkt 61), och, därför, att bokföra anspråken i enlighet med artikel 6 i förordning
nr 1150/2000.
64     I detta fall har de belgiska myndigheterna varken klandrats för att ha fastställt gemenskapernas anspråk på de egna medel
som är i fråga för sent eller för att inte ha bokfört de fastställda anspråken omedelbart därefter, utan för att ha redovisat
de belopp som tvisten rör – vilka fastställts och vilka den som är huvudansvarig för betalningen underrättats om i enlighet
med bestämmelserna i tullkodexen och tillämpningsförordningen – i B-bokföringen i stället för i A-bokföringen inom den frist
som föreskrivs i artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000.
65     I fråga om bokföring av egna medel, anges i artikel 6.3 a och b i förordning nr 1150/2000 att medlemsstaterna är skyldiga
att redovisa de anspråk som har fastställts enligt artikel 2 i samma förordning i A‑bokföringen senast den första arbetsdagen
efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket har fastställts. Detta gäller
med förbehåll för möjligheten att inom samma frist redovisa fastställda anspråk i B-bokföringen när de ”inte har uppburits”
och för vilka ”ingen säkerhet har ställts” och ”när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet
har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts”.
66     Det anges i artikel 9.1 i förordning nr 1150/2000, för tillhandahållandet av egna medel, att varje medlemsstat, i enlighet
med förfarandet i artikel 10 i denna förordning, skall kreditera egna medel på det konto som för detta syfte har öppnats i
kommissionens namn. Enligt punkt 1 i sistnämnda bestämmelse skall gemenskapernas egna medel krediteras senast den första arbetsdagen
efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket ”fastställdes” enligt artikel
2, med undantag för de anspråk som redovisas i B‑bokföringen enligt artikel 6.3 b i förordningen, för vilka krediteringen
skall göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken
beloppen ”uppbars”.
67     Den belgiska regeringen har för det första gjort gällande att det har framställts ”invändningar” mot de anspråk som avses
i detta förfarande i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000, så att beloppen i fråga lagligen har
kunnat redovisas i B-bokföringen till dess att de faktiskt uppburits. En invändning i den mening som avses i nämnda bestämmelse
föreligger redan då en betalning har vägrats och utan att det krävs ett formellt överklagande. Invändningen kan framställas
såväl av den som har ställt säkerheten som av den som är huvudansvarig för betalningen.
68     Det kan härvid konstateras att en utebliven betalning av de belopp som tvisten rör i sig inte kan anses vara likvärdig med
att det har framställts en invändning mot anspråk för ändamålen med artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000. Det anges uttryckligen
i artikel 243.1 tredje stycket i tullkodexen att överklagandet, varvid varje person har rätt att överklaga beslut som fattats
av tullmyndigheterna i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen och som berör denne direkt och personligen, skall ”ges
in” i den medlemsstat där beslutet fattats eller en framställning därom gjorts. Vidare anges det i punkt 2 i samma artikel
att rätten att överklaga kan utövas först ”hos … tullmyndigheter” och därefter ”hos ett oberoende organ”. Kravet på ett formellt
överklagande i nämnda artikel 243 är påkallat av hänsyn till rättssäkerheten och gör det möjligt att säkerställa att bestämmelserna
om tull tillämpas snabbt och enhetligt för att ta till vara intresset av att gemenskapens egna medel tillhandahålls snabbt
och effektivt (se bland annat dom av den 14 april 2005 i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 60).
69     Mot denna bakgrund, och eftersom det inte har visats att den som är huvudansvarig för betalningen har framställt en invändning
mot de anspråk som tvisten rör inom den frist som föreskrivs i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000, drar domstolen slutsatsen
att den belgiska regeringen inte har visat att beteendet hos den som är huvudansvarig för betalningen kunde motivera att nämnda
anspråk redovisades i B‑bokföringen.
70     När det gäller argumenteringen enligt vilken en invändning i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000
också kan framställas av den som har ställt säkerheten, räcker det att konstatera att nämnda regering i detta fall varken
har visat eller ens påstått att den som har ställt säkerheten har framställt invändningar mot anspråken i fråga före utgången
av den frist som föreskrivs i nämnda bestämmelse eller att de anspråk som tvisten rör kan komma att förändras när tvisten
har lösts.
71     Den belgiska regeringen har för det andra hävdat att de aktuella anspråk som inte hade uppburits med fog kunde redovisas i
B-bokföringen, eftersom de faktiskt inte täcktes av säkerheter i den mening som avses i artikel 6.3 b före utgången av den
frist som föreskrivs för bokföring av de anspråk som tvisten rör.
72     Det är i detta hänseende tillräckligt att konstatera att den belgiska regeringen, som har medgett att de anspråk som tvisten
rör omfattades av en säkerhet, i vart fall inte har visat att nämnda säkerhet var otillräcklig för att säkerställa att nämnda
belopp skulle betalas före utgången av ovannämnda frist.
73     Den omständigheten att anspråken hade redovisats på ett felaktigt sätt i B‑bokföringen fick till följd att motsvarande egna
medel krediterades för sent på kommissionens konto. Enligt artiklarna 9 och 10 i förordning nr 1150/222 skulle denna kreditering
ha skett inom samma frist som den som föreskrivs för redovisning av nämnda anspråk i A-bokföringen enligt artikel 6.3 a i
samma förordning.
74     Enligt artikel 11 i förordning nr 1150/2000 medför varje försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1
i samma förordning att den berörda medlemsstaten skall betala dröjsmålsränta för hela förseningsperioden. Denna ränta kan
utkrävas oavsett skälet till att medlen har krediterats kommissionens konto för sent (se bland annat dom av den 14 april 2005
i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 91).
75     De konstaterade dröjsmålen med att kreditera gemenskapernas egna medel på kommissionens konto ger följaktligen, enligt artikel
11 i förordning nr 1150/2000, rätt till dröjsmålsränta, varvid det förhållandet att sådan inte har betalats inte har bestritts
av Konungariket Belgien.
76     Kommissionens första invändning, som avser att artiklarna 6 och 9–11 i förordning nr 1150/2000 har åsidosatts, är följaktligen
välgrundad.
Den invändning som avser vägran att lämna uppgifter till kommissionen
–       Parternas argument
77     Vad beträffar den invändning som avser de belgiska myndigheternas vägran att ge kommissionen en sammanställning över de deklarationer
för gemenskapstransitering som inte hade färdigbehandlats efter år 1995 och som avsåg andra transaktioner beträffande vilka
kontot för nämnda institution hade krediterats för sent, har kommissionen förklarat att dessa myndigheter var väl informerade
om att institutionen var i färd med att undersöka huruvida det inte bara var i några isolerade fall som det påkallades en
rättelse. Myndigheterna borde därför ha bevarat inte enbart de dokument som granskades vid kontrollbesöket utan samtliga dokument
som i räkenskapshänseende hade behandlats på samma sätt, under en längre period än tre kalenderår från utgången av det år
som dessa dokument avsåg. Genom att förstöra dokumenten har myndigheterna åsidosatt artikel 3 i förordning nr 1150/2000. Konungariket
Belgien omfattas även av den skyldighet att samarbeta som föreskrivs i artikel 10 EG och borde följaktligen ha lämnat dessa
uppgifter till kommissionen (se dom av den 7 mars 2002 i mål C‑10/00, kommissionen mot Italien, REG 2002, s. I-2357, punkterna
88 och 89). Det faktiska händelseförloppet visar att det var uppenbart att den belgiska regeringen, tvärtemot vad den har
påstått, inte kunde anta att kommissionen var nöjd med de svar som nämnda regering hade gett kommissionen under förfarandets
administrativa del.
78     Den belgiska regeringen har påpekat att medlemsstaternas skyldigheter i fråga om kontrollerna av gemenskapernas egna medel
anges formellt och specifikt i artikel 18 i förordning nr 1552/89.
79     Konungariket Belgien har gjort gällande att det med fog kunde anse att det hade tillämpat gemenskapslagstiftningen korrekt.
80     Den belgiska regeringen anser att anmodan, såsom den hade formulerats av kommissionen, att granska alla deklarationer för
extern gemenskapstransitering som hade godkänts vid ett belgiskt tullkontor, vilka den 14:e månaden efter att ha godkänts
inte hade färdigbehandlats, det vill säga cirka 10 000 deklarationer per år, samt att lämna uppgifter om räkenskaperna för
en längre period än tre år, var för oprecis beträffande det fall som avsågs och att den var oproportionerlig i förhållande
till konstaterandena av de företrädare för kommissionen som hade utfört kontrollen (tre T1-deklarationer som inte hade färdigbehandlats
och som avsåg tullbelopp på 44,62 euro, 205,55 euro och 111,78 euro). Det var dessutom fullkomligt omöjligt att inleda cirka
30 000 ärenden, dels med beaktande av de tillgängliga medlen och personalen, dels på grund av att arkiven inte längre fanns
bevarade (utöver den obligatoriska fristen på tre år). Det har för den belgiska regeringen varit omöjligt att, under rimliga
förhållanden och utan att dess tjänster och dess organisation försvagas, skaffa fram dokumenten och att utföra den begärda
granskningen (se analogt dom av den 7 mars 2002 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 91).
81     Bevarandet av dokumenten skulle, bara för åren 1995–1997, ha avsett cirka 12 miljoner deklarationer och åtföljande dokument,
utan beaktande av deklarationerna för det löpande året. De medel som krävs för handlingarnas bevarande och ingivande representerar
en tung materiell och ekonomisk börda. Det är materiellt och ekonomiskt omöjligt att förlänga perioden för att bevara dessa
handlingar med flera år.
–       Domstolens bedömning
82     Enligt fast rättspraxis följer det av artikel 10 EG att medlemsstaterna är skyldiga att samarbeta lojalt när det gäller kommissionens
undersökningar enligt artikel 226 EG, och att de är skyldiga att tillhandahålla den alla de upplysningar den begär i det sammanhanget
(se bland annat dom av den 6 mars 2003 i mål C‑478/01, kommissionen mot Luxemburg, REG 2003, s. I-2351, punkt 24).
83     Beträffande medlemsstaternas skyldighet att i lojalt samarbete med kommissionen vidta åtgärder som gör det möjligt att säkerställa
tillämpningen av de gemenskapsbestämmelser som avser fastställande av förekommande egna medel, har domstolen slagit fast att
när kommissionen i stor utsträckning är beroende av uppgifter från den berörda medlemsstaten följer det särskilt av denna
skyldighet, som i fråga om granskning behandlas mer ingående i artikel 18 i förordning nr 1552/89, att medlemsstaten måste
ge kommissionen tillgång till bevismaterial och andra relevanta handlingar, på rimliga villkor, för att denna institution
skall kunna fastställa om och, i förekommande fall, i vilken utsträckning de berörda beloppen avser gemenskapernas egna medel
(dom av den 7 mars 2002 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkterna 89–91).
84     Efter det att kommissionens företrädare i Belgien i december år 1997 hade utfört kontroller genom vilka det hade upptäckts
ett visst antal fall med slutgiltigt fastställda anspråk, vilka avsåg transaktioner som hade genomförts med hjälp av T1-dokument,
som hade redovisats i B‑bokföringen, medan de enligt kommissionen borde ha redovisats i A‑bokföringen, hade nämnda institution
vid flera tillfällen, från och med april år 1998, begärt att de belgiska myndigheterna skulle kontrollera huruvida det, efter
den 1 januari 1995, hade förekommit ytterligare dröjsmål med tillhandahållandet av gemenskapernas egna medel, till följd av
att redovisning hade skett för sent i A-bokföringen, och, i förekommande fall, underrätta kommissionen om nämnda fall så att
den skulle kunna beräkna den dröjsmålsränta som skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordning nr 1150/2000 på grund
av att egna medel har tillhandahållits för sent.
85     Genom att inte efterkomma denna begäran har Konungariket Belgien åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 10 EG.
86     Såsom har angetts i punkt 84 i denna dom motiverades kommissionens begäran nämligen av konstaterandet att det vid den kontroll
som utfördes i december år 1997 fanns ett visst antal fall av vilka det framgick att förordning nr 1552/89 hade åsidosatts.
Kommissionen var följaktligen i sin fulla rätt att begära upplysningar av Konungariket Belgien om andra liknande fall från
och med den 1 januari 1995, i synnerhet eftersom medlemsstaterna, enligt artikel 3 i den förordningen, just är skyldiga att
vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dokumenten avseende fastställandet och tillhandahållandet av gemenskapernas
egna medel bevaras under minst tre kalenderår, från utgången av det år som dokumenten avser.
87     Det kan inte tas någon hänsyn till att tullmyndigheten har omfattande och komplicerade uppgifter, i synnerhet eftersom de
belgiska myndigheterna har motiverat sin ståndpunkt så att den följer av en tolkning av gemenskapslagstiftningen som inte
har antagits av domstolen (se punkterna 67 och 68 i denna dom).
88     Det är uppenbart att den belgiska regeringen, genom att förstöra de arkiv som var hänförliga till nämnda period, däribland
arkiven avseende de tre ärenden som är föremål för detta förfarande, har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 3 i förordning
nr 1150/2000. Det föreskrivs härvid i artikelns tredje stycke att om en granskning av de dokument som avser fastställande
av egna medel visar att ett fastställande kan behöva rättas, skall dokumenten bevaras för en tillräckligt lång tid utöver
fristen i första stycket i nämnda artikel för att möjliggöra att rättelsen genomförs och övervakas.
89     Mot denna bakgrund är även den andra invändningen, som avser att artikel 10 EG och artikel 3 i förordning nr 1150/2000 har
åsidosatts, välgrundad.
90     Med hänsyn till det ovan anförda drar domstolen följande slutsats:
Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3, 6 och 9–11 i förordning nr 1150/2000,
som från och med den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt förordning nr 1552/89, vars syfte är identiskt, och enligt artikel
10 EG,
–       genom att inte inom de föreskrivna fristerna redovisa fastställda anspråk i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning
nr 1150/2000, och
–       genom att inte kontrollera huruvida det, efter den 1 januari 1995, har förekommit ytterligare dröjsmål med tillhandahållandet
av gemenskapernas egna medel, till följd av att redovisning har skett för sent i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i
förordning nr 1150/2000, genom att förstöra de arkiv som var hänförliga till denna period och genom att inte underrätta kommissionen
om nämnda dröjsmål så att den kan beräkna den dröjsmålsränta som skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordningen på
grund av att egna medel har tillhandahållits för sent.

Rättegångskostnader
91     Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Konungariket Belgien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket
Belgien har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas. I enlighet med punkt 4 i samma artikel skall Förenade kungariket
bära sin rättegångskostnad.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3, 6 och 9–11 i rådets förordning (EG,
Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna
medel, som från och med den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989
om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, vars syfte är identiskt, och enligt
artikel 10 EG,
genom att inte inom de föreskrivna fristerna redovisa fastställda anspråk i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i förordning
nr 1150/2000, och
genom att inte kontrollera huruvida det, efter den 1 januari 1995, har förekommit ytterligare dröjsmål med tillhandahållandet
av gemenskapernas egna medel, till följd av att redovisning har skett för sent i den bokföring som avses i artikel 6.3 a i
förordning nr 1150/2000, genom att förstöra de arkiv som var hänförliga till denna period och genom att inte underrätta kommissionen
om nämnda dröjsmål så att den kan beräkna den dröjsmålsränta som skall betalas i enlighet med artikel 11 i förordningen på
grund av att egna medel har tillhandahållits för sent.
2)
Konungariket Belgien skall ersätta rättegångskostnaderna.
3)
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland skall bära sin rättegångskostnad.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.