CELEX: 62002TJ0044(01)
Konkurenca
Člen 81 ES
Sporazum o določitvi cen in pogojev zaračunavanja storitev menjave gotovine
Nemčija
Dokazi o kršitvi
Ugovor

Dejansko stanje
Ta zadeva se nanaša na Odločbo Komisije 2003/25/ES z dne 11. decembra 2001 v zvezi s postopkom, ki se je začel na podlagi
člena [81 ES] (zadeva COMP/E-1/37.919 (ex 37.391) – Bančne pristojbine za menjavo valut območja eura – Nemčija) (UL 2003,
L 15, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
Med storitvami menjave tujih valut je treba razlikovati menjavo knjižnega denarja in menjavo kovancev in bankovcev oziroma
„menjavo gotovine“. To vrsto storitve, ki je edina upoštevna v tem primeru, je mogoče razdeliti v dve kategoriji: na eni strani
storitve grosistične menjave gotovine, ki bankam dopušča menjavo velikih količin bankovcev (v nadaljevanju: medbančne storitve
menjave gotovine), in na drugi strani storitve menjave gotovine na drobno, namenjene posameznikom, pri čemer gre za manjše
količine bankovcev.
Pred uvedbo eura se storitve menjave gotovine v Nemčiji na splošno niso posebej zaračunavale: cene teh storitev so bile vključene
v tečaj, po katerem so kreditne ustanove in menjalnice od strank odkupovale in jim prodajale tujo valuto. Tečaj je bil pri
nakupu nižji, pri prodaji pa višji od tržne referenčne stopnje (uvodna izjava 38 izpodbijane odločbe). To odstopanje glede
na tržno referenčno stopnjo se v nadaljevanju navaja kot „tečajna razlika“.
Komisija je v začetku leta 1999 začela preiskavo proti približno 150 bankam, med njimi proti tožečim strankam, ki imajo sedeže
v sedmih državah članicah, in sicer v Belgiji, Nemčiji, na Irskem, Nizozemskem, v Avstriji, na Portugalskem in na Finskem.
Domnevala je, da so se te banke sporazumele, da v prehodnem obdobju, to je med 1. januarjem 1999, datumom uvedbe eura kot
enotne valute, in 1. januarjem 2002, datumom, ko je bila gotovina v eurih dana v obtok (v nadaljevanju: prehodno obdobje),
določijo cene storitev menjave gotovine za valute določenih sodelujočih držav članic v območju eura. Čeprav je Komisija zadevo
najprej vodila pod eno številko spisa, je preiskavo nadaljevala z ločenimi postopki glede obstoja omejevalnih sporazumov v
zadevnih državah članicah.
Komisija je od 8. februarja 1999, v skladu s členom 11 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, prve uredbe o izvajanju
členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204), od treh nemških združenj bank zahtevala informacije o plačilu storitev
menjave gotovine.
Komisija je 16. in 17. februarja 1999 opravila preglede na sedežih Dresdner Bank in Deutsche Bank v Frankfurtu na Majni.
Komisija je 19. oktobra 1999 približno 240 bankam območja eura poslala vprašalnik, v okviru katerega je zahtevala, naj ji
v skladu s členom 11 Uredbe št. 17 predložijo podatke o menjalniških provizijah, ki so jih zaračunavale pred uvedbo eura in
po njej. Ta vprašalnik je bil poslan 42 nemškim bankam, med njimi naslovnicam izpodbijane odločbe (uvodne izjave od 22 do
24 izpodbijane odločbe).
Komisija je 20. in 21. oktobra 1999 opravila preglede na Nizozemskem, na sedežu GWK Bank (v nadaljevanju: GWK) (uvodna izjava
21 izpodbijane odločbe).
Komisija je 3. in 10. avgusta 2000 poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah sledečim bankam:
–        Commerzbank;
–        Deutsche Verkehrsbank (DVB);
–        Bayerische Hypo- und Vereinsbank (HVB);
–        Reisebank;
–        Dresdner Bank;
–        Vereins- und Westbank (VUW);
–        Bayerische Landesbank Girozentrale;
–        SEB Bank (nekdanja BfG);
–        Hamburgerische Landesbank Girozentrale;
–        Westdeutsche Landesbank Girozentrale (West LB);
–        Landesbank Hessen Thüringen Girozentrale;
–        GWK in njeni matični družbi Fortis NV, Fortis Services Nederland NV in Fortis Bank Nederland NV.
Pooblaščenec za zaslišanje je 1. in 2. februarja 2001 zaslišal naslovnice obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Komisija je 11. decembra 2001 sprejela izpodbijano odločbo.
V skladu z izpodbijano odločbo (uvodna izjava 2) so se banke, ki so sodelovale na sestanku z dne 15. oktobra 1997, ki je potekal
v prostorih DVB v Frankfurtu na Majni (v nadaljevanju: sestanek z dne 15. oktobra 1997), sporazumele, da v prehodnem obdobju
naložijo približno 3-odstotno provizijo za odkup in prodajo bankovcev območja eura.
Pobudo za ta sestanek naj bi dala GWK. V izpodbijani odločbi je bilo dejansko ugotovljeno, da je ta banka na sestanku z dne
29. aprila 1997 spodbudila Reisebank k razpravi z drugimi nemškimi bankami, predvsem z namenom zagotoviti, da Deutsche Bundesbank,
nemška centralna banka, potrošnikom ne bi ponujala brezplačnih storitev menjave gotovine (uvodne izjave 60 in od 63 do 68
izpodbijane odločbe).
Listinski dokazi kršitve se v skladu z izpodbijano odločbo (uvodna izjava 62) nahajajo v zapisnikih sestankov in telefonskih
pogovorov, ki so bili zaseženi pri pregledih v prostorih GWK, zlasti zapisniki sestanka z dne 15. oktobra 1997, ki sta jih
sestavila uslužbenec GWK (v nadaljevanju: zapisnik GWK) in uslužbenec Commerzbank (v nadaljevanju: zapisnik Commerzbank).
Komisija je v izpodbijani odločbi najprej opozorila, da so se udeleženke dogovorile, da bodo Deutsche Bundesbank obvestile,
da naj bi od 1. januarja 1999 „menjale bankovce območja eura po fiksnih menjalnih tečajih in zaračunavale eksplicitno provizijo“
(uvodna izjava 88 izpodbijane odločbe).
Dalje, Komisija je ugotovila (uvodna izjava 89 izpodbijane odločbe), da so udeleženke sestanka z dne 15. oktobra 1997, ki
niso mogle doseči soglasja o načelu enotnega oblikovanja cene, „za skupni cilj določile, da [tečajne] razlike nadomestijo
z odstotkovnimi provizijami, tako da bi lahko z menjalno dejavnostjo nadomestile 90 % vseh prihodkov, kar naj bi pomenilo
približno 3-odstotno skupno provizijo“. Komisija je na podlagi zapisnika Commerzbank zato navedla, „da obstaja dogovor o uporabi
fiksnih menjalnih tečajev za valute območja eura (to pomeni, da se nakupni in prodajni tečaj ni uporabljal), skupaj s stroški,
ki se bodo zaračunavali v obliki provizije, izražene v odstotkih“ (uvodna izjava 95 izpodbijane odločbe).
Nazadnje je Komisija menila, da je bil v zapisnikih GWK in Commerzbank naveden sporazum, ki se nanaša na plačilo storitev
menjave gotovine v obliki provizije, izražene v odstotku zamenjanega zneska. V zapisniku Commerzbank naj znesek te provizije
ne bi bil naveden, v nasprotju z zapisnikom GWK, v katerem naj bi bil naveden znesek v višini približno 3 %. Vendar je Komisija
upoštevala dejstvo, da je Bayerische Landesbank Girozentrale na obravnavi z dne 1. in 2. februarja 2001 izjavila, da je njen
predstavnik na sestanku z dne 15. oktobra 1997 opozoril, da „[so] nekateri predstavniki določenih bank navaja[li] številke
med 2 in 4 %“, čeprav ni omenil zneska v višini 3 % (uvodna izjava 96 izpodbijane odločbe).
Na podlagi teh elementov je Komisija menila, da so se „banke, ki so sodelovale na sestanku 15. oktobra 1997, dogov[orile],
da po 1. januarju 1999 uvedejo približno 3-odstotno skupno provizijo (da bi nadomestile 90 % svojih prihodkov)“ in da je imel
ta sporazum „hkrati namen in učinek omejiti konkurenco v Skupnosti“ (uvodni izjavi 120 in 128 izpodbijane odločbe). Ta sporazum
je bil sklenjen za prehodno obdobje (uvodna izjava 173 izpodbijane odločbe).
V skladu s členom 1 izpodbijane odločbe so Commerzbank, Dresdner Bank, HVB, DVB in VUW „s tem, da so v prehodnem obdobju sodelovale
pri sporazumu, katerega namen je bil določiti a) načine zaračunavanja pristojbin za menjavo bankovcev v valute območja eura
(to pomeni provizijo izraženo v odstotkih) in b) ciljno raven teh pristojbin v višini približno 3 % (da bi nadomestile 90
% prihodkov, ki izhajajo iz [tečajne] razlike)“, kršile člen 81 ES.
Komisija je ob presoji, da je šlo za resno kršitev, ki je trajala približno štiri leta, naložila naslednje globe (člen 3 izpodbijane
odločbe):
Commerzbank
28.000.000 EUR
Dresdner Bank
28.000.000 EUR
HVB
28.000.000 EUR
DVB
14.000.000 EUR
VUW
2.800.000 EUR

Postopek
Z različnimi vlogami, vloženimi v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje med 26. februarjem in 1. marcem 2002, so Dresdner
Bank, VUW, HVB, DVB in Commerzbank vložile tožbe zoper izpodbijano odločbo (zadeve T-44/02, T-54/02, T-56/02, T-60/02 in T-61/02).
Komisija po vročitvi teh tožb ni vložila odgovora na tožbe v roku, ki ji je bil določen. Tožeče stranke so Sodišču prve stopnje
z dopisi, predloženimi sodnemu tajništvu med 25. junijem in 2. julijem 2002, predlagale, naj v skladu s členom 122(1) Poslovnika
Sodišča prve stopnje ugodi njihovim predlogom.
Sodišče prve stopnje je z zamudnimi sodbami z dne 14. oktobra 2004 izpodbijano odločbo, kolikor se nanaša na tožeče stranke,
razglasilo za nično (v nadaljevanju: zamudne sodbe). Sodišče prve stopnje je na podlagi tožb menilo, da Komisija obstoja zatrjevanega
sporazuma ni dokazala pravno zadostno, ne glede določitve cen storitev menjave gotovine ne glede njihovih pogojev zaračunavanja.
Sodišče prve stopnje je odločilo, da so tožbeni razlogi v zvezi z netočnostjo ugotovljenih dejstev in pomanjkanjem dokazne
moči obremenilnih indicev zoper tožeče stranke, utemeljeni, pri čemer drugih tožbenih razlogov ni obravnavalo.
Komisija je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje med 27. novembrom in 4. decembrom 2004 zoper zamudne sodbe v skladu s
členom 122, odstavek 4, Poslovnika vložila ugovor.
VUW se je 14. januarja 2005 združila z HVB, ki je tako prevzela pravice VUW v zadevi T-54/02 OP.
Tožeče stranke so v sodnem tajništvu med 11. in 21. februarjem 2005 predložile pisna stališča na ugovor, v skladu s členom
122, odstavek 5, Poslovnika.
S sklepom z dne 12. julija 2005 so bile zadeve, po zaslišanju strank v zadevah T‑44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02
OP in T-61/02 OP, v skladu s členom 50 Poslovnika Sodišča prve stopnje združene za namen pisnega postopka in zaradi izdaje
skupne končne odločbe.
Sodišče prve stopnje (četrti senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek in stranke,
v okviru ukrepov procesnega vodstva, pozvalo, naj odgovorijo na določena vprašanja. Te so te zahteve sprejele.
Stranke so ustne navedbe in odgovore na pisna in ustna vprašanja Sodišča prve stopnje podale na obravnavi 31. maja 2005.

Predlogi strank
Komisija Sodišču prve stopnje v vseh zadevah predlaga, naj:
–        zamudne sodbe razveljavi;
–        tožbe v celoti zavrne;
–        tožečim strankam naloži plačilo stroškov, skupaj s stroški postopka z ugovorom.
Dresdner Bank Sodišču prve stopnje v zadevi T-44/02 OP predlaga, naj:
–        ugovor zavrne in potrdi zamudno sodbo;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov, skupaj s stroški postopka z ugovorom.
HVB Sodišču prve stopnje v zadevah T-54/02 OP in T-56/02 OP predlaga, naj:
–        potrdi zamudne sodbe;
–        zavrne ugovore;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov, skupaj s stroški postopka z ugovorom.
DVB je Sodišču prve stopnje v zadevi T-60/02 OP, potem ko je pojasnila smisel svojih pisanj na obravnavi, predlagala, naj:
–        ugovor zavrže kot delno nedopustnega;
–        ugovor zavrne kot neutemeljenega;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov, skupaj s stroški postopka z ugovorom.
Commerzbank Sodišču prve stopnje v zadevi T-61/02 OP predlaga, naj:
–        ugovor zavrne;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.

Pravo
I –
Postopek z ugovorom
Komisija je v utemeljitev svojih predlogov za razveljavitev zamudnih sodb podala številne očitke zoper okoliščine, v katerih
je Sodišče prve stopnje izvajalo nadzor, zlasti glede zahtev na področju izvedbe dokazov.
HVB v zadevah T-54/02 OP in T-56/02 OP ugovarja, da Komisija napačno razume naravo postopka z ugovorom, ker njegov namen ni
odprava napak pri uporabi prava, ki so vplivale na zamudno sodbo.
Komisija je ob pozivu, naj na obravnavi pojasni pomen svojih navedb, zahtevala, naj se njeni predlogi za razveljavitev zamudnih
sodb razlagajo tako, kot da z njimi Sodišču prve stopnje predlaga, naj te sodbe ponovno obravnava v luči ugovora. Po zaslišanju
tožečih strank je Sodišče prve stopnje sprejelo sklep o tem pojasnilu.
Sodišče prve stopnje je, ko je Komisija pojasnila smisel svojih predlogov, menilo, da se mu o ugovorih HVB v zvezi z namenom
postopka z ugovorom ni treba več izreči.
Poleg tega DVB in Commerzbank trdita, da je ugovor delno nedopusten. Komisija naj bi s tem, da je odgovarjala na druge tožbene
razloge in ne na razloge, o katerih je Sodišče prve stopnje odločalo v zamudnih sodbah, skušala razširiti predmet spora. Menita,
da bi se moral ugovor omejiti na zavrnitev tožbenih razlogov, ki so bili obravnavani v zamudnih sodbah.
DVB in Commerzbank trdita, prvič, da je vsak tožbeni razlog neaktivne stranke, ki ne spoštuje te omejitve, prepozen in posledično,
v skladu s členom 48(2) Poslovnika, nedopusten.
Drugič, menita, da je namen postopkov za izdajo zamudne sodbe in postopka z ugovorom kaznovati neaktivno stranko, ne pa dati
ji „drugo priložnost“. V zvezi s tem DVB pojasnjuje, da bi v primeru, če bi se Sodišče prve stopnje odločilo, da razveljavi
zamudno sodbo, moralo torej obravnavati druge tožbene razloge, ne da bi upoštevalo trditve neaktivne stranke glede teh drugih
razlogov. Vsaka druga rešitev bi zanjo pomenila prednost s tem, da bi ji pustila primeren čas za pripravo obrambe, potem ko
bi zvedela za stališče Sodišča prve stopnje.
Komisija je na obravnavi izpodbijala to razlago.
Sodišče prve stopnje poudarja, da je namen postopka z ugovorom iz člena 122(4) Poslovnika dopustiti sodišču, da ponovno obravnava
zadevo na kontradiktorni podlagi, ne da bi bilo pri tem vezano na rešitev zamudne sodbe. Če določba Poslovnika ne določa drugače,
je stranka, ki ugovarja, načeloma prosta pri argumentiranju, ne da bi bila omejena na izpodbijanje razlogov za zamudno sodbo.
Ob upoštevanju namena postopka z ugovorom prepovedi navajanja novih razlogov med postopkom iz člena 48(2) Poslovnika, v nasprotju
s tem, kar navajata DVB in Commerzbank, ni mogoče razlagati, kot da stranki, ki ugovarja, prepoveduje navajati razloge, ki
bi jih lahko navajala na stopnji obrambe. Kot je Komisija pravilno poudarila, naj bi bila taka razlaga člena 48(2) Poslovnika
nesmiselna, ker bi lahko vodila v postopkovno brezizhoden položaj, če bi bil ugovor utemeljen: Sodišče prve stopnje se ob
ugotovitvi, da ne more potrditi rešitve iz zamudne sodbe, na kateri temelji eden izmed razlogov, zaradi načela spoštovanja
kontradiktornosti ne more izreči o drugih tožbenih razlogih.
Ugovor je torej dopusten.
II –
Kratek povzetek tožbenih razlogov
Tožeče stranke izpodbijajo obstoj kršitve člena 81 ES. Zanikajo obstoj sporazuma o določitvi cen in strukture provizij za
menjavo gotovine, pri čemer se sklicujejo na različne napake in vsebinske nenatačnosti, ki so vplivale na ugotovitev dejanskega
stanja s strani Komisije in zlasti na obstoj soglasja volj glede tega.
Tožeče stranke dalje menijo, da pogoji uporabe člena 81 ES niso izpolnjeni, ker naj zatrjevani sporazum ne bi imel protikonkurenčnega
učinka in naj ne bi vplival na trgovino med državami članicami.
Tožeče stranke prav tako izpodbijajo upravni postopek. V zvezi s tem navajajo različne kršitve pravic obrambe, zlasti pravico
biti slišan. Menijo, da je Komisija s tem, da je kršila načelo spoštovanja domneve nedolžnosti, preiskovala izključno obremenilno.
HVB in DVB v zadevah T-54/02 OP, T-56/02 in T-60/02 OP trdita, da je Komisija zlorabila pooblastila.
HVB v zadevi T-56/02 OP prereka okoliščine, v katerih ji je Komisija očitala odgovornost za ravnanje VUW.
Tožeče stranke izpodbijajo odločitev Komisije o opustitvi pregona zoper nekatere naslovnice obvestila o ugotovitvah o možnih
kršitvah – zlasti zoper pobudnico sestanka z dne 15. oktobra 1997 – v zameno za njihovo zavezo, da bodo znižale cene. Poleg
dejstva, da so določene tožeče stranke izrazile dvom glede pristojnosti Komisije za sprejetje takih odločitev, te stranke
zatrjujejo, da je Komisija ravnala nepregledno, samovoljno in diskriminatorno.
Nazadnje, podredno, tožeče stranke predlagajo odpravo glob ali zmanjšanje njihovega zneska, pri čemer se sklicujejo na različne
kršitve Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998,
C 9, str. 3), in načela sorazmernosti.
III –
Obstoj protikonkurenčnega sporazuma
A –
Uvodne ugotovitve
Po ustaljeni sodni praksi morajo zadevna podjetja, da bi se štelo, da je bil sklenjen sporazum v smislu člena 81(1) ES, izraziti
skupno voljo, da bodo na trgu ravnala na določen način (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 17. decembra 1991 v zadevi Hercules
Chemicals proti Komisiji, T-7/89, Recueil, str. II-1711, točka 256, in z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Bayer proti Komisiji,
T-41/96, Recueil, str. II-3383, točka 67, glej v tem smislu tudi sodbi Sodišča z dne 15. julija 1970 v zadevi ACF Chemiefarma
proti Komisiji, 41/69, Recueil, str. 661, točka 112, in z dne 29. oktobra 1980 v zadevi Van Landewyck in drugi proti Komisiji,
od 209/78 do 215/78 in 218/78, Recueil, str. 3125, točka 86).
Glede oblike izražanja navedene skupne volje zadošča, da je sporazum izraz volje strank, da na trgu ravnajo v skladu z njegovim
besedilom (sodba Bayer proti Komisiji, točka 68, glej v tem smislu tudi sodbi ACF Chemiafarma proti Komisiji, točka 112, in
Van Landewyck in drugi proti Komisiji, točka 86).
Pojem sporazum v smislu člena 81(1) ES, kot ga je razložila sodna praksa, predpostavlja obstoj soglasja volj med vsaj dvema
strankama, katerega izrazna oblika pa ni pomembna, če izraža njuno resnično voljo (sodba Bayer proti Komisiji, točka 69).
V tem primeru je treba preučiti ali je tožečim strankam uspelo izpodbiti ugotovitev Komisije o obstoju soglasja volj med udeleženkami
sestanka z dne 15. oktobra 1997 glede določitve zneska in pogojev zaračunavanja provizij pri menjavi gotovine.
B –
Izvedba dokaza in obseg sodnega nadzora
Tožeče stranke trdijo, da na sestanku z dne 15. oktobra 1997 ni bil sklenjen nikakršen sporazum o višini in strukturi menjalniških
provizij. Menijo, da Komisija ni dokazala dejanskega stanja, na podlagi katerega je ugotovila obstoj kršitve.
Komisija trdi, da mora Sodišče prve stopnje pri razlagi odločbe o uporabi člena 81 ES, v składu z načelom uporabnega učinka,
upoštevati njegovo besedilo, pa tudi njegov kontekst in cilje (sodbe Sodišča z dne 21. februarja 1984 v zadevi St. Nikolaus
Brennerei, 337/82, Recueil, str. 1051, točka 10, z dne 30. julija 1996 v zadevi Bosphorus, C-84/95, Recueil, str. I-3953,
točka 11, in z dne 18. novembra 1999 v zadevi Pharos proti Komisiji, C-151/98 P, Recueil, str. I-8157, točka 19). Ta potreba
naj bi bila še toliko bolj pomembna, ker so omejevalni sporazumi, ki jih prepoveduje člen 81 ES, pogosto tajni, tako da je
o njihovem obstoju mogoče sklepati zgolj na podlagi indicev, ki se upoštevajo skupaj (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004
v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in
C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točka 55, in sklepni predlogi generalnega pravobranilca Colomerja za sodbo Sodišča z dne
18. septembra 2003 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, C‑338/00 P, Recueil, str. I-9189, I-9193). Zato Sodišče prve stopnje
ne more iti tako daleč, da bi zahtevalo listinske dokaze, navedene v izpodbijani odločbi, ki pomenijo „neizpodbiten dokaz“
kršitve. Sodna praksa naj bi zahtevala le predložitev zadostnih dokazov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v
zadevi Enso-Gutzeit proti Komisiji, T-337/94, Recueil, str. II-1571, točki 94 in 153). Vsaka očitna napaka bi bila izključena,
če je presoja dejstev bolj verjetna od presoje, ki jo predlagajo tožeče stranke.
Sodišče prve stopnje glede izvedbe dokaza kršitve člena 81(1) ES opozarja, da mora Komisija dokazati kršitve, ki jih ugotovi,
in predložiti dokaze, ki so primerni za to, da se pravno zadostno dokaže, da so podani znaki kršitve (sodbi Sodišča z dne
17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 58, in z dne 8. julija 1999
v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C-49/92 P, Recueil, str. I-4125, točka 86).
Dvom na strani sodišča se razlaga v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve. Sodišče torej ne sme sklepati,
da je Komisija pravno zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če na njegovi strani še vedno obstaja dvom o tem vprašanju,
zlasti v okviru tožbe za razglasitev ničnosti odločbe o naložitvi globe.
V tem primeru je treba namreč upoštevati načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Evropske konvencije o
človekovih pravicah, ki se uvršča med temeljne pravice, ki v skladu s sodno prakso Sodišča, podprto s preambulo Enotnega evropskega
akta in členom 6(2) EU, pomenijo splošna načela prava Skupnosti. Z vidika narave zadevnih kršitev ter narave in stopnje strogosti
sankcij, ki so zanje predpisane, se načelo domneve nedolžnosti uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci,
ki veljajo za podjetja, na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (sodbi Sodišča z dne 8. julija
1999 v zadevi Hüls proti Komisiji, C-199/92 P, str. I-4287, točki 149 in 150, in v zadevi Montecatini proti Komisiji, C-235/92
P, Recueil, str. I-4539, točki 175 in 176).
Zato se mora Komisija, da dokaže obstoj kršitve, sklicevati na natančne in dosledne dokaze (glej v tem smislu sodbo Sodišča
prve stopnje z dne 6. julija 2000 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T-62/98, Recueil, str. II-2707, točka 43, in navedena
sodna praksa).
Treba pa je poudariti, da ni nujno, da vsak dokaz Komisije zadosti tem merilom glede vsakega znaka kršitve. Zadošča, da tej
zahtevi odgovarja sklenjen krog indicev, na katere se sklicuje institucija, ki se presojajo skupaj (glej v tem smislu sodbo
Sodišča prve stopnje z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, tako
imenovani „PVC II“, od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94,
Recueil, str. II-931, točke od 768 do 778, zlasti točka 777, ki jo je Sodišče o upoštevnem vprašanju potrdilo v pritožbenem
postopku s sodbo z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C-238/99
P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, od C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375, točke od 513 do 523).
Ob upoštevanju splošno znane prepovedi protikonkurenčnih sporazumov od Komisije ni mogoče zahtevati, naj predloži listine,
ki izrecno dokazujejo stike med zadevnimi gospodarskimi subjekti. Nepopolne in skromne dokaze, s katerimi naj bi razpolagala
Komisija, bi bilo treba v vsakem primeru dopolniti z ugotovitvami, ki bi omogočale rekonstrukcijo upoštevnih okoliščin.
O obstoju protikonkurenčne prakse ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi določenega števila dogodkov, ki sovpadajo,
in indicev, ki lahko skupaj, če ne obstaja druga dosledna razlaga, pomenijo dokaz kršitve konkurenčnih pravil (sodba Aalborg
Portland in drugi proti Komisiji, točke od 55 do 57).
Glede na obseg sodnega nadzora je treba poudariti pomembno razliko, ki obstaja med podatki in dejanskimi ugotovitvami, katerih
morebitno nenatančnost lahko Sodišče odkrije ob upoštevanju trditev in dokazov, ki so mu predloženi, na eni strani, ter gospodarskimi
presojami na drugi strani (sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. decembra 2005 v zadevi General Electric proti Komisiji, T-210/01,
ZOdl., str. II‑5575, točka 62).
Čeprav Sodišče prve stopnje s svojo ekonomsko presojo ne sme nadomestiti presoje Komisije, mora zlasti preveriti ne samo vsebinsko
resničnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in doslednost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke,
ki jih je treba upoštevati pri presoji kompleksne situacije, in ali lahko utemeljijo iz njih izpeljane sklepe (sodba Sodišča
z dne 15. februarja 2005 v zadevi Komisija proti Tetra Laval, C-12/03 P, ZOdl., str. I-987, točka 39).
C –
Sporazum glede zneska menjalniških provizij
1.     Trditve strank
Tožeče stranke zanikajo vsak dogovor o ceni pristojbin menjave gotovine na drobno na sestanku z dne 15. oktobra 1997 in prerekajo
dokazno vrednost elementov, ki jih je v zvezi s tem navedla Komisija. Trdijo, da je bil namen sestanka odpraviti določene
normativne in tehnične negotovosti, povezane z uvedbo eura, ki naj bi vplivale predvsem na medbančne storitve menjave gotovine.
Poleg tega menijo, da je sporazum, ki ga navaja Komisija, nesmiseln. Bilo bi absurdno, da bi banke, ki predstavljajo le majhen
del trga, želele skleniti sporazum o določitvi cen menjalniških storitev v prehodnem obdobju, več kot eno leto pred njegovim
začetkom.
Komisija meni, da je dokazala obstoj horizontalnega sporazuma o določitvi cen. Banke, ki so sodelovale na sestanku z dne 15.
oktobra 1997, naj bi se dogovorile, da bodo strankam zaračunavale storitve menjave gotovine, v izogib temu, da bi jih nekatere
ponujale brezplačno. Tako naj bi dosegle sporazum o načelu plačevanja teh storitev, iż katerega naj bi izhajala dva sporazuma,
ki se nanašata na izpodbijano odločbo. Vzrok kršitve naj bi bil v grožnji, da bodo Deutsche Bundesbank, Deutsche Bank in druge
komercialne banke javnosti začele ponujati brezplačne storitve menjave gotovine. V odziv na to grožnjo naj bi GWK skušala
nemške banke prepričati, naj se ne odločijo za brezplačno menjavo gotovine, in je glede tega vzpostavila stik z Reisebank
(uvodne izjave od 58 do 97 in od 108 do 111 izpodbijane odločbe).
Komisija je na obravnavi pojasnila, da bi bilo kršitev mogoče razumeti tudi kot posledico usklajevanja treh izmed štirih glavnih
univerzalnih nemških bank, da bi se odzvale na grožnjo, ki jo je pomenil morebitni namen njihove glavne konkurentke, Deutsche
Bank, ponujanja brezplačne storitve menjave gotovine v prehodnem obdobju. Ob upoštevanju gospodarske moči in prevlade teh
štirih bank na nemškem trgu naj bi sporazum o izključitvi brezplačnih storitev menjave gotovine med Dresdner Bank, HVB in
Commerzbank s tega vidika druge subjekte spodbudil k enakemu ravnanju na trgu.
Banke naj bi tako dosegle sporazum o načelu plačila storitev menjave gotovine, iz katerega naj bi izhajala dva sporazuma,
ki se nanašata na izpodbijano odločbo. Ko je bilo načelo plačila enkrat sprejeto, naj bi imele vse banke namreč interes sporazumeti
se tudi o pogojih zaračunavanja in o ceni teh storitev. Cilj sporazumov o pogojih zaračunavanja provizij za menjavo gotovine
in določitev njihovega zneska naj bi bil protikonkurenčen. Zato naj bi zadevni sporazum spadal pod prepoved iz člena 81(1)
ES, pri čemer ni treba preučevati njegovih učinkov na konkurenco.
Obstoj tega sporazuma naj ne bi izhajal zgolj iz listinskih dokazov, ki se nanašajo na razprave, ki so potekale na sestanku
z dne 15. oktobra 1997, temveč tudi iz splošnega okvira tega sestanka. Komisija zlasti navaja, da je treba pripisati velik
pomen dokazom, ki se nanašajo na priprave na sestanek z dne 15. oktobra 1997. Glede normativnega okvira meni, da so se negotovosti,
do katerih bi lahko prišlo, nanašale na nekaj tehničnih vprašanj, ki so posledica uvedbe eura. Vendar nobena od teh negotovosti
ne bi mogla upravičiti omejevalnega sporazuma o višini cen.
Tožeče stranke ugovarjajo, da to stališče glede sporazuma o načelu plačila menjalniških storitev ni navedeno v izpodbijani
odločbi, temveč da ga je Komisija prvič navedla na stopnji ugovora in pojasnila na obravnavi. Komisija zato ne more naknadno
spreminjati izpodbijane odločbe. HVB (zadevi T-54/02 OP in T-56/02 OP) in DVB (zadeva T-60/02 OP) menita, da gre tukaj za
novo in zato nedopustno trditev.
2.     Presoja Sodišča prve stopnje
a)     Razlaga izpodbijane odločbe in obstoj kršitve v zvezi s sporazumom o načelu izključitve brezplačnih storitev menjave gotovine
Treba je ugotoviti, ali se izpodbijana odločba nanaša, kot zatrjuje Komisija, ne le na sporazum glede določitve zneska pristojbin
in njihovih pogojev zaračunavanja, temveč tudi na drugi sporazum, ki temelji na prvem, katerega namen naj bi bil, da se med
udeleženkami v prehodnem obdobju izključijo brezplačne storitve menjave gotovine.
V skladu s členom 1 izpodbijane odločbe se ugotovljena kršitev nanaša na udeležbo tožečih strank pri „sporazumu, katerega
namen je bil določiti a) pogoje zaračunavanja pristojbin menjave bankovcev v valute območja eura (to pomeni provizijo, izraženo
v odstotkih) in b) ciljno raven teh pristojbin v višini približno 3 % (da bi nadomestila 90 % prihodkov, ki izhajajo iz tečajne
razlike) v prehodnem obdobju, ki se je začelo 1. januarja 1999“. Izrek izpodbijane odločbe se torej nikakor ne nanaša na sporazum
o načelu plačila ali natančneje o načelu izključitve brezplačnih menjalniških storitev.
Poleg tega obrazložitev izpodbijane odločbe ne vsebuje nobene analize, ki bi dopuščala sklep, da je Komisija menila, da je
sporazum s takim namenom pomenil kršitev člena 81 ES. V svojih vlogah je Komisija vendarle poudarila, da je kršitveni značaj
zadevnega sporazuma posledica dejstva, da so se banke, udeležene na sestanku z dne 15. oktobra 1997, dogovorile, da bodo zaračunavale
provizijo, izraženo v odstotkih, kot naj bi jasno izhajalo iz uvodne izjave 115 izpodbijane odločbe. Ta uvodna izjava pa določa:
„Ne bi bilo niti naravno niti logično, da bi se vsaka banka posamično odločila preoblikovati svoje tečajne razlike v provizijo,
izraženo v odstotkih. Dejansko se zdi, da je Deutsche Bank prvotno predvidela, da bo opravljala storitve brezplačno. V vsakem
primeru problem ni v vprašanju, kateri pogoji zaračunavanja stroškov bi bili lahko z gospodarskega vidika najbolj razumni,
temveč ali je med bankami obstajal sporazum o teh pogojih.“
Treba je ugotoviti, da na podlagi te obrazložitve nikakor ni mogoče ugotoviti, da se ta nanaša na sporazum o načelu izključitve
brezplačnih storitev. Komisija poleg tega Sodišču prve stopnje na obravnavi ni mogla navesti morebitnih razlogov izpodbijane
odločbe, ki so podpirali tezo o obstoju takega sporazuma. Zato je treba, ob predpostavki, da je Komisija želela v izpodbijani
odločbi implicitno upoštevati stališče glede sporazuma o izključitvi brezplačnih storitev, ugotoviti, da je bila obrazložitev
izpodbijane odločbe glede tega v vsakem primeru, v smislu člena 253 ES, nezadostna, da bi naslovnicam omogočila, da bi se
seznanile z razlogi sprejete odločbe in da bi Sodišče lahko opravilo nadzor.
Komisija s pisno ali z ustno obrazložitvijo ne more spremeniti predmeta odločbe, če je podana potem, ko je ta že predmet postopka
pred sodiščem Skupnosti (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 1996 v zadevi Rendo in drugi proti Komisiji, T-16/91,
Recueil, str. II-1827, točka 45, in navedena sodna praksa).
Torej Komisija ne more zatrjevati obstoja kršitvenega sporazuma, ki v izpodbijani odločbi ni bil izrecno naveden in o katerem
se tožeče stranke niso mogle opredeliti, kot to zahteva spoštovanje pravic obrambe.
Poleg tega Sodišče prve stopnje ni pristojno, da bi nadomeščalo Komisijo in po uradni dolžnosti obravnavalo, ali v tem primeru
obstajajo elementi, ki bi dokazovali obstoj sporazuma o načelu izključitve brezplačnih storitev menjave gotovine.
Posledično je treba zavrniti vse navedbe Komisije v zvezi s tem.
b)     Dokazi o sporazumu glede zneska menjalniških provizij
Pred obravnavo neposrednih dokazov razprav, ki so potekale na sestanku, in stališč Komisije glede izvajanja zadevnega sporazuma
je treba preučiti trditve in dokaze, ki se nanašajo na okoliščine, ki so spremljale sestanek z dne 15. oktobra 1997.
Dokazi, ki se nanašajo na okvir sestanka z dne 15. oktobra 1997
–       Tržni deleži bank, ki so sodelovale na sestanku z dne 15. oktobra 1997
Dresdner Bank, Commerzbank, VUW in HVB v bistvu zatrjujejo, da so ob predpostavki, da je Komisija pravilno opredelila upoštevni
trg, skupni deleži udeleženk sestanka z dne 15. oktobra 1997 mnogo nižji od ocene iz zapisnika GWK, ki zajema od 70 do 80
% in ki je bila povzeta v uvodni izjavi 87 izpodbijane odločbe. Menijo, da je teza v zvezi s horizontalnim sporazumom o določitvi
cen ob pomanjkanju gospodarske moči, ki je potrebna za vpliv na trg in sklenitev sporazuma o določitvi cen, nesmiselna.
Komisija zatrjuje, da je cilj zadevnega sporazuma protikonkurenčen, zato ni dolžna presojati tržnih deležev tožečih strank
niti vpliva tega sporazuma na trg. Zato naj bi bila utemeljitev tožečih strank glede tržnih deležev neupoštevna.
Sodišče prve stopnje poudarja, da se trditve v zvezi z oceno tržnih deležev nanašajo na obstoj horizontalnega sporazuma o
določitvi cen, ker naj bi bil zaradi pomanjkanja zadostne tržne moči tak sporazum manj verjeten. Te trditve se posredno prav
tako nanašajo na verodostojnost zapisnika GWK, ki ga izpodbijajo tožeče stranke in ga bomo obravnavali v nadaljevanju. Posledično
je treba preveriti utemeljenost teh trditev, ki ne morejo veljati za neupoštevne.
Komisija se je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, prvič, seznanila z oceno tržnih deležev udeleženk sestanka z dne
15. oktobra 1997, ki so bili v zapisniku GWK ocenjeni med 70 in 80 % (obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, uvodna izjava
79), in, drugič, je na podlagi svoje preiskave ugotovila, da je imelo pet bank (Deutsche Bank, Hypo Vereinsbank, Dresdner
Bank, Commerzbank in Hamburger Sparkasse) skupaj 65 % trga menjalniških storitev. Ker so tožeče stranke v upravnem postopku
izpodbijale te podatke, izpodbijana odločba ne vsebuje nobene natančne ocene tržnih deležev naslovnic izpodbijane odločbe
oziroma udeleženk sestanka z dne 15. oktobra 1997. V uvodni izjavi 87 izpodbijane odločbe pa se sklicuje na zapisnik GWK,
v skladu s katerim „[so] banke, [ki so sodelovale na sestanku z dne 15. oktobra 1997,] pomeni[le] od 70 do 80 % nemškega trga
menjav malih zneskov“.
Glede tega se zdi, prvič, da se Komisija in tožeče stranke strinjajo, da je ocena obsega zamenjane gotovine v Nemčiji leta
1998, ki je v izpodbijani odločbi, nenatačna. Po statističnih podatkih Deutsche Bundesbank iz leta 1998 je celotni obseg zamenjane
gotovine namesto 6,8 milijarde EUR, kot je navedeno v izpodbijani odločbi (opomba št. 7 v uvodni izjavi 14), znašal 13,203 milijarde EUR.
Ti podatki poleg tega ustrezajo podatkom iz poročila Evropskega monetarnega inštituta (EMI) z dne 23. aprila 1997, navedenega
v uvodni izjavi 75 izpodbijane odločbe. Komisija je na obravnavi priznala, da je napačno razlagala podatke, navedene v opombi
št. 7 izpodbijane odločbe. Ta vsebinska nenatačnost v tem primeru ni bila brez posledic, saj je privedla do tega, da je bila
moč udeleženk sestanka z dne 15. oktobra 1997 na trgu precenjena. Ta razlika je še toliko večja ob sklicevanju na uvodno izjavo
14 izpodbijane odločbe, v skladu s katero je bila za valute petnajstih držav članic „skupna vrednost prodanih in odkupljenih
bankovcev leta 1998 približno 2,1 milijarde EUR“.
Drugič, tožeče stranke in Komisija so hkrati ocenile skupne deleže tožečih strank na trgu storitev menjave gotovine na drobno,
vse valute v Nemčiji (1997), v višini 4,68 % na podlagi merila števila podružničnih kreditnih ustanov, v višini 16,46 % na
podlagi merila bilančne vsote bank in v višini 15,24 % na podlagi merila obsega zamenjane gotovine. Treba je poudariti, da
se te ocene nanašajo le na ponudbo kreditnih ustanov in ne upoštevajo ponudbe drugih subjektov, zlasti menjalnic.
Tretjič, tožeče stranke in Komisija se strinjajo, da so tožeče stranke, glede na vse udeleženke sestanka z dne 15. oktobra
1997, opravile zelo velik del vsote menjave gotovine. Komisija je namreč v pisnih odgovorih Sodišču prve stopnje menila, da
tržni deleži drugih bank, prisotnih na sestanku, niso bili pomembni. Commerzbank je na obravnavi menila, da so tožeče stranke
opravile najmanj 90 % celotnega obsega menjav vseh udeleženk sestanka. Nobena izmed strank te ocene ni želela izpodbijati,
zato jo je treba upoštevati.
Ti elementi omogočajo najprej ugotovitev, da je ocena tržnih deležev, navedena v zapisniku GWK in v uvodni izjavi 87 izpodbijane
odločbe, nenatančna, ker je očitno precenila gospodarsko moč bank, prisotnih na sestanku z dne 15. oktobra 1997, na upoštevnem
trgu.
Vendar ta nenatančnost ne more zadoščati za izpodbijanje teze glede obstoja horizontalnega sporazuma o določitvi cen. Lahko
pa zmanjša njegovo verjetnost. Dejstvo, da so udeleženke sestanka z dne 15. oktobra 1997 dejansko pomenile največ okoli 17
% ponudbe zgolj kreditnih ustanov, lahko vzbudi dvome o obstoju horizontalnega sporazuma o določitvi cen. Izpodbijana odločba
se poleg tega ne sklicuje na nobeno posebno okoliščino, ki bi se na primer nanašala na strukturo zadevnega trga, ki bi zmanjšala
te dvome.
–       Pravna negotovost
Tožeče stranke trdijo, da namen sestanka z dne 15. oktobra 1997 ni bil sklenitev nezakonitega sporazuma, temveč preučitev
vplivov predpisov, ki se nanašajo na prehodno obdobje, na ureditev storitev menjave gotovine. V bistvu poudarjajo, da v času
treh velikih skupin vprašanj še niso prejele dokončnega odgovora.
Prvo naj bi se nanašalo na uporabo nepreklicnega menjalnega tečaja pri menjavi gotovine.
Drugo naj bi se nanašalo na načelo plačila menjave gotovine in še posebej na vprašanje, ali je določba člena 52 Protokola
o Statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke, ki je priložen Pogodbi ES (v nadaljevanju: statut
ESCB), o menjavi „po nominalni vrednosti“ s strani centralnih bank pomenila obveznost za bančne ustanove, da v prehodnem obdobju
brezplačno menjajo gotovino.
Tretje naj bi se nanašalo na pogoje plačila menjave gotovine in zlasti na tehnične posledice opustitve nespremenljivega tečaja
(1 DEM = x EUR) v korist spremenljivega (1 EUR = y DEM), uvedenega z Uredbo Sveta (ES) št. 1103/97 z dne 17. junija 1997 o
nekaterih določbah v zvezi z uvajanjem eura (UL L 162, str. 1), in na nadomestitev implicitnih provizij z eksplicitnimi, objavljenimi
neodvisno od tečaja, zlasti za medbančne operacije. Prav tako se je razpravljalo o vprašanju, ali bi morala biti raven provizije
enaka za vse nacionalne denarne enote eura ali bi se morala spreminjati glede na ponudbo in povpraševanje vsake izmed njih.
Komisija je v bistvu poudarila, da je bilo na dan 15. oktobra 1997 le nekaj pravne negotovosti glede posledic uvedbe eura.
Poudarja, da so od leta 1995 „vsi vedeli“, da se bo od 1. januarja 1999 devizni tečaj med valutami sodelujočih držav članic
nadomestil z nepreklicnim menjalnim tečajem in da uporaba sistema tečajnih razlik ne bo več dovoljena (uvodna izjava 139 izpodbijane
odločbe). V začetku leta 1997 naj bi se industrijski sektor ukvarjal z vprašanjem, ali je mogoče, da banke v prehodnem obdobju
ohranijo zahtevo za plačilo storitev menjave gotovine za valute sodelujočih držav članic in, v primeru pritrdilnega odgovora,
pod katerimi pogoji. Vzrok kršitve naj bi bila grožnja Deutsche Bundesbank, Deutsche Bank in drugih komercialnih bank, da
bodo začele javnosti brezplačno ponujati storitve menjave gotovine. V odziv na to grožnjo naj bi GWK skušala nemške banke
prepričati, naj se ne odločijo za brezplačno menjavo gotovine in je v ta namen stopila v stik z Reisebank (uvodne izjave od
58 do 97 in od 108 do 111 izpodbijane odločbe).
Sodišče prve stopnje meni, da je treba torej preveriti, ali je okvir sestanka z dne 15. oktobra 1997, kot trdijo tožeče stranke,
zaznamovala pravna negotovosti v zvezi s posledicami uvedbe eura kot knjižnega denarja od 1. januarja 1999 oziroma ali so
bile edine preostale negotovosti, kot trdi Komisija, gospodarskega značaja in so se nanašale na grožnjo Deutsche Bank in Deutsche
Bundesbank, da bosta brezplačno ponujali storitve menjave gotovine.
Res je, da uporaba nepreklicnega menjalnega tečaja v prehodnem obdobju, kot izhaja iz uvodnih izjav od 34 do 37 in 139 izpodbijane
odločbe, od Evropskega sveta v Madridu z dne 15. in 16. decembra 1995 in nedvomno od sprejetja Uredbe Sveta (ES) št. 1103/97
z dne 17. junija 1997 ni več povzročala velikih dvomov.
Vendar je mogoče na podlagi zgoraj navedenega sklepati le, da ni obstajala nobena druga negotovost glede načina, na katerega
bi bilo mogoče menjati gotovino v tem obdobju. Posvetovanja med določenimi nemškimi bankami in Deutsche Bundesbank, navedena
v uvodnih izjavah od 52 do 61 izpodbijane odločbe, dokazujejo, da je Deutsche Bundesbank šele od 15. septembra 1997 dalje
svojim sogovornikom lahko jasno navedla, da v prehodnem obdobju ni mogoče ohraniti sistema tečajnih razlik. V skladu z izpodbijano
odločbo sta se GWK in DVB v tem kontekstu odločili, da organizirata sestanek več bank, da bi se dogovorili o tem razvoju (uvodne
izjave od 81 do 84 izpodbijane odločbe).
Poleg tega se izkaže, da se je v letu 1997 eno izmed glavnih vprašanj, o katerih je bilo treba odločiti, nanašalo na plačilo
storitev menjave gotovine, zaradi težav pri razlagi člena 52 Statuta ESCB, v skladu s katerim „po nepreklicno določenem deviznem
tečaju Svet ECB stori vse potrebno, da bi nacionalne centralne banke menjale bankovce v valutah z nepreklicno določenimi deviznimi
tečaji po njihovi nominalni vrednosti“.
Komisiji se je zdelo primerno, da 15. maja 1997 skliče okroglo mizo, da bi preučili praktične vidike uvedbe eura. Komisija
je na koncu te okrogle mize skupini strokovnjakov zaupala nalogo preučiti zlasti, ali je mogoče, da banke zahtevajo plačilo
teh storitev, in na kakšen način.
Ugotovitve te skupine strokovnjakov so bile sprejete 20. novembra 1997, in sicer po sestanku z dne 15. oktobra 1997 (glej
dokument, naveden v uvodni izjavi 137 izpodbijane odločbe, opomba št. 56). V skladu s temi ugotovitvami člen 52 Statuta ESCB
centralne banke zavezuje, da v zvezi z menjavo bankovcev območja eura bankovce valut drugih sodelujočih držav članic menjajo
po nepreklicno določenem menjalnem tečaju, pri tem pa nobena določba komercialnim bankam ne prepoveduje, da bi te vrste storitve
zaračunale. Skupina strokovnjakov ni sprejela ideje o sprejetju Skupnostnih predpisov, ki bi urejali plačilo menjalnih poslov
in storitev menjave gotovine. Izrekla se je za sprejetje „načel dobre prakse“. Skupina strokovnjakov je menila, da je priporočljivo
spodbujati preglednost cen, ki zahteva, naj se nepreklicno določen menjalni tečaj uporablja za vsak menjalniški posel in naj
se vsaka naložena provizija navede posebej.
Po sestanku z dne 15. oktobra 1997 so bile te ugotovitve v bistvu povzete v Priporočilu Komisije 98/286/ES z dne 23. aprila
1998 glede bančnih stroškov menjave v euro (UL L 130, str. 22, v nadaljevanju: priporočilo Komisije z dne 23. aprila 1998),
katerega člen 3 določa, da morajo banke, ki v prehodnem obdobju opravljajo menjavo gotovine, „jasno navesti uporabo menjalnega
tečaja v skladu z določbami Uredbe [...] št. 1103/97 in ločeno predstaviti eventualno naložene pristojbine vseh vrst“.
Poleg tega iz spisovnega gradiva izhaja, da so nekatere banke, zlasti Reisebank, šele pozneje zvedele za te razprave v zvezi
z zakonodajnim okoljem prehodnega obdobja. Tako iz zapisnika GWK, ki ga je sestavila na koncu sestanka z Reisebank z dne 29.
aprila 1997, izhaja, da je zadnja takrat upala, da bodo predpisi, ki se nanašajo na euro, vplivali na njene dejavnosti šele
po prehodnem obdobju, z uvedbo gotovine v eurih (uvodne izjave od 63 do 68 izpodbijane odločbe).
Tako se izkaže, da pravila, ki so se uporabljala za storitve menjave gotovine v prehodnem obdobju, ob sestanku z dne 15. oktobra
1997 še niso bila dokončno določena in so zlasti v okviru Komisije privedla do posvetovanj med predstavniki centralnih bank,
bančnega sektorja in organizacij potrošnikov. Torej je mogoče zanikati le, da je sestanek z dne 15. oktobra 1997 potekal v
okviru pravne normativne negotovosti, katere glavna tema je bilo vprašanje, ali bi bilo mogoče storitve menjave gotovine v
prehodnem obdobju še naprej plačevati in na kakšen način.
Grožnja Deutsche Bundesbank, da bo brezplačno ponujala storitve menjave gotovine, izhaja neposredno iz člena 52 Statuta ESCB.
Treba pa je ugotoviti, da v času nastanka dejstev vsa podrobna praktična pravila za izvajanje te določbe še niso bila določena.
Zato je bilo na primer v poročilu skupine strokovnjakov o bančnih pristojbinah za menjavo v euro z dne 20. novembra 1997 (glej
točko 102 zgoraj) navedeno, da čeprav je večina centralnih bank predvidevala, da bo tako bankovce drugih držav članic območja
eura menjala brezplačno zgolj za lastne bankovce, so nekatere (na primer Banque de France) računale na to, da bodo bankovce
menjale brezplačno, če bo ta menjava obojestranska (str. 4 in 7 in priloga B, preglednica 2).
Poleg tega iz dela skupine strokovnjakov na splošno izhaja, da je imela večina bank namen ohraniti zahtevo po plačilu storitev
menjave gotovine med prehodnim obdobjem, ne glede na dejstvo, da naj bi se cene teh storitev znižale, zaradi odprave tečajnega
tveganja. Po drugi strani je Deutsche Bank na okrogli mizi z dne 15. maja 1997 (glej točko 101 zgoraj) izjavila, da je predvidela
brezplačne menjave na računih, za čeke v eurih in za „druge vrste menjave“, medtem ko „je želela osebam, ki niso komitenti,
ki menjajo bankovce v prehodnem obdobju, zaračunati transakcijo, ob pojasnilu, da naj bi bile provizije nižje od obstoječih
in da bi šlo bolj verjetno za določen znesek kot pa za odstotek od transakcije“ (Okrogla miza glede praktičnih vidikov prehoda
na euro, Povzetek in sklepi, str. 5).
Ne glede na to dejansko stanje, ni sporno, da je bil nadaljnji obstoj prihodkov, ki so jih imele banke od storitev menjave
gotovine, v prehodnem obdobju ogrožen hkrati z možnostjo, da bi centralne banke začele take storitve ponujati brezplačno,
kot tudi z verjetnostjo, da bi lahko nekatere banke, tako kot Deutsche Bank, za svoje stranke storile enako. Ta grožnja je
bila za banke, katerih glavna dejavnost je bila menjava gotovine – kot sta GWK in Reisebank –, večja kot za banke – zlasti
Dresdner Bank, HVB in Commerzbank –, za katere so te transakcije le obrobna dejavnost.
–       Pripravljalne razprave na sestanek z dne 15. oktobra 1997
Tožeče stranke nasprotujejo, da bi se določeni dokumenti v zvezi s stiki med GWK in Reisebank v mesecih pred sestankom z dne
15. oktobra 1997 uporabili kot obremenilne listine. Poudarjajo, da večina teh listin izhaja iz GWK, zato bi jih bilo mogoče
uporabiti zgolj zoper to. V vsakem primeru menijo, da na podlagi teh dokazov ni mogoče dokazati obstoja nezakonitega sporazuma
o določitvi cen.
Komisija meni, da se izpodbijana odločba opira na številne dokumente glede pripravljalnih razprav na sestanek z dne 15. oktobra
1997, ki pomenijo dokaze oziroma vsaj indice o kršitvi. Kljub temu da na podlagi teh listin ni mogoče ugotoviti obstoja sporazuma,
naj bi dokazovale protikonkurenčni namen sestanka z dne 15. oktobra 1997.
Sodišče prve stopnje poudarja, da obstaja pet dokumentov, ki jih je Komisija navedla v izpodbijani odločbi in na katere se
je sklicevala v okviru tega postopka, in sicer:
–        zapisnik sestanka z dne 29. aprila 1997 med Reisebank in GWK (uvodne izjave od 63 do 67 izpodbijane odločbe);
–        telefaks GWK, 5. maja 1997 poslan Reisebank, ki vsebuje kopijo odgovorov GWK na vprašalnik EMI o menjavi gotovine (uvodne
izjave od 69 do 75 izpodbijane odločbe);
–        dopis z dne 25. julija 1997, ki so ga Commerzbank, DVB, West LB in Reisebank poslale Landeszentralbank Hessen, v katerem so
izrazile zadržke glede obveznosti, ki naj bi Deutsche Bundesbank zavezovala, da brezplačno odkupi valute območja eura (uvodna
izjava 55 izpodbijane odločbe);
–        zapisnik sestanka z dne 11. avgusta 1997 med Reisebank, DVB, GWK in Landeszentralbank Hessen (uvodne izjave od 76 do 80 izpodbijane
odločbe);
–        zapisnik telefonskega pogovora z dne 29. septembra 1997 med osebami iz GWK in DVB (uvodne izjave od 81 do 83 izpodbijane odločbe).
Tožeče stranke niso prerekale vsebine teh dokumentov in njihove razlage. Po drugi strani trdijo, da teh dokumentov ni mogoče
upoštevati zoper njih.
V zvezi s tem je treba poudariti, da so bili vsi ti dokumenti sestavljeni pred sestankom z dne 15. oktobra 1997 in so torej
upoštevni le, kolikor lahko pomenijo indice okoliščin pred domnevno kršitvijo.
Poleg tega je treba poudariti, da štiri izmed teh listin izhajajo neposredno iż GWK in bi bile lahko upoštevne za opredelitev
njene vloge predlagateljice sestanka z dne 15. oktobra 1997. Ne vsebujejo nobenega dokaza niti nobenega pojasnila o nameri
drugih bank, razen GWK in, glede na okoliščine primera, Reisebank, na sestanku z dne 15. oktobra.
Glede upoštevnosti dopisa z dne 25. julija 1997, ki je bil poslan Landeszentralbank Hessen, se ta dopis omejuje na dokazovanje
posvetovanj med bankami in predstavniki Deutsche Bundesbank v kontekstu negotovosti, navedene zgoraj.
Zato te listine, ki se nanašajo zgolj na vlogo predlagateljice iż GWK, ne vsebujejo dokazov glede sklenitve sporazuma o določitvi
cen na sestanku z dne 15. oktobra 1997.
Neposredni dokazi, ki se nanašajo na sestanek z dne 15. oktobra 1997
Čeprav je Komisija poudarila, da ugotovitev kršitev temelji na več listinskih dokazih (uvodne izjave 62, 120, 126, 142 in
158 izpodbijane odločbe), iz izpodbijane odločbe izhaja, da v zvezi s sporazumom o določitvi cen storitev menjave gotovine
obstaja le en neposredni listinski dokaz vsebine razprav s sestanka z dne 15. oktobra 1997: zapisnik GWK. Komisija je menila,
da je bil ta zapisnik podkrepljen tako z izjavami, ki sta jih v upravnem postopku podali dve drugi udeleženki sestanka z dne
15. oktobra 1997, kot tudi z ravnanjem bank na trgu, ki naj bi razkrivalo izvajanje sporazuma o določitvi cen. Po vrsti je
treba torej preučiti te tri skupine dokazov, da bi preverili njihovo verjetnost.
–       Zapisnik GWK
Tožeče stranke prerekajo dokazno vrednost zapisnika GWK. Dresdner Bank in HVB (zadevi T-54/02 OP in T-56/02 OP) sta predložili
pričanja oseb, ki so bile prisotne na sestanku z dne 15. oktobra 1997, ki so zanikale vsakršno razpravo glede sporazuma o
določitvi cen.
Komisija trdi, da zapisnik GWK jasno dokazuje, da so se navzoče banke, kljub nesoglasju glede načelne enotne provizije za
vse nacionalne denarne enote, ki se pretvarjajo v euro, sporazumele o načelni proviziji v višini približno 3 %. Ko so se predstavniki
bank sestajali med aprilom in oktobrom 1997, naj bi bili negotovi glede prihodnje politike cen za storitve menjave gotovine.
Samo dejstvo, da so razpravljali in se dogovorili o plačilu v višini približno 3 %, naj bi znatno zmanjšalo to negotovost.
Takšne razprave naj bi pomenile sporazum, katerega namen je bil omejiti konkurenco, v smislu člena 81(1) ES.
Komisija meni, da imajo pričanja, zbrana na koncu tega postopka, manjšo dokazno vrednost, kot jo imajo novejši dokumenti o
dejstvih, kot je zapisnik GWK.
Sodišče prve stopnje opozarja, da je treba za presojo dokazne vrednosti dokumenta preveriti resničnost informacije, ki jo
vsebuje, in upoštevati zlasti izvor dokumenta, okoliščine njegove priprave in njegovega naslovnika, da bi se ugotovilo, ali
se na podlagi vsebine zdi smiseln in zanesljiv (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries
CBR in drugi proti Komisiji, tako imenovana Cement, T-25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T-42/95
do T-46/95, T-48/95, od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T-88/95, od T-103/95 do T-104/95, Recueil, str.
II-491, točka 1838).
Odstavek zapisnika GWK o podlagi, na katero se je oprla Komisija, določa:
„Banke, ki so bile prisotne na sestanku, so izrazile namero, da prihodke, ki trenutno vključujejo marže, nadomestijo s prihodki
od provizij, in to v višini približno 90 %. Po mnenju bank naj bi to pomenilo skupno provizijo v višini približno 3 %.“
Prvič, na podlagi tega odstavka ni mogoče razumeti, zakaj bi lahko sprememba sistema izražanja cen, ki vključuje opustitev
sistema implicitnega zaračunavanja cen (tečajne razlike) v korist sistema eksplicitnega zaračunavanja cen (provizij), vplivala
na prihodke, ki jih imajo banke od teh storitev. Ker ni druge razlage, je treba ugotoviti, da izbira med tema načinoma izražanja
cen ne vpliva na višino teh cen. Da bi se lahko preveril njegov pomen, se je treba sklicevati na celotni del zapisnika GWK,
iz katerega je bil izpostavljen odstavek, ki ga je Komisija ocenila za obremenilnega.
Iz branja tega dela zapisnika GWK pa izhaja, da zadeva posledice odprave sistema tečajnih razlik po tem, ko je 1. januarja
1999 začel veljati nepreklicni menjalni tečaj. Ta del obravnava zlasti vprašanje, ali bodo banke v prehodnem obdobju ohranile
možnost zaračunavanja storitev menjave gotovine glede na posebne značilnosti na obstoječem trgu za vsako izmed valut oziroma
ali bi morala uvedba eura kot knjižnega denarja 1. januarja 1999 privesti do uporabe enake višine provizije za vsako nacionalno
denarno enoto eura. Ta del se torej ne nanaša na vprašanje določitve zneska provizij, temveč na vprašanje, ali mora obstajati
enotna višina provizije, ki velja za vse nekdanje zadevne nacionalne valute, ali pa toliko višin provizij, kolikor je valut.
Zapisnik GWK kaže, da se stranke glede tega niso strinjale.
Drugič, v tem delu zapisnika GWK je navedeno, da so se udeleženke sestanka z dne 15. oktobra 1997 sporazumele, da bi bilo
treba sistem tečajnih razlik nadomestiti z uporabo eksplicitnih in ločenih menjalniških provizij po nepreklicnem menjalnem
tečaju (glej uvodne izjave 88, 93 in 95 izpodbijane odločbe). Taka izjava pa ne omogoča ugotovitve obstoja sporazuma o določitvi
cen, kolikor odprava tečajnih razlik ni bila posledica volje navzočih bank, temveč zelo verjetna posledica takratnega normativnega
razvoja, katerega rezultat je bilo priporočilo Komisije z dne 23. aprila 1998.
Tretjič, sklicevanja, v upoštevnem odstavku zapisnika GWK, na ohranitev 90 % prihodkov, pridobljenih s sistemom marž, ni mogoče
razlagati brez upoštevanja normativnega konteksta sestanka z dne 15. oktobra 1997.
V zvezi s tem ni sporno, da je bila posledica začetka veljavnosti nepreklicnega menjalnega tečaja odprava tečajnega tveganja,
za katero je EMI v poročilu z dne 23. aprila 1997, navedenem v uvodni izjavi 75 izpodbijane odločbe, menil, da je pomenil
med 5 in 10 % stroškov storitev menjave gotovine. EMI je ocenil, da naj bi bila posledica nepreklicnega menjalnega tečaja
zmanjšanje tako stroškov kot posledično tudi cen storitev menjave gotovine za približno od 5 do 10 %.
Poleg tega so predstavniki bančnega sektorja na okrogli mizi z dne 15. maja 1997 (glej točko 101 zgoraj) zatrjevali, da naj
bi v prehodnem obdobju „tečajno tveganje gotovo izginilo – kar naj bi zmanjšalo stroške za približno 20 % –, vendar [da] naj
bi drugi stroški poslovanja [ostali] enaki“ (Okrogla miza o praktičnih vidikih prehoda na euro; Povzetek in sklep; podatki
navedeni v uvodni izjavi 41 izpodbijane odločbe: glej tudi dokument Komisije z naslovom „Report to the round table on the
practical aspects of the changeover to the euro“, dokument II/237/97, EN rev, 4).
Zato je mogoče obremenilni odstavek zapisnika GWK, ki predvideva ohranitev 90 % bančnih prihodkov, razumeti, kot da se sklicuje
na približno 10 % zmanjšanje stroškov storitev menjave, do katerega je prišlo zaradi odprave tečajnega tveganja. Tako zmanjšanje
stroškov se mora izražati v višini cen, ki bi se morala, zaradi začetka veljavnosti nepreklicnega menjalnega tečaja, prav
tako znižati za približno 10 %. Te ocene gibanja cen, do katerega je prišlo z uvedbo eura, ni mogoče šteti kot posledico volje
predstavnikov bank, prisotnih na sestanku.
Četrtič, v zvezi s stavkom iz zapisnika GWK, v katerem je neposredno navedena višina provizije okoli 3 % („Po mnenju bank
naj bi to pomenilo skupno provizijo v višini približno 3 %“), je res, da je mogoče zaradi prihodnje višine cene, ki je bila
navedena na sestanku med konkurenčnimi podjetji, sklepati na obstoj sporazuma o določitvi cen. Vendar so tožeče stranke v
tem primeru trdile, da ta navedba ni bila le nenatančna, ampak je poleg tega izražala zgolj javno dostopne informacije o stanju
na trgu, ki jih je v poročilu z dne 23. aprila 1997 navedel EMI.
Čeprav obremenilni odstavek zapisnika GWK torej ni bil niti jasen niti nedvoumen, je treba poudariti, kot je navedeno v uvodni
izjavi 105 izpodbijane odločbe, da je v zapisniku navedeno, da je namera Deutsche Bank ponujanja brezplačne storitve menjave
pomenila „veliko večjo grožnjo kot opravljanje brezplačne storitve regionalnih centralnih bank, ki nimajo možnosti za opravljanje
te vrste storitve“. V skladu z zapisnikom bi to lahko „spodkopalo predlog, o katerem [so] se udeleženke sestanka sporazume[le],
in sicer o zaračunavanju približno 3-odstotne provizije (90 % obstoječih prihodkov)“. V okviru celotne presoje dokazov je
treba upoštevati dejstvo, da bi ta odstavek lahko podkrepil tezo glede sporazuma o višini provizij.
Glede verodostojnosti zapisnika GWK je bilo že zgoraj navedeno, da so bili v njem tržni deleži navzočih bank močno precenjeni.
Tožeče stranke prav tako poudarjajo, da bi se njegov avtor, ki ni bil nemško govoreč, lahko zmotil glede pomena izjav, podanih
na sestanku. Ob tem pa, da je GWK dala pobudo za ukrepe, ki so bili razlog sestanka z dne 15. oktobra 1997, naj bi imel avtor
tega dokumenta osebni interes olepšati dejstva, da bi svojim nadrejenim predstavil rezultat v skladu z njihovimi pričakovanji.
V zvezi s tem je treba poudariti, da se interna zabeležka GWK z dne 20. oktobra 1997 (priloga 16 k obvestilu o ugotovitvah
o možnih kršitvah) sklicuje na sporazum o „prihodnji določitvi cen menjave, ki se nanaša na valute območja eura“, ki ga je
GWK maja 1997 sklenila z glavnimi nizozemskimi bankami. Ta sporazum naj bi določal 3,8-odstotno provizijo za menjavo gotovine.
Ta znesek pa ustreza navedbam, ki jih je GWK predložila EMI (uvodna izjava 72 izpodbijane odločbe) in ki so bile nato s telefaksom,
navedenim zgoraj, 5. maja 1997 posredovane Reisebank. Te okoliščine dopuščajo vprašanje, ali ni GWK poskušala dati prednosti
sporazumu o določanju cen v Nemčiji, tako kot jo je dala sporazumu iz maja 1997, na katerega se v tej notranji zabeležki sklicuje
v zvezi z Nizozemsko.
Nazadnje ni sporno, da je zapisnik GWK zabeležka, namenjena zgolj interni uporabi, ki do upravnega postopka ni bila predložena
tožečim strankam, tako da se niso imele možnosti distancirati od njene vsebine, z namenom odpraviti vsako tveganje nesporazuma
glede razlage izjav iz sestanka z dne 15. oktobra 1997.
Končno je treba ugotoviti, da lahko zapisnik GWK, ki se sklicuje na sporazum o 3-odstotni proviziji, pomeni kvečjemu indic,
ki omogoča domnevo o obstoju soglasja volj med bankami, ki so bile prisotne na sestanku z dne 15. oktobra 1997. Ob upoštevanju
dokazov, ki jih bomo analizirali, pa ta dokument ne more zadoščati, da bi pravno zadostno dokazali obstoj takega soglasja
volj.
–       Izjave določenih bank v upravnem postopku
V skladu z izpodbijano odločbo naj bi obstoj razprave o menjalnem tečaju, na katerega se sklicuje avtor zapisnika GWK, podpirale
izjave oseb iz Commerzbank in Bayerische Landesbank Girozentrale na obravnavi (uvodne izjave 96, 107 in od 118 do 120 izpodbijane
odločbe). Komisija se v opombi št. 44 izpodbijane odločbe sklicuje tudi na odgovore Commerzbank, HVB in VUW, West LB ter Hamburgische
Landesbank Girozentrale na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Komisija se je v svojih ugovorih poleg tega sklicevala
na odgovor Reisebank na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je naveden v uvodni izjavi 68 izpodbijane odločbe.
Sodišče prve stopnje v zvezi s tem dokumentom ugotavlja, da je v uvodni izjavi 68 izpodbijane odločbe navedeno, da je Reisebank
priznala, da „ni vedela za velike spremembe na področju menjalnih poslov, ki so se nanašale na valute območja eura v prehodnem
obdobju“. Ta izjava očitno ne pomeni dokaza o obstoju soglasja volj o določitvi cen.
Čeprav se izkaže, da so zadevne banke izjavile, da so na primer „določeni predstavniki nekaterih bank navedli številke med
2 in 4 %“ (uvodna izjava 107 izpodbijane odločbe), nobena izmed teh izjav ne more zadoščati za potrditev teze o obstoju soglasja
volj o določitvi stopnje provizije. Gotovo je res, da lahko določitev referenčnega razpona oziroma pričakovane višine cene
pomeni način določanja nezakonite cene, ker v teh okoliščinah cene niso več posledica samostojnih odločitev subjektov, temveč
posledica soglasja njihovih volj. Vendar navedene številke („med 2 in 4 %“; „približno 3 %“; „med 2 in 6 %“; glej uvodno izjavo
107 izpodbijane odločbe in opombo št. 44) izražajo – kot je bilo navedeno zgoraj – cene na trgu, kot bi jih lahko ugotovil
EMI; ti podatki izražajo širok razpon (od enkratnega do trikratnega odstopanja), kar ima za posledico njihovo nenatančnost.
Posledično te izjave dokazujejo, da so se nekatere banke na sestanku sklicevale na višino provizij na način, ki pa ne omogoča
dokaza onkraj razumnega dvoma glede soglasja volj o skupni določitvi njihovih cen.
Ugotovitve, ki se nanašajo na izvajanje sporazuma o znesku menjalniških provizij
Komisija je po tem, ko je navedla, da ni treba dokazovati učinkov sporazuma, katerega cilj je bil omejiti konkurenco, v vsakem
primeru menila, da so udeleženke po sestanku z dne 15. oktobra 1997 uskladile cenovno prakso glede na besedilo zatrjevanega
sporazuma. V uvodnih izjavah 147 in 148 izpodbijane odločbe navaja stopnje Dresdner Bank, Commerzbank, HVB, VUW, GWK in Reisebank.
Te stopnje so med 3 in 4,5 %, določene banke pa poleg tega zaračunavajo fiksni znesek.
Tožeče stranke menijo, da cene, ki so se spremljale v prehodnem obdobju, dokazujejo neobstoj sporazuma, kar Komisija prereka.
Pri preučevanju dejanskih stopenj provizij je treba hkrati upoštevati sorazmerni in fiksni del dejansko prejetih provizij.
Ker se namreč velika večina zadevnih storitev nanaša na vsote, nižje od 200 EUR, – obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
navaja 70-odstotno razmerje (točka 9) – zaračunavanje pavšalnih provizij v višini 5 ali 10 nemških mark (DEM) oziroma najnižje
vsote za menjavo znatno vpliva na znesek, ki ga dejansko zaračunavajo banke, ko je enkrat izražen v odstotkih. Zato se Komisija
ni mogla omejiti na obravnavo objavljene stopnje provizije, ker ta nudi le delni pokazatelj cene, ki se zaračuna potrošniku.
Sodišče prve stopnje je v okviru ukrepov procesnega vodstva Komisijo pozvalo, naj v obliki tabele predloži podatke o dejanski
višini provizij, ki so jih leta 1999 zaračunavale banke, prisotne na sestanku z dne 15. oktobra 1997, za menjavo vsot 25,
50, 100 in 200 EUR. Tako iz tabele, ki jo je Komisija predložila v razpravo, izhaja, da so se dejanske stopnje provizije jasno
razlikovale od ene banke do druge. Zato je pri menjavi 20 EUR višina dejanskih provizij znašala od 3 do 30 %, in sicer v razmiku
od 1 do 10. Ta razmik se je nižal sorazmerno z rastjo zamenjanih vsot. Tako so dejanske provizije pri menjavi 200 EUR znašale
od 2 do 4,5 %, in sicer v razmiku od 1 do 2,25. Tožeče stranke teh podatkov niso prerekale.
Treba je ugotoviti, da se je Komisija s tem, da je v uvodnih izjavah 147 in 148 izpodbijane odločbe ugotovila, da so tožeče
stranke prilagodile cene v razponu med 3 in 4,5 %, oprla na nenatančne podatke. Podatki, s katerimi je razpolagala Komisija
pri sprejemanju izpodbijane odločbe, ne podpirajo navedbe o konvergenci cen tožečih strank, ki se pripisuje izvajanju nezakonitega
sporazuma.
Predlog
Po celoviti presoji iz teh dokazov izhaja, da bi lahko predlagatelj sestanka z dne 15. oktobra 1997 deloval z namenom spodbujanja
k sklenitvi sporazuma o določitvi cen v odziv na dvojno grožnjo povečanja konkurenčnega pritiska, do katerega bi lahko prišlo
zaradi brezplačnih storitev menjave gotovine, ki sta jih v prehodnem obdobju ponujali Deutsche Bundesbank in Deutsche Bank.
Vendar neposredni dokazi v zvezi s sestankom z dne 15. oktobra 1997 ne zadoščajo za ugotovitev, da so navzoče banke sklenile
tak sporazum, ne da bi pri tem obstajal razumen dvom. Čeprav dokazi, ki jih je navedla Komisija, dokazujejo, da so se nekatere
banke na sestanku sklicevale na približno višino provizij – sicer splošno znano –, ti indici, ob tem, da ne dosegajo zahtevanega
dokaznega standarda, ne zadoščajo za podkrepitev teze, da naj bi obstajalo soglasje volj o skupni določitvi teh cen.
V zvezi s tem je treba opozoriti na pravno negotovost in tehnične probleme, ki so bili v tistem obdobju povezani s prav posebnim
okvirom uvedbe eura in na številna posvetovanja, ki so potekala med bančnim sektorjem, Komisijo, monetarnimi organi in združenji
potrošnikov. Ta okvir ne omogoča izpodbijanja trditve tožečih strank, da je njihov dogovor vključeval pregled posledic normativnega
razvoja na njihovo dejavnost menjave gotovine v prehodnem obdobju in glede na okoliščine primera opozarjanja Deutsche Bundesbank
na težave, s katerimi so bili zaradi tega razvoja soočeni subjekti bančnega sektorja.
Poleg tega je teza o obstoju sporazuma o določitvi cen omajana z dejstvom, da so banke, ki so bile prisotne na sestanku z
dne 15. oktobra 1997, pomenile največ približno 17 % ponudbe storitev menjave gotovine zgolj kreditnih ustanov.
Nazadnje, podatki Komisije glede višine cen, ki so bile zaračunane v prehodnem obdobju, nasprotujejo ugotovitvi, da naj bi
cene, ki so se spremljale leta 1999, razkrile izvajanje sporazuma.
Zato je treba ugotoviti, da Komisija ni uspela pravno zadostno dokazati obstoja soglasja volj o določitvi zneska menjalniških
provizij na sestanku z dne 15. oktobra 1997.
D –
Sporazum o pogojih zaračunavanja menjalniških provizij
Točka kršitve glede pogojev zaračunavanja je bila navedena v uvodnih izjavah 95, 96, 114, 115, 132 in 184 izpodbijane odločbe,
v katerih je Komisija bistveni del analize posvetila vprašanju določitve zneska provizij. Komisija se je izrekla zlasti o
dokazih glede obstoja sporazuma o načelu izključno sorazmernega plačila (uvodna izjava 95 izpodbijane odločbe):
„Kar zadeva menjalne posle, zapisnik [Commerzbank] navaja, da obstaja soglasje o uporabi menjalnega tečaja, določenega za
valute območja eura (to pomeni, da ni veljal nakupni in prodajni tečaj), skupaj s stroški, ki bodo izračunani v obliki provizije,
izražene v odstotkih. Metoda izračuna za menjavo teh valut se bo sprejela za vsako banko posebej [...]
Kar zadeva vprašanje določitve tečaja/cen za menjalne posle v fazi 3a (to je od 1. januarja 1999 do 1. januarja 2002) [Ekonomske
in monetarne unije], so se udeleženke sporazumele o sledečem:
1. posli s fizičnimi osebami
[...]
–        stroški/provizije se bodo izračunale v obliki odstotka zamenjane vrednosti.
[...]“
V skladu z izpodbijano odločbo zapisnika Commerzbank in GWK „ustrezata dejstvu, da bodo stroški zaračunavanja strankam izraženi
v odstotkih“ (uvodna izjava 96 izpodbijane odločbe). Ta ugotovitev je bila v bistvu povzeta v uvodni izjavi 106 izpodbijane
odločbe. Poleg tega je Komisija v uvodnih izjavah od 114 do 116 izpodbijane odločbe odgovorila na trditve strank, kot sledi:
„Pregledna in izrecna objava stroškov ne potrebuje nobenega poenotenja cen, pogojev zaračunavanja pristojbin ali drugih storitev
v bančnem sektorju. Vsaka banka mora neodvisno določiti svojo tržno politiko na področju pristojbin. Če se stroški zaračunajo
komitentu, mora vsaka banka neodvisno določiti politiko, skupaj s pogoji zaračunavanja.
Ni bilo niti naravno niti logično, da se je vsaka banka posamično odločila preoblikovati svoje tečajne razlike v provizijo,
izraženo v odstotkih. Dejansko se zdi, da je Deutsche Bank prvotno predvidela, da bo opravljala storitve brezplačno. V vsakem
primeru problem ni v vprašanju, kateri pogoji zaračunavanja stroškov bi bili lahko z gospodarskega vidika najbolj razumni,
temveč ali je med bankami obstajal sporazum o teh pogojih.
V tej zadevi je obstajal izrecen sporazum med bankami o skupni proviziji v višini približno 3 %, katerega namen je bil nadomestiti
približno 90 % prihodkov, izgubljenih zaradi odprave [tečajnih] razlik 1. januarja 1999.“
1.     Trditve strank
Tožeče stranke prerekajo obstoj sporazuma, v okviru katerega bi se zahtevala provizija, izražena v odstotkih. Njihovi argumenti
so dveh vrst. Prvič, menijo, da so dokazi, na katere se sklicuje Komisija, nezadostni. Drugič, predlagajo nadomestno razlago:
na sestanku z dne 15. oktobra 1997 naj bi vse banke priznale, da bo začetek veljave nepreklicnega menjalnega tečaja privedel
do odprave tečajnih razlik pri menjavi gotovine, v korist mehanizma izrecne objave provizij. Torej naj ne bi šlo za sporazum
v smislu člena 81(1) ES, temveč za razpravo o normativnem razvoju.
Komisija trdi, da se ugotovitev sporazuma o pogojih zaračunavanja opira na zapisnik Commerzbank, katerega vsebina je še posebej
jasna: „stroški/provizije bodo izračunane v odstotokih zamenjane vrednosti“ in „bodo izračunane ločeno“. Ta izjava naj bi
bila potrjena v zapisniku GWK, v skladu s katerim so se morale provizije računati „v odstotkih zamenjane vrednosti“.
Komisija prav tako navaja, da izpodbijana odločba temelji na številnih zapisnikih, ki jih je sestavila GWK pred sestankom
z dne 15. oktobra 1997. Komisija se je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, poleg dokumentov GWK, navedenih zgoraj,
sklicevala tudi na odgovore Landesbank Hessen Thüringen Girozentrale (uvodna izjava 113 izpodbijane odločbe).
Tožeče stranke so nasprotovale uporabi teh obremenilnih dokazov, do katerih jim je Komisija v upravnem postopku prepovedala
dostop.
2.     Presoja Sodišča prve stopnje
V zvezi z očitkom glede uporabe obremenilnih listin, o katerih naj se tožeče stranke ne bi izjavile, je Sodišče prve stopnje
opozorilo, da spoštovanje pravic obrambe zahteva, da mora biti zadevnemu podjetju dana možnost, da primerno predstavi svoje
stališče o resničnosti in relevantnosti dejstev, očitkov in okoliščin, ki jih zatrjuje Komisija (sodbi Sodišča z dne 13. februarja
1979 v zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji, 85/76, Recueil, str. 461, točka 11, in z dne 17. januarja 1984 v zadevi VBVB
in VBBB proti Komisiji, 43/82 in 63/82, Recueil, str. 19, točka 25).
Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah mora vsebovati očitke, ki so dovolj jasni, čeprav so kratki, da se lahko zainteresirane
stranke ustrezno seznanijo z ravnanji, ki jim jih očita Komisija. Le pod tem pogojem ima namreč lahko obvestilo o ugotovitvah
o možnih kršitvah vlogo, ki mu jo dajejo predpisi Skupnosti in ki zajema predložitev vseh potrebnih podatkov podjetjem in
podjetniškim združenjem, da lahko ta ustrezno pripravijo obrambo, preden Komisija sprejme dokončno odločbo (sodba Sodišča
z dne 31. marca 1993 v združenih zadevah Ahlström Osakeyhtiö in drugi proti Komisiji, C-89/85, C‑104/85, C-114/85, C-116/85,
C-117/85 in od C-125/85 do C-129/85, Recueil, str. I-1307, točka 42).
Načeloma samo dokumenti, ki so navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, pomenijo zakonito dokazno sredstvo (sodbi
Sodišča prve stopnje z dne 10. marca 1992 v zadevi Shell proti Komisiji, T-11/89, Recueil, str. II-757, točka 55, in v zadevi
ICI proti Komisiji, T-13/89, Recueil, str. II-1201, točka 34; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 3. julija 1991 v
zadevi AKZO proti Komisiji, C-62/86, Recueil, str. I-3359, točka 21).
Dokument je mogoče šteti za obremenilen le, če ga Komisija uporabi za utemeljitev ugotovitve kršitve, ki jo je storilo podjetje.
Da bi zadevno podjetje dokazalo, da so mu bile kršene pravice obrambe, ne zadošča dokaz, da v upravnem postopku ni imelo možnosti
izreči se o dokumentu, uporabljenem kjerkoli v izpodbijani odločbi. Dokazati mora, da je Komisija ta dokument v izpodbijani
odločbi uporabila kot dokaz za kršitev, pri kateri naj bi sodelovalo podjetje.
V tem primeru je Komisija navedla, da je Landesbank Hessen Thüringen Girozentrale v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o
možnih kršitvah priznala, „da je na sestanku z dne 15. oktobra 1997 sklenila sporazum o pogojih zaračunavanja pristojbin v
prehodnem obdobju“ (uvodna izjava 113 izpodbijane odločbe). Kljub dejstvu, da se to domnevno priznanje nahaja v delu z naslovom
„Utemeljitev strank o razlagi dejstev“, je treba ugotoviti, da je Komisija to izjavo v izpodbijani odločbi navajala kot obremenilni
dokaz in jo kot tako navajala v svojih vlogah.
Komisija pa je v odgovoru na pisna vprašanja Sodišča prve stopnje priznala, da nobena izmed tožečih strank ni imela dostopa
do odgovorov drugih naslovnic obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah. Iz tega sledi, da je Komisija s tem, da se je oprla
na dokumente, do katerih tožeče stranke v upravnem postopku niso imele dostopa, kršila njihove pravice obrambe. Navedene dokumente
kot dokazna sredstva je treba torej zavrniti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Atlantic
Container Line in drugi proti Komisiji, T‑191/98, od T-212/98 do T-214/98, Recueil, str. II-3275, točka 338, glej v tem smislu
tudi sodbo Sodišča z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG proti Komisiji, 107/82, Recueil, str. 3151, točke od 24 do 30, in sodbo
Cement, točka 382).
Glede drugih dokazov Komisije je treba ugotoviti, da gre za listine, ki so bile predhodno obravnavane v okviru analize ugotovitev
v zvezi s sporazumom o določitvi cen. Ti dokumenti so le posredno upoštevni za dokaz vsebine razprav, ki so potekale na sestanku
z dne 15. oktobra 1997. Vsi se nanašajo na obdobje pred njim in dopuščajo kvečjemu dokaz vloge predlagatelja iz GWK. Ti dokumenti
ne zadostujejo za dokaz soglasja volj tožečih strank in GWK o sklenitvi sporazuma, katerega cilj je očitno protikonkurenčen.
V zvezi z neposrednimi dokazi sporazuma o pogojih zaračunavanja je treba ugotoviti, da razlaga zapisnikov GWK in Commerzbank,
ki jo je podala Komisija, ob upoštevanju prav posebnega okvira obravnavanih zadev, povezanega z uvedbo eura, povzroča resne
dvome.
Obstoj sporazuma o pogojih zaračunavanja provizij je namreč tesno povezan s sporazumom o določitvi cen, katerega sestavni
del je prvi. Ker je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da Komisija ni pravno zadostno dokazala obstoja sporazuma o določitvi
cen, je pravilnost ugotovitev in presoj v zvezi z zatrjevanim sporazumom o pogojih zaračunavanja provizij še toliko bolj brez
podlage.
Kolikor izpodbijana odločba temelji na ugotovitvi soglasja volj o uporabi eksplicitnih provizij, izraženih v odstotkih, je
treba opozoriti, da banke, prisotne na sestanku z dne 15. oktobra 1997, niso želele odpraviti takrat veljavnega sistema implicitnih
provizij. Sprejetje eksplicitnih provizij izhaja iż pravnega okvira uvedbe eura. Zato se Komisija ne bi smela opreti na dobesedno
razlago navedbe „soglasja“ med bankami iz zapisnika Commerzbank o uporabi nepreklicnega menjalnega tečaja in vzporedni odpravi
sistema tečajnih razlik (glej zlasti uvodni izjavi 95 in 106 izpodbijane odločbe). Ta odstavek je po drugi strani mogoče razumeti
kot skupni izraz zavedanja spremembe, ki je bila posledica normativnih ukrepov, ki urejajo uvedbo eura, in ki je bila nazadnje
udejanjena s priporočilom Komisije z dne 23. aprila 1998.
Poleg tega je tudi obstoj sporazuma o strukturi provizije, ki je popolnoma sorazmerna z zamenjanim zneskom, v nasprotju z
ugotovitvami iz izpodbijane odločbe, na podlagi katerih so številne banke z združitvijo fiksnega in sorazmernega dela uporabile
mešane strukture (uvodna izjava 147 izpodbijane odločbe). Zato podatki, s katerimi je razpolagala Komisija, dokazujejo, da
so tožeče stranke v prehodnem obdobju uporabljale različne strukture provizij; nekatere so uporabljale izključno sorazmerne
provizije, medtem ko so druge do konca tega obdobja ohranile mešano strukturo.
Zato je treba ugotoviti, da Komisiji ni uspelo pravno zadostno dokazati obstoja dejstev, ki so sestavni del soglasja volj,
ki bi razkrivala, da je bil na sestanku z dne 15. oktobra 1997 sklenjen sporazum o pogojih zaračunavanja menjalniških provizij.
E –
Sklepna ugotovitev
Komisija ni pravno zadostno dokazala obstoja sporazuma o določitvi cen storitev menjave gotovine območja eura v prehodnem
obdobju in njihovih pogojev zaračunavanja. Iz tega sledi, da je treba tožbene razloge, ki se nanašajo na nenatančnost dejstev,
ki jih je ugotovila Komisija, in neobstoj dokazne moči obremenilnih indicev, razglasiti za utemeljene.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega ponovna kontradiktorna obravnava tožbe ne bi vodila do spremembe rezultata postopka z zamudno
sodbo. Iz tega sledi, da je treba ugovor zavrniti, ne da bi bilo treba obravnavati druge tožbene razloge.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija z ugovorom
ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi tožečih strank naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
razsodilo:
1)
Ugovor se zavrne.
2)
Komisiji se naloži plačilo stroškov.
Legal
Lindh
Vadapalas
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 27. septembra 2006.
Sodni tajnik

Predsednik
E. Coulon

H. Legal
Stvarno kazalo
Dejansko stanje
Postopek
Predlogi strank
Pravo
I –  Postopek z ugovorom
II –  Kratek povzetek tožbenih razlogov
III –  Obstoj protikonkurenčnega sporazuma
A –  Uvodne ugotovitve
B –  Izvedba dokaza in obseg sodnega nadzora
C –  Sporazum glede zneska menjalniških provizij
1.  Trditve strank
2.  Presoja Sodišča prve stopnje
a)  Razlaga izpodbijane odločbe in obstoj kršitve v zvezi s sporazumom o načelu izključitve brezplačnih storitev menjave gotovine
b)  Dokazi o sporazumu glede zneska menjalniških provizij
Dokazi, ki se nanašajo na okvir sestanka z dne 15. oktobra 1997
–  Tržni deleži bank, ki so sodelovale na sestanku z dne 15. oktobra 1997
–  Pravna negotovost
–  Pripravljalne razprave na sestanek z dne 15. oktobra 1997
Neposredni dokazi, ki se nanašajo na sestanek z dne 15. oktobra 1997
–  Zapisnik GWK
–  Izjave določenih bank v upravnem postopku
Ugotovitve, ki se nanašajo na izvajanje sporazuma o znesku menjalniških provizij
Predlog
D –  Sporazum o pogojih zaračunavanja menjalniških provizij
1.  Trditve strank
2.  Presoja Sodišča prve stopnje
E –  Sklepna ugotovitev
Stroški
*
Jezik postopka: nemščina.