CELEX: 62005TJ0086
EF-varemærker
indsigelsessag
ansøgning om figurmærket CORPO LIVRE
nationale og internationale ordmærker LIVRE
for sen fremlæggelse af bevis for brug af de ældre varemærker

Sagens baggrund
Den 16. august 2000 anmodede Natália Cristina Lopes de Almeida Cunha, Cláudia Couto Simões og Marly Lima Jatobá i medfør af Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (
EFT 1994 L 11, s. 1
), som ændret, Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (herefter »Harmoniseringskontoret«) om registrering af det nedenfor gengivne EF-figurmærke.
De varer, som varemærkeansøgningen vedrører, henhører under klasse 18 og 25 i Nice-arrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og svarer i hver enkelt af disse klasser til følgende beskrivelse:
—
»store rejsekufferter; håndtasker; strandtasker; rejsetasker; kasser af læder eller læderpap (læderimitation); toiletsæt til rejsebrug (lædervarer); nøgleetuier (lædervarer); dokumentmapper; punge, ikke af ædle metaller« i klasse 18
—
»beklædningsgenstande; især strandbeklædning og sportsdragter; fodtøj, især til strand- og sportsbrug; hovedbeklædning« i klasse 25.
Varemærkeansøgningen blev offentliggjort i
EF-Varemærketidende
nr. 33/2001 den 9. april 2001.
Den 4. juli 2001 rejste sagsøgeren indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke på grundlag af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94. Indsigelsen var rettet mod varerne i klasse 25.
Indsigelsen var støttet på følgende ældre varemærker (herefter »de ældre varemærker«):
—
det tyske ordmærke nr. 1 173 609, LIVRE, indgivet den 23. marts 1990, registreret den 5. marts 1991 og fornyet med virkning fra den 24. marts 2000 for »beklædningsgenstande og fodtøj« i klasse 25
—
det internationale ordmærke nr. 568 850, LIVRE, indgivet den 27. marts 1991 og registreret den 3. juni 1991 med virkning i Østrig, Frankrig og Italien for »beklædningsgenstande og fodtøj« i klasse 25.
På EF-varemærkeansøgernes begæring af 19. april 2002 gav Harmoniseringskontoret i overensstemmelse med artikel 43, stk. 2, i forordning nr. 40/94 samt regel 20, stk. 4, og regel 22 i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 (
EFT L 303, s. 1
) i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen, ved skrivelse af 8. maj 2002 sagsøgeren en frist, der udløb den 9. juli 2002, til at bevise, at der var gjort brug af de ældre varemærker.
Den 9. juli 2002 fremsatte sagsøgerens repræsentant ved telefax kl. 16.56 en anmodning om forlængelse af fristen til den 9. september 2002. Anmodningen var begrundet på følgende måde:
»Vi har desværre endnu ikke modtaget de nødvendige dokumenter til at føre bevis for, at der er gjort brug af det ældre varemærke, men vi vil minde indsigeren om hurtigst muligt at stille dem til rådighed. Som følge heraf anmoder vi Dem om at indrømme denne forlængelse.«
Ved skrivelse af 15. juli 2002 oplyste Harmoniseringskontoret sagsøgeren om, at selskabets anmodning om forlængelse af fristen ikke kunne imødekommes, da det ikke fremgik af den af sagsøgeren anførte begrundelse, at der var tale om usædvanlige og uforudsete omstændigheder.
Den 6. september 2002 fremsendte sagsøgeren alligevel en række dokumenter til Harmoniseringskontoret med henblik på at bevise, at der var gjort brug af de ældre varemærker. Den 9. september 2002 klagede sagsøgeren over afslaget på at forlænge fristen og anmodede om, at der blev taget hensyn til de fremsendte dokumenter, på trods af at den oprindelige frist var udløbet.
Den 11. oktober 2002 oplyste Harmoniseringskontoret parterne om, at hverken dokumenterne fremsendt den 6. september 2002 eller indlægget af 9. september 2002 ville blive taget i betragtning.
Ved afgørelse af 2. marts 2004 forkastede Indsigelsesafdelingen sagsøgerens indsigelse på grund af manglende bevis for, at der var gjort brug af de ældre varemærker.
Den 29. april 2004 påklagede sagsøgeren denne afgørelse. I forbindelse med klagen gjorde sagsøgeren gældende, at selskabet henset til Harmoniseringskontorets praksis med hensyn til indrømmelse af fristforlængelse med rette kunne have en forventning om, at der ville blive indrømmet selskabet en første forlængelse i forbindelse med nærværende sag. Desuden gjorde sagsøgeren gældende, at den person i selskabet, der havde kompetence til at underskrive den erklæring på tro og love, som udgjorde et af beviserne for, at der var gjort brug af de ældre varemærker, var ude at rejse på det tidspunkt, hvor fristen udløb.
Ved afgørelse af 7. december 2004 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afslog Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret klagen. Appelkammeret fandt i det væsentlige:
—
I overensstemmelse med regel 71 i forordning nr. 2868/95 kan Harmoniseringskontoret afslå en anmodning om fristforlængelse, såfremt den ikke er begrundet i omstændighederne. I det foreliggende tilfælde blev anmodningen om fristforlængelse imidlertid fremsat blot nogle få timer før udløbet af fristen, og uden at der var henvist til nogen særlige årsager.
—
Den begrundelse, der blev givet efter udløbet af fristen (fravær på grund af ferie), udgjorde desuden ikke en usædvanlig omstændighed og kunne forudses før fristens udløb.
—
Det ville ikke have været begrundet, hvis appelkammeret tog hensyn til de dokumenter, der blev indleveret efter fristens udløb, henset til indholdet af regel 22 i forordning nr. 2868/95 i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen, og til retspraksis på området [Rettens dom af 23.10.2002, Institut für Lernsysteme mod KHIM — Educational Services (ELS) (sag
T-388/00, Sml. II, s. 4301
), og af 8.7.2004, MFE Marienfelde mod KHIM — Vétoquinol (HIPOVITON) (sag
T-334/01, Sml. II, s. 2787
)].
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved kendelse af 24. april 2006 besluttede formanden for Rettens Anden Afdeling efter at have hørt parterne at udsætte sagen, indtil der blev truffet afgørelse i den verserende sag, der har givet anledning til Domstolens dom af 13. marts 2007, KHIM mod Kaul (sag
C-29/05 P, Sml. I, s. 2213
). Som led i en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse blev parterne opfordret til under retsmødet at udtale sig om, hvilke konsekvenser dommen i sagen KHIM mod Kaul ifølge dem skulle have for den foreliggende sag.
Ved afgørelse truffet af Rettens præsident den 21. marts 2007 blev dommer A.W.H. Meij udpeget til fungerende afdelingsformand i stedet for J. Pirrung, der var forhindret i at deltage i sagen, og S. Papasavvas blev udpeget, således at afdelingen er beslutningsdygtig.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede afgørelse annulleres.
—
Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Harmoniseringskontoret har nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Til støtte for sin påstand har sagsøgeren gjort fem anbringender gældende vedrørende henholdsvis fejlagtig anvendelse af regel 71 i forordning nr. 2868/95, sammenholdt med samme forordnings regel 22, tilsidesættelse af begrundelsespligten i henhold til artikel 73 i forordning nr. 40/94, tilsidesættelse af samme forordnings artikel 74, stk. 1 og 2, og endelig tilsidesættelse af dispositionsmaksimen samt af visse generelle bestemmelser, der følger af inter partes-procedurens karakter.
Det første anbringende vedrørende fejlagtig anvendelse af regel 71 i forordning nr. 2868/95, sammenholdt med samme forordnings regel 22
Parternes argumenter
Sagsøgeren er af den opfattelse, at selskabet for Indsigelsesafdelingen fremsatte en anmodning om forlængelse af fristen til at fremlægge bevis for brug af de ældre varemærker, som var i overensstemmelse med regel 71 i forordning nr. 2868/95. Denne anmodning var den første anmodning om fristforlængelse, der var fremsat under sagen, og den var begrundet med, at det ikke havde været muligt at tilvejebringe beviserne inden for den fastsatte frist. Desuden blev anmodningen fremsendt til Harmoniseringskontoret inden fristens udløb, nemlig på fristens sidste dag, og der er ingen regel om, at det ikke er tilladt at anmode om forlængelse på fristens sidste dag. For så vidt angår begrundelsen for anmodningen anser sagsøgeren den for at være tilstrækkelig for en første anmodning om forlængelse, navnlig da den blev fremsat i løbet af ferieperioden. Sagsøgeren har gjort gældende, at den person i selskabet, der er ansvarlig for varemærkesager, var taget af sted på en længerevarende rejse og derfor ikke var i stand til at tilvejebringe de dokumenter, der godtgjorde, at der var gjort brug af de ældre varemærker. Endvidere har sagsøgeren anført, at det var normalt ved Harmoniseringskontoret at imødekomme de første anmodninger om forlængelse, selv om de ikke var begrundet i detaljer.
Harmoniseringskontoret har, idet det støtter sig på ordlyden af regel 71 i forordning nr. 2868/95, anført, at de omstændigheder, der gøres gældende til støtte for en anmodning om fristforlængelse, skal være af særlig karakter for at kunne begrunde forlængelsen. Harmoniseringskontoret har i denne henseende henvist til de retningslinjer vedrørende sager for kontoret, der er offentliggjort på dets hjemmeside, samt til de forskellige sprogversionerudgaver af regel 71. Efter Harmoniseringskontorets opfattelse udgør den begrundelse, der i det foreliggende tilfælde er anført af sagsøgeren, hvorefter beviserne endnu ikke havde kunnet fremskaffes, ikke andet end en bekræftelse af, at fristen ikke kunne overholdes, og den kunne derfor ikke berettige til en forlængelse heraf.
Rettens bemærkninger
Regel 71, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 2868/95 bestemmer, at »[Harmoniseringskontoret], når omstændighederne tilsiger det, [kan] forlænge en frist, når en part fremsætter anmodning herom, inden den oprindelige frist udløber«. Det følger heraf, at forlængelsen af fristerne ikke er automatisk, men afhænger af de særlige omstændigheder i hver enkelt sag, som kan begrunde forlængelsen, samt af fremsættelsen af en anmodning om forlængelse. Det gælder i endnu højere grad i en inter partes-procedure, i forbindelse med hvilken en fordel, der gives til en af parterne, udgør en ulempe for den anden. I et sådant tilfælde skal Harmoniseringskontoret derfor sikre sig, at det forholder sig upartisk over for parterne.
Det påhviler den part, der anmoder om forlængelse, at gøre omstændigheder gældende, som kan begrunde den, eftersom det er i denne parts interesse, at der anmodes om og eventuelt indrømmes forlængelse. I et tilfælde, hvor disse omstændigheder — som det er tilfældet i den foreliggende sag — beror på den part, som anmoder om forlængelse, er denne part desuden den eneste, der kan give Harmoniseringskontoret nyttige oplysninger herom. For at Indsigelsesafdelingen kan vurdere, hvorvidt der foreligger omstændigheder, som kan begrunde en eventuel forlængelse, skal de pågældende omstændigheder følgelig være angivet i anmodningen om forlængelse.
I det konkrete tilfælde begrundede sagsøgeren anmodningen om forlængelse af fristen på den ovenfor i præmis 7 gengivne måde. Sagsøgerens advokat forklarede således, at sagsøgeren endnu ikke havde fremsendt de nødvendige dokumenter til ham, og at han ville minde sagsøgeren om, at dette skulle ske hurtigst muligt. Advokaten angav dermed grunden til, at han ikke selv var i stand til inden for fristen at fremsende de dokumenter, der godtgjorde, at der var gjort brug af de ældre varemærker, til Harmoniseringskontoret. Han angav derimod ikke grundene til, at sagsøgeren ikke var i stand til at fremsende de pågældende dokumenter til ham. Det er imidlertid netop denne oplysning, det var nødvendigt at viderebringe til Indsigelsesafdelingen, for at den kunne vurdere, om der forelå omstændigheder, som kunne begrunde en eventuel forlængelse af fristen. Selv om sagsøgeren i sin skrivelse af 9. september 2002 forklarede, at den person i selskabet, der var ansvarlig for sagen, var ude at rejse på det tidspunkt, hvor fristen udløb, bemærkes, at uanset om denne omstændighed i sig selv var tilstrækkelig til at begrunde den forlængelse, der var anmodet om, blev denne forklaring givet til Harmoniseringskontoret to måneder efter anmodningen om forlængelse, der blev fremsat den dag, fristen udløb. Det må derfor konstateres, at sagsøgeren ikke i sin anmodning om forlængelse angav grunden til, at forlængelsen var nødvendig. Den begrundelse, som sagsøgeren gav i sin anmodning om forlængelse, opfyldte følgelig ikke betingelserne i regel 71, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 2868/95, som er gengivet ovenfor.
For så vidt som sagsøgeren har gjort gældende, at en første forlængelse af en frist i henhold til en fast praksis ved Harmoniseringskontoret gives automatisk efter ikke-begrundet anmodning, er det tilstrækkeligt at bemærke, at sagsøgeren ikke har fremlagt nogen beviser, der godtgør, at en sådan praksis findes.
Det må derfor konkluderes, at Indsigelsesafdelingen foretog en korrekt anvendelse af regel 71, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 2868/95 ved at afslå at forlænge den fastsatte frist. Det følger heraf, at sagsøgerens første anbringende må forkastes.
Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af begrundelsespligten i henhold til artikel 73 i forordning nr. 40/94
Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at hverken første eller anden instans ved Harmoniseringskontoret anførte en begrundelse, der gjorde det muligt for sagsøgeren at forstå årsagen til, at selskabets anmodning om forlængelse af den frist, der var givet til at fremlægge beviser for, at der var gjort brug af de ældre varemærker, blev afslået, og at Harmoniseringskontoret dermed har tilsidesat artikel 73 i forordning nr. 40/94. I henhold til artikel 73 kræves det, at grundene til, at oplysningerne i anmodningen ikke opfylder de lovbestemte betingelser, præciseres. Alene det at hævde, at den begrundelse, der var påberåbt til støtte for sagsøgerens anmodning om forlængelse, var utilstrækkelig, opfylder ikke dette krav.
Harmoniseringskontoret har anført, at det i tilfælde, hvor den berørte part ikke begrunder sin anmodning om forlængelse, idet den pågældende part undlader at henvise til særlige omstændigheder, er en tilstrækkelig begrundelse af afslaget at fastslå, at der ikke foreligger nogen begrundelse.
Rettens bemærkninger
Det skal for det første konstateres, at idet appelkammeret i den anfægtede afgørelse blot stadfæstede Indsigelsesafdelingens afslag på at forlænge den frist, der var givet til at fremlægge beviser for, at der var gjort brug af de ældre varemærker, skal det andet anbringende behandles under hensyntagen til den begrundelse for afslaget, der blev givet af Indsigelsesafdelingen.
Hvad angår begrundelsespligten skal det desuden bemærkes, at i henhold til artikel 73, første punktum, i forordning nr. 40/94 skal Harmoniseringskontorets afgørelser begrundes. Denne forpligtelse har samme rækkevidde som forpligtelsen i artikel 253 EF. Det fremgår af fast retspraksis, at forpligtelsen til at begrunde en individuel beslutning har til formål dels, at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels at Fællesskabets retsinstanser kan efterprøve beslutningens lovlighed (Domstolens dom af 14.2.1990, sag
C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395
, præmis 15, og Rettens dom af 28.4.2004, forenede sager
T-124/02 og T-156/02, Sunrider mod KHIM — Vitakraft-Werke Wührmann og Friesland Brands (VITATASTE og METABALANCE 44), Sml. II, s. 1149
, præmis 72).
I det foreliggende tilfælde begrundede Indsigelsesafdelingen ved skrivelse af 15. juli 2002 sit afslag på følgende måde:
»Deres anmodning om fristforlængelse fremsat den 9. juli 2002 er ikke blevet accepteret af Harmoniseringskontoret, da de grunde, De har angivet, ikke kan anses for gyldige i forhold til en forlængelse af en frist.
Ifølge regel 71[, stk. 1,] i forordning [nr. 2868/95] indrømmes der kun fristforlængelser, når omstændighederne tilsiger det. Harmoniseringskontoret er af den opfattelse, at den frist på to måneder, De har haft til at fremsende de beviser [for] brug, der er indgivet begæring om, har været tilstrækkelig. En forlængelse ville kun blive indrømmet, såfremt der forelå usædvanlige og uforudsete omstændigheder.«
Det følger af denne skrivelse, at Indsigelsesafdelingen var af den opfattelse, at det ikke fremgik af de grunde, der var angivet af sagsøgeren til støtte for selskabets anmodning om forlængelse, at der forelå omstændigheder, som kunne begrunde en forlængelse af fristen, og at en forlængelse ikke var mulig, såfremt sådanne omstændigheder ikke forelå.
Henset til det forhold, der er fastslået i præmis 23 ovenfor, at anmodningen om forlængelse ikke indeholdt en tilstrækkelig begrundelse i henhold til regel 71, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 2868/95, kan sagsøgeren ikke kritisere Harmoniseringskontoret for ikke at have forklaret, i hvilken henseende omstændighederne i den foreliggende sag — som sagsøgeren ikke havde redegjort for — ikke kunne begrunde en forlængelse. Beslutningen om at give afslag kunne derfor begrænses til en konstatering af, at der ikke forelå gyldige grunde, som kunne begrunde en forlængelse, hvilket var tilstrækkeligt til, at sagsøgeren kunne forstå grundene til, at selskabets anmodning blev afslået.
Det følger heraf, at sagsøgerens andet anbringende må forkastes.
Det tredje og det fjerde anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 74, stk. 1 og 2, i forordning nr. 40/94
Da de bestemmelser, der hævdes at være tilsidesat i forbindelse med det tredje og fjerde anbringende, er nært forbundne, vil de to anbringender blive behandlet samlet.
Parternes argumenter
Sagsøgeren har i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at Harmoniseringskontoret i overensstemmelse med det princip om funktionel kontinuitet, der er opstillet af Retten inden for rammerne af anvendelsen af artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 40/94, burde have taget hensyn til de beviser for, at der var gjort brug af de ældre varemærker, som sagsøgeren indleverede den 6. september 2002. Sagsøgeren har anført, at appelkammeret skal støtte sin afgørelse på samtlige de kendsgerninger, beviser og argumenter, der er fremført af sagsøgeren, og de anmodninger, der er fremsat af sagsøgeren såvel under sagen for Indsigelsesafdelingen som under klagesagen.
I retsmødet har sagsøgeren uden dog formelt set at give afkald på sit tredje anbringende medgivet, at artikel 74 i forordning nr. 40/94 ikke giver sagsøgeren ret til, at der bliver taget hensyn til de dokumenter, der blev fremlagt den 6. september 2002.
Desuden har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret i henhold til den fortolkning af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, som Domstolen anlagde i dommen i sagen KHIM mod Kaul, råder over en skønsmargen med hensyn til at afgøre, om der skal tages hensyn til de pågældende dokumenter. Sagsøgeren er af den opfattelse, at Harmoniseringskontoret ved ikke at tage hensyn til de beviser for, at der var gjort brug af de ældre varemærker, der blev fremlagt den 6. september 2002, efter at fristen var udløbet, tilsidesatte sin forpligtelse til at udøve sit skøn i henhold til denne bestemmelse. Ifølge sagsøgeren fremgår det således ikke af den anfægtede afgørelse, at appelkammeret udøvede dette skøn, idet afgørelsen kun indeholder betragtninger vedrørende den uforsigtighed og manglende agtpågivenhed, sagsøgeren havde udvist. Appelkammeret tilsidesatte således artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94.
Henset til den omstændighed, at der gik mere end halvandet år efter meddelelsen af 11. oktober 2002, hvorved sagsøgerens beviser blev afvist, førend Indsigelsesafdelingen traf afgørelse, er afslaget på at tage hensyn til de beviser for, at der var gjort brug af de ældre varemærker, som blev fremlagt efter fristens udløb, i modsætning til, hvad der blev besluttet af Andet Appelkammer den 15. december 2000 i sag R 714/1999-2, SAINCO/SAINCOSA, endvidere ulovligt.
Harmoniseringskontoret har forkastet sagsøgerens argumenter vedrørende den påståede forpligtelse til at tage hensyn til de dokumenter, der var indleveret for sent.
Med hensyn til den skønsmargen, Harmoniseringskontoret råder over, har kontoret under retsmødet anført, at det klart er angivet i regel 22, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 2868/95 i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen, at Harmoniseringskontoret afviser indsigelsen, såfremt den indsigende part ikke fremlægger bevis for brug inden for den fastsatte frist. I HIPOVITON-dommen (præmis 56) har Retten allerede fastslået, at denne regel ikke kan fortolkes således, at det er fuldstændigt udelukket at fremlægge nye oplysninger, så snart fristen er udløbet. Ifølge Harmoniseringskontoret er dette standpunkt blevet stadfæstet af Domstolen i dommen i sagen KHIM mod Kaul (præmis 43), idet Domstolen, da den tog stilling til spørgsmålet vedrørende artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, fandt, at Harmoniseringskontoret rådede over en vid skønsmargen med hensyn til at afgøre, om der skulle tages hensyn til oplysninger, der var fremført for sent.
I denne sammenhæng har Harmoniseringskontoret gjort gældende, at det følger af Domstolens praksis, at når det administrative organ råder over en skønsmargen, er domstolskontrollen af den bedømmelse, der er foretaget af organet, begrænset til en prøvelse af, at der ikke foreligger et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning.
I præmis 44 i dommen i sagen KHIM mod Kaul nævnte Domstolen på ikke-udtømmende måde visse aspekter, som Harmoniseringskontoret i forbindelse med udøvelsen af skønsmargenen i artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 skulle tage hensyn til, herunder bl.a. på hvilket tidspunkt i sagen den for sene fremsættelse sker. Ifølge Harmoniseringskontoret skal der ligeledes tages hensyn til den omstændighed, at den frist, der er angivet i regel 22, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen, er udformet som en præklusiv frist. I desto højere grad de bestemmelser, artikel 74, stk. 2, indeholder, skal overholdes strengt, i desto højere grad er der ifølge Harmoniseringskontoret imidlertid grund til at fortolke denne bestemmelse restriktivt. Domstolen fandt ligeledes i dommen i sagen KHIM mod Kaul, at den effektive virkning af bestemmelserne vedrørende frister skal sikres. For i den foreliggende sag at sikre den effektive virkning af regel 22, stk. 1, skal artikel 74, stk. 2, således fortolkes restriktivt.
Ifølge Harmoniseringskontoret udøvede appelkammeret sin skønsbeføjelse i den anfægtede afgørelse. Appelkammeret præciserede bl.a., at de oplysninger, der var tilvejebragt af sagsøgeren, ikke var tilstrækkelige til at begrunde en forlængelse af fristen, og at regel 22, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 fastsatte en præklusiv frist, der nødvendiggjorde, at artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 blev fortolket strengt.
Rettens bemærkninger
For det første bemærkes, at som Domstolen har fastslået, følger det af ordlyden af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94, at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 40/94, og at det på ingen måde er forbudt for Harmoniseringskontoret at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent (dommen i sagen KHIM mod Kaul, præmis 42).
Til gengæld fremgår det lige så sikkert af nævnte ordlyd, at en part, som efter fristens udløb påberåber sig eller fremfører kendsgerninger og beviser, ikke har en ubetinget ret til, at Harmoniseringskontoret tager hensyn til sådanne kendsgerninger eller beviser (dommen i sagen KHIM mod Kaul, præmis 43).
Det følger heraf, at Harmoniseringskontoret under alle omstændigheder ikke havde en ubetinget forpligtelse til at tage hensyn til de dokumenter, der blev fremlagt for sent af sagsøgeren den 6. september 2002.
For det andet bemærkes, at den mulighed, parterne i sagen for Harmoniseringskontoret har for at fremlægge kendsgerninger og beviser efter udløbet af de frister, der er fastsat i denne henseende, ikke er ubetinget, men — som det fremgår af præmis 42 i dommen i sagen KHIM mod Kaul — er underlagt den betingelse, at andet ikke er fastsat. Det er kun, såfremt denne betingelse er opfyldt, at Harmoniseringskontoret råder over den skønsmargen med hensyn til at afgøre, om der kan tages hensyn til kendsgerninger og beviser, der er fremlagt for sent, som Domstolen har overladt det ved dens fortolkning af artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94.
I det foreliggende tilfælde er der imidlertid en bestemmelse, der er til hinder for at tage hensyn til de beviser, der blev fremlagt for Harmoniseringskontoret af sagsøgeren den 6. september 2002, nemlig artikel 43, stk. 2 og 3, i forordning nr. 40/94, som gennemført ved regel 22, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen. Sidstnævnte bestemmelse har således følgende ordlyd:
»Skal den indsigende part i henhold til artikel 43, stk. 2 eller 3, [i forordning nr. 40/94] godtgøre, at brug har fundet sted, eller at der foreligger rimelig grund til manglende brug, opfordrer [Harmoniseringskontoret] vedkommende til inden for en af [Harmoniseringskontoret] fastsat frist at fremlægge fornødent bevis. Fremlægger den indsigende part ikke sådant bevis inden for den fastsatte frist, afviser [Harmoniseringskontoret] indsigelsen.«
Det følger af denne bestemmelses andet punktum, at en fremlæggelse af beviser for, at der er gjort brug af det ældre varemærke, efter udløbet af den frist, der er fastsat herfor, i princippet medfører, at indsigelsen forkastes, uden at Harmoniseringskontoret har en skønsmargen i denne henseende. Spørgsmålet, om der er gjort reel brug af det ældre varemærke, er således et forudgående spørgsmål, der af denne grund skal være afgjort, før der træffes afgørelse om indsigelsen i egentlig forstand (Rettens dom af 16.3.2005, sag
T-112/03, L’Oréal mod KHIM — Revlon (FLEXI AIR), Sml. II, s. 949
, præmis 26).
Det er korrekt, som Harmoniseringskontoret har gjort gældende, at Retten i HIPOVITON-dommen (præmis 56) fastslog, at regel 22, stk. 1, andet punktum, ikke kan fortolkes således, at den er til hinder for, at der tages hensyn til yderligere beviser, når der foreligger nye oplysninger, selv om de fremlægges efter fristens udløb. Imidlertid er betingelserne for en sådan hensyntagen ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde. For det første var de beviser, der blev fremlagt af sagsøgeren den 6. september 2002, således ikke yderligere beviser, men de første og eneste beviser fremlagt af sagsøgeren for, at der var gjort brug af de ældre varemærker. For det andet fandtes der ikke i det konkrete tilfælde nye oplysninger, der kunne begrunde den for sene fremlæggelse af beviser, uanset om disse havde karakter af yderligere beviser eller ej.
Det følger heraf, at Harmoniseringskontoret ikke i det foreliggende tilfælde rådede over en skønsmargen med hensyn til at afgøre, om der kunne tages hensyn til de beviser, der blev fremlagt af sagsøgeren den 6. september 2002.
Sagsøgerens tredje og fjerde anbringende må derfor forkastes.
Det femte anbringende vedrørende tilsidesættelse af dispositionsmaksimen samt af visse generelle bestemmelser, der følger af inter partes-procedurens karakter
Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at Harmoniseringskontoret har tilsidesat dispositionsmaksimen samt visse generelle bestemmelser, der følger af inter partes-proceduren, og hvorved det er pålagt at sikre en lige behandling mellem den indsigende part og ansøgeren om EF-varemærket. Særligt har sagsøgeren kritiseret, at Harmoniseringskontoret ikke forelagde spørgsmålet om en supplerende frist for den anden part til udtalelse i overensstemmelse med regel 71, stk. 2, i forordning nr. 2868/95.
Harmoniseringskontoret har bestridt sagsøgerens argumenter.
Rettens bemærkninger
Regel 71, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 bestemmer, at Harmoniseringskontoret, såfremt der er to eller flere parter, kan gøre fristens forlængelse afhængig af, at de andre parter er indforstået hermed.
I denne henseende må det konstateres, at sagsøgerens argument om, at et eventuelt samtykke fra den anden part i sagen for Harmoniseringskontoret til at forlænge den frist, der var fastsat til at fremlægge beviser for brug, kunne have ført Indsigelsesafdelingen til at forlænge den pågældende frist, bygger på en fejlagtig fortolkning af denne bestemmelse. Det følger således af opbygningen af regel 71 som helhed, at bestemmelsens stk. 2 ikke opstiller én enkelt betingelse for forlængelsen af en frist, men tilføjer en yderligere betingelse til betingelserne i stk. 1, dvs. at den berørte part skal have anmodet om forlængelsen inden udløbet af den fastsatte frist, og at den skal være begrundet i omstændighederne.
Det var følgelig med rette, at Harmoniseringskontoret fandt, at det, eftersom de lovbestemte betingelser for at indrømme en forlængelse ikke var opfyldt (jf. præmis 23 ovenfor), var ufornødent at forelægge spørgsmålet om forlængelse af fristen for den anden part i sagen.
Det følger heraf, at sagsøgerens femte anbringende må forkastes i det hele.
Da alle sagsøgerens anbringender er blevet forkastet, må Harmoniseringskontoret frifindes i det hele.
Sagens omkostninger
I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Sagsøgeren har tabt sagen og bør derfor pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Harmoniseringskontorets påstand herom.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)

1)
Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.

2)
Sagsøgeren, K & L Ruppert Stiftung & Co. Handels-KG, betaler sagens omkostninger.

Meij
Pelikánová
Papasavvas
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 12. december 2007.
E. Coulon
Justitssekretær
A.W.H. Meij
Fungerende afdelingsformand
(
*1
) – Processprog: tysk.