CELEX: 61989TJ0148
Konkurrence
overtrædelse af EØF-traktatens artikel 85

Sagens faktiske omstaendigheder
1 Naervaerende sag vedroerer Kommissionens beslutning 89/515/EOEF af 2. august 1989 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.553 ° Armeringsnet, EFT L 260, s. 1, herefter benaevnt "beslutningen"), hvorved fjorten producenter af armeringsnet blev paalagt en boede for overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. Det produkt, der er genstand for Kommissionens beslutning, er armeringsnet. Armeringsnet er praefabrikerede armeringer af glat eller profileret koldtrukken staaltraad, som ved punktsvejsning i rette vinkler forbindes til et net. Det benyttes inden for naesten alle anvendelsesomraader for armeret jernbetonkonstruktion.
2 Fra 1980 udviklede der sig inden for denne sektor paa det tyske og franske marked samt Benelux-markedet en raekke aftaler og forskellige former for praksis, som ligger til grund for beslutningen.
3 Med hensyn til det tyske marked gav Bundeskartellamt den 31. maj 1983 tilladelse til et strukturkrisekartel bestaaende af de tyske producenter af armeringsnet. Tilladelsen blev forlaenget én gang og udloeb i 1988. Formaalet med kartellet var en kapacitetsnedskaering, men kartelaftalen indeholdt ogsaa bestemmelser om kvoter og prisarrangementer, idet der dog kun blev givet tilladelse hertil i de foerste to aar (126. og 127. betragtning til beslutningen).
4 Den franske Commission de la concurrence afgav den 20. juni 1985 en udtalelse vedroerende konkurrencesituationen paa det franske marked for armeringsnet, som blev fulgt op af den franske oekonomi-, finans- og budgetministers beslutning nr. 85-6 DC af 3. september 1985, hvorved der blev paalagt en raekke franske selskaber boeder for i perioden 1982-1984 at have truffet foranstaltninger og ivaerksat en praksis, som havde til formaal og til foelge at begraense eller fordreje konkurrencen og at hindre, at markedet kunne fungere normalt. De selskaber, sagsoegeren er traadt i stedet for (jf. nedenfor i praemis 9), blev paalagt boeder paa 800 000 FF og 200 000 FF for i sidste kvartal af 1982, begyndelsen af 1983 og fra juni 1983 til september 1984 at have deltaget i de handlinger, der er fastslaaet i beslutningen.
5 Den 6. og 7. november 1985 foretog tjenestemaend fra Kommissionen i medfoer af artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"), samtidigt og uden forudgaaende varsel kontrolundersoegelser hos syv virksomheder og to sammenslutninger af virksomheder, nemlig Tréfilunion SA, Sotralentz SA, Tréfilarbed Luxembourg-Saarbruecken SARL, Ferriere Nord SpA (Pittini), Baustahlgewebe GmbH (BStG), Thibo Draad- en Bouwstaalprodukten BV (Thibodraad), Bekaert NV, Syndicat national du tréfilage d' acier (STA) og Fachverband Betonstahlmatten eV. Den 4. og 5. december 1985 blev der foretaget yderligere kontrolundersoegelser hos ILRO SpA, G.B. Martinelli, Usines Gustave Boël NV (afdeling Trébos), Tréfileries de Fontaine-l' Évêque (TFE), Frère-Bourgeois Commerciale SA (FBC), Van Merksteijn Staalbouw BV og ZND Bouwstaal BV.
6 Paa grundlag af det materiale, som blev fundet ved kontrolundersoegelserne, og de oplysninger, som blev indhentet i medfoer af artikel 11 i forordning nr. 17, fandt Kommissionen, at de paagaeldende producenter fra 1980 til 1985 havde overtraadt traktatens artikel 85 ved en raekke aftaler og forskellige former for samordnet praksis vedroerende fastsaettelse af leveringskvoter og priser for armeringsnet. Kommissionen indledte derfor proceduren i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, og den 12. marts 1987 fremsendte den meddelelse af klagepunkter til de paagaeldende virksomheder. Virksomhederne har besvaret disse klagepunkter. Den 23. og 24. november 1987 fandt der en hoering sted med deltagelse af repraesentanter for virksomhederne.
7 Efter afslutningen af denne procedure vedtog Kommissionen beslutningen. Det fremgaar heraf (22. betragtning), at konkurrencebegraensningerne havde form af en raekke aftaler og/eller samordnet praksis (herefter under ét benaevnt "aftaler") med det formaal at fastsaette priser og/eller leveringskvoter samt at opdele markederne for armeringsnet. Aftalerne vedroerte forskellige delmarkeder (de franske og tyske markeder samt Benelux-markedet), men paavirkede samtidig handelen mellem medlemsstater, fordi der deltog virksomheder fra flere medlemsstater. Det anfoeres i beslutningen: "I det foreliggende tilfaelde er der ikke saa meget tale om en global aftale mellem samtlige producenter i alle de paagaeldende medlemsstater, som om et kompleks bestaaende af flere aftaler med til dels skiftende deltagere. Aftalekomplekset har dog ved at regulere de enkelte delmarkeder foert til en vidtgaaende regulering af en betydelig del af faellesmarkedet."
8 Beslutningen har foelgende ordlyd:
"Artikel 1
Virksomhederne Tréfilunion SA, Société métallurgique de Normandie (SMN), CCG (TECNOR), Société de treillis et panneaux soudés (STPS), Sotralentz SA, Tréfilarbed SA, henholdsvis Tréfilarbed Luxembourg-Saarbruecken SARL, Tréfileries de Fontaine-l' Évêque, Frère-Bourgeois Commerciale SA (nu Steelinter SA), Usines Gustave Boël NV, afdeling Trébos, Thibo Draad- en Bouwstaalprodukten BV (nu Thibo Bouwstaal BV), Van Merksteijn Staalbouw BV, ZND Bouwstaal BV, Baustahlgewebe GmbH, ILRO SpA, Ferriere Nord SpA (Pittini) og G.B. Martinelli fu G.B. Metallurgica SpA har overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, idet de i perioden fra den 27. maj 1980 til den 5. november 1985 i et eller flere tilfaelde deltog i en eller flere aftaler og/eller samordnet praksis (karteller), som bestod i fastsaettelse af salgspriser, begraensning af afsaetningen, opdeling af markederne og foranstaltninger med henblik paa anvendelse af og kontrol med disse aftaler.
Artikel 2
De i artikel 1 naevnte virksomheder skal ° saafremt de stadig er aktive inden for armeringsnet-sektoren i Faellesskabet ° straks ophoere med de konstaterede overtraedelser (hvis dette endnu ikke er sket) og i fremtiden i forbindelse med deres armeringsnet-aktiviteter afholde sig fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller lignende formaal eller virkning.
Artikel 3
For de i artikel 1 anfoerte overtraedelser paalaegges der nedenstaaende virksomheder foelgende boeder:
1) Tréfilunion SA (TU) ° en boede paa 1 375 000 ECU
2) Société métallurgique de Normandie (SMN) ° en boede paa 50 000 ECU
3) Société des treillis et panneaux soudés (STPS) ° en boede paa 150 000 ECU
4) Sotralentz SA ° en boede paa 228 000 ECU
5) Tréfilarbed Luxembourg-Saarbruecken SARL ° en boede paa 1 143 000 ECU
6) Steelinter SA ° en boede paa 315 000 ECU
7) Usines Gustave Boël NV, afdeling Trébos ° en boede paa 550 000 ECU
8) Thibo Bouwstaal BV ° en boede paa 420 000 ECU
9) Van Merksteijn Staalbouw BV ° en boede paa 375 000 ECU
10) ZND Bouwstaal BV ° en boede paa 42 000 ECU
11) Baustahlgewebe GmbH (BStG) ° en boede paa 4 500 000 ECU
12) ILRO SpA ° en boede paa 13 000 ECU
13) Ferriere Nord SpA (Pittini) ° en boede paa 320 000 ECU
14) G.B. Martinelli fu G.B. Metallurgica SpA ° en boede paa 20 000 ECU
..."
9 Ifoelge beslutningen (12. betragtning og 195. betragtning) maa sagsoegeren, Tréfilunion SA (Tréfilunion II), anses for retssuccessor efter to virksomheder, som deltog i aftalerne: Tréfilunion (Tréfilunion I) og Chiers-Châtillon-Gorcy (CCG). For saa vidt angaar den foerstnaevnte virksomhed, Tréfilunion I, var den indtil den 1. januar 1987 et 100%-ejet datterselskab i Sacilor-koncernen. Foruden armeringsnet fremstillede Tréfilunion I ogsaa andre traadprodukter. CCG aendrede i 1983 navn til Tecnor. I andet halvaar 1987 blev Tréfilunion I overtaget af Tecnor med tilbagevirkende kraft til 1. januar 1987. Det selskab, der herved opstod, fik navnet Tréfilunion (Tréfilunion II). Naar navnet Tréfilunion (TU) anvendes, menes der herved Tréfilunion I, medmindre andet er angivet. De franske producenter af armeringsnet kunne paa det omhandlede tidspunkt opdeles i to grupper. I den ene gruppe indgik de saakaldte "integrerede" producenter, som omfattede datterselskaberne af de tidligere, nu nationaliserede staalkoncerner Sacilor og Usinor. Blandt disse var Tréfilunion og Société métallurgique de Normandie (SMN) 100%-ejede datterselskaber af den tidligere Sacilor-koncern, mens CCG-Tecnor og Société des treillis et panneaux soudés (STPS) var 98%-, hhv. 99,99%-ejede datterselskaber af den tidligere Usinor-koncern. Den anden gruppe omfattede de saakaldte "ikke-integrerede" eller "uafhaengige" producenter, Fabrique de fer de Maubeuge, Tecta, Gantois, Sotralentz og Tréfileries du Sud-Est.
Retsforhandlinger
10 Sagsoegeren har paa denne baggrund ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 27. oktober 1989 anlagt naervaerende sag med paastand om annullation af beslutningen. Ti af de tretten andre virksomheder, beslutningen er rettet til, har ligeledes anlagt sag.
11 Ved kendelser af 15. november 1989 har Domstolen i medfoer af artikel 14 i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1) henvist denne sag og de ti andre sager til Retten. Sagerne er registreret under nummer T-141/89 ° T-145/89 og T-147/89 ° T-152/89.
12 Ved kendelse af 13. oktober 1992 har Retten besluttet at forene sagerne med henblik paa den mundtlige forhandling, idet de har forbindelse med hinanden, jf. procesreglementets artikel 50.
13 Ved skrivelser indgivet til Rettens Justitskontor i perioden mellem den 22. april og den 7. maj 1993 har parterne besvaret de spoergsmaal, Retten havde stillet dem.
14 Paa grundlag af svarene paa spoergsmaalene og den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
15 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal under den mundtlige forhandling, der fandt sted fra den 14. til den 18. juni 1993.
Parternes paastande
16 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Beslutningen annulleres, for saa vidt den vedroerer selskabet.
° Subsidiaert ophaeves den boede, der ved beslutningen er paalagt selskabet.
° Mere subsidiaert nedsaettes boeden.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
17 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Realiteten
18 Sagsoegeren har i det vaesentlige fremfoert tre anbringender til stoette for sine paastande. Det foerste anbringende stoettes paa en tilsidesaettelse af sagsbehandlingsregler. Det andet anbringende stoettes paa, at traktatens artikel 85, stk. 1, er tilsidesat, og det tredje paa, at artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 er tilsidesat.
Anbringendet om tilsidesaettelse af sagsbehandlingsregler
I ° Manglende oversaettelse af bilagene til meddelelsen af klagepunkter
19 Sagsoegeren har anfoert, at meddelelsen af klagepunkter var vedlagt bilag paa originalsproget, hvoraf visse dele er oversat dels i meddelelsen af klagepunkter, dels i beslutningen. Sagsoegeren mener imidlertid, at det er i strid med Raadets forordning nr. 1 af 15. april 1958 om den ordning, der skal gaelde for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab paa det sproglige omraade (EFT 1952-1958, s. 59, herefter benaevnt "forordning nr. 1"), at selskabet ikke modtog en fuldstaendig oversaettelse af bilagene, navnlig forordningens artikel 3, hvorefter "Dokumenter, som en faellesskabsinstitution retter til en medlemsstat eller til en person, der er undergivet en medlemsstats jurisdiktion, skal affattes paa denne stats sprog", ligesom det er i strid med den ret til kontradiktion, som ifoelge den saakaldte "Hoechst"-dom (Domstolens dom af 21.9.1989, forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 2859, praemis 16) gaelder i forbindelse med "kontradiktoriske procedurer, der gennemfoeres efter en meddelelse af klagepunkter".
20 Kommissionen har anfoert, at selv om beslutningen og meddelelsen af klagepunkter udgoer sagsakter og dermed er omfattet af begrebet "dokumenter" i forordning nr. 1, er bilagene kun belastende materiale, som Kommissionen har anvendt og tillagt betydning. Bilagene maa derfor stilles til raadighed for de paagaeldende i den udformning, de forefindes, dvs. paa originalsproget, og de paagaeldende kan herefter eventuelt anfaegte Kommissionens fortolkning af dette materiale. Under alle omstaendigheder er det kun meddelelsen af klagepunkter og beslutningen, som indeholder Kommissionens stillingtagen i forhold til de virksomheder, de er rettet til.
21 Retten finder, at som Kommissionen med rette har anfoert, er baade beslutningen og meddelelsen af klagepunkter sagsakter, hvorved Kommissionens standpunkt fastlaegges i forhold til modtageren, og som saadanne omfattet af artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42). De maa derfor anses for "dokumenter" i henhold til artikel 3 i forordning nr. 1, saaledes at de skal fremsendes til modtageren paa det sprog, sagen behandles paa. Bilag til meddelelsen af klagepunkter, som ikke stammer fra Kommissionen, maa anses for belastende materiale, som Kommissionen tillaegger betydning, og maa derfor fremsendes til modtageren, som de er, saaledes at modtageren kan faa kendskab til Kommissionens fortolkning af det materiale, paa grundlag af hvilket den har udfaerdiget meddelelsen af klagepunkter og beslutningen. Endvidere bemaerkes, at som sagsoegeren har erkendt, er der i denne sag baade i betragtningerne til beslutningen og meddelelsen af klagepunkter gengivet relevante afsnit af bilagene paa fransk. Retten finder derfor, at sagsoegeren praecist har kunnet se, hvilke faktiske omstaendigheder Kommissionen har baseret sig paa, og hvorledes den retligt har vurderet sagen, saaledes at selskabet har kunnet varetage sine interesser paa hensigtsmaessig maade.
22 Anbringendet maa derfor forkastes.
II ° Manglende fremsendelse af visse dokumenter
23 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ligeledes har tilsidesat retten til kontradiktion, idet hverken Martinelli' s telex af 14. juli 1983 til Ferriere Nord og Martinelli' s agent i Frankrig, Italmet (bilag 34 til meddelelsen af klagepunkter, 57. betragtning til beslutningen), eller Tréfilunion' s repraesentant, Duroux' telex af 3. november 1983 til Italmet' s repraesentant, François (bilag 35 til meddelelsen af klagepunkter, 58. betragtning til beslutningen), er fremsendt til selskabet, selv om Kommissionen har anvendt disse dokumenter som grundlag for at fastslaa, at der fandtes en fransk-italiensk aftale vedroerende perioden 1983-1984. Selskabets advokater kunne gennemse sagens akter hos Kommissionen, men de kunne ikke gennemse alle Kommissionens dokumenter, navnlig ikke de dokumenter, som efter Kommissionens opfattelse ikke vedroerte de franske selskaber og de organisationer, som repraesenterede dem. Advokaterne kunne derfor ikke faa kendskab til de to naevnte dokumenter.
24 Kommissionen har anfoert, at ingen af de to bilag til meddelelsen af klagepunkter er afgoerende beviser for, at aftalerne fra 1983-1984 fandtes, og at sagsoegeren deltog heri.
25 Det bemaerkes, at de af sagsoegeren naevnte dokumenter ikke er fremsendt til selskabet i forbindelse med meddelelsen af klagepunkter. Sagsoegeren kunne derfor med rette gaa ud fra, at de ikke havde betydning for sagen. Dokumenterne kan herefter ikke anvendes som bevis over for sagsoegeren (Domstolens dom af 3.7.1991, sag C-62/86, AKZO Chemie mod Kommissionen, Sml. I, s. 3359, praemis 21, og Rettens dom af 17.12.1991, sag T-8/89, DSM mod Kommissionen, Sml. II, s. 1833, praemis 37). Spoergsmaalet om, hvorvidt dokumenterne er noedvendige for at underbygge de bevismaessige konstateringer, Kommissionen i beslutningen har foretaget i forhold til sagsoegeren til stoette for, at der forelaa en overtraedelse, henhoerer under Rettens undersoegelse af, om disse konstateringer kan laegges til grund (ovennaevnte dom i sagen DSM mod Kommissionen, praemis 40).
Anbringendet om tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1
I ° Det relevante marked
Parternes argumenter
26 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen begaar en fejl, naar den fremstiller armeringsnet som et produkt, der er ens i alle medlemsstaterne og dermed substituerbart uanset oprindelsesland. Sagsoegeren fremstiller i Frankrig produkter efter et program, som var udarbejdet af "Association technique pour le développement de l' emploi du treillis soudé" (herefter benaevnt "ADETS"), og som svarede til de af det franske Industriministerium godkendte produkter. Det tyske produktprogram lignede det belgiske og nederlandske, men var meget forskelligt fra det franske produktprogram, navnlig hvad vaegt angaar, og der kraevedes derfor et stoerre antal m2 pr. ton og et stoerre antal punktsvejsninger i Frankrig, hvilket medfoerte hoejere omkostninger i det foerste land. Disse tekniske forskelle skyldes forskellene i priser paa de to markeder, og da Kommissionen ikke har taget hensyn hertil, har den ikke analyseret det relevante marked korrekt.
27 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at armeringsnet ikke uden videre kan udveksles mellem landene, fordi der findes forskellige normer, og fordi det er noedvendigt at opnaa godkendelser eller tilladelser for at kunne eksportere. Dette er i modstrid med den beskrivelse, der er givet i 5. betragtning til beslutningen, hvori det anfoeres, at samhandelen mellem medlemsstaterne er mest intensiv i graenseomraaderne. Sagsoegeren har dog erkendt, at det ikke var noedvendigt at have en tilladelse for at importere eller saelge de omhandlede produkter i Frankrig, medmindre de skulle bruges i forbindelse med offentlige aftaler. Ifoelge sagsoegeren er der derfor ikke et faelles marked for armeringsnet, men et marked for franske produkter, et marked for tyske produkter, et marked for italienske produkter og et marked for Benelux-produkter.
28 Kommissionen har anfoert, at naar henses til de afgoerende beviser for, at der fandtes aftaler, er sagsoegerens betragtninger vedroerende mulighederne for at udveksle produkterne mellem landene ikke tilstraekkelige til at bringe beslutningens lovlighed i tvivl. Kommissionen bestrider, at de forskellige tekniske normer i de forskellige lande skabte egentlige barrierer, og med henvisning til et notat fra Tréfilunion af 1. december 1981 (bilag 5 til meddelelsen af klagepunkter, 24. betragtning til beslutningen) har Kommissionen anfoert, at den i beslutningen fastslaaede prisstigning skyldtes selve aftalerne og ikke betingelserne for fremstilling af de omhandlede produkter. Selv om godkendelsen ganske vist udgoer en handelshindring, er det ogsaa oplagt, at Tréfilunion udnyttede sin indflydelse i ADETS til at bruge denne foranstaltning mod de udenlandske producenter (jf. herved 137. betragtning til beslutningen), og hertil kommer, at godkendelsen kun var noedvendig som led i offentlige aftaler. Under alle omstaendigheder skulle godkendelseskravet have medfoert, at virksomhederne ikke begraensede den konkurrence, der stadig var mulig (Domstolens dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, praemis 133 og 134). Endelig har Kommissionen anfoert, at det ifoelge tal, som sagsoegeren ikke har bestridt, er en kendsgerning, at der var en graenseoverskridende handel.
Rettens bemaerkninger
29 Retten finder, at de af sagsoegeren fremfoerte betragtninger ikke kan anfaegte den definition af det relevante marked, Kommissionen har foretaget i beslutningen. Selv om der findes forskelle mellem de gaeldende normer, navnlig paa det franske marked, hvilket vil kunne medfoere forskelle i fremstillingsprisen, bemaerkes for det foerste, at Tréfilunion i et notat af 1. december 1981 (bilag 5 til meddelelsen af klagepunkter, 24. betragtning til beslutningen) selv fastslog, at "markedet for standardarmeringsnet bliver et europaeisk marked, fordi udviklingen i de tekniske forskrifter gaar i retning af en ensretning mellem landene af reglerne for fremstilling og anvendelse af samt kontrol med disse produkter", og at de hoeje priser paa det franske marked i 1981 skyldtes en kunstig situation, idet det var lykkedes for Tréfilunion at "bremse" stroemmen af importerede varer ved at faa vedtaget en blokade i form af en overenskomst mellem producenterne, herunder de store udenlandske producenter.
30 For det andet bemaerkes, at sagsoegeren i staevningen har erkendt, at producenter i Faellesskabet, som har tilpasset deres produktionsapparat til de omhandlede normer, kan levere til de forskellige nationale markeder, og selskabet erkender, at godkendelse i Frankrig kun er noedvendig i forbindelse med offentlige aftaler.
31 For det tredje bemaerkes, at omfanget af handelen med armeringsnet mellem medlemsstaterne fremgaar tydeligt af tabellen i 4. betragtning til beslutningen samt af tabellerne i 7., 8., 9. og 10. betragtning. Sagsoegeren har ikke bestridt tallene i disse tabeller.
32 Endelig viser en raekke af de dokumenter, Kommissionen har paaberaabt sig, at sagsoegeren oenskede at begraense importen fra andre medlemsstater, og der er derfor ikke stoette for sagsoegerens anbringender i de faktiske omstaendigheder.
33 Retten finder paa grundlag af det anfoerte, at Kommissionens undersoegelse af produktmarkedet ikke er behaeftet med fejl, og sagsoegerens anbringende maa herefter forkastes.
II ° Beviset for aftalerne
A ° Det franske marked
1. Perioden 1981-1982
Den anfaegtede retsakt
34 Det anfoeres i beslutningen (23.-50. og 159. betragtning), at sagsoegeren fra april 1981 til marts 1982 deltog i en foerste serie af aftaler paa det franske marked. Aftalerne omfattede paa den ene side de franske producenter (Tréfilunion, STPS, SMN, CCG og Sotralentz) og paa den anden side de udenlandske producenter, som opererede paa det franske marked (ILRO, Ferriere Nord, Martinelli, Boël/Trébos, TFE, FBC og Tréfilarbed). Formaalet hermed var at fastsaette priser og kvoter med henblik paa at begraense importen af armeringsnet til Frankrig.
Parternes argumenter
35 Sagsoegeren har ikke bestridt at have deltaget i de forskellige moeder, som der henvises til i de i beslutningen naevnte dokumenter. Med hensyn til kvoterne mener sagsoegeren imidlertid, at de af Kommissionen paaberaabte dokumenter i virkeligheden viser det modsatte af, hvad der er Kommissionens opfattelse. Det fremgaar saaledes af bilag 6 til meddelelsen af klagepunkter (29. betragtning til beslutningen), at der i perioden april 1980 til april 1982 var en ustabil udvikling i de fire integrerede franske producenters salg, mens det fremgaar af 26. betragtning til beslutningen, at importen ° efter en stigning fra januar 1981 til juli-august 1981 ° var stabil i aarets sidste fire maaneder. Disse oplysninger, som underbygges af forskellige tabeller, sagsoegeren har fremlagt, vedroerende salget af armeringsnet paa det franske marked, afkraefter, at der var tale om en opdeling af markedet. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at ovennaevnte bilag 6 kun vedroerer de franske producenter, og det kan derfor ikke anvendes som bevis for en aftale med udenlandske producenter.
36 Med hensyn til priserne har sagsoegeren anfoert, at der ikke er foert bevis for en aftale. Det var noedvendigt med en prisstigning for igen at faa en positiv fortjenstmargen, saaledes som det fremgaar af selskabets notat af 1. december 1981 (bilag 5 til meddelelsen af klagepunkter, 24., 27. og 28. betragtning til beslutningen). Ifoelge sagsoegeren er det ikke overraskende, at andre selskaber kunne foelge sagsoegerens eksempel, idet Tréfilunion var det stoerste selskab paa det franske marked, dets prislister blev regelmaessigt offentliggjort i tidsskriftet Le moniteur des travaux publics, og rabatterne blev beregnet paa grundlag af disse prislister. Endvidere har sagsoegeren henvist til, at det i Italmet' s telex af 9. marts 1982 til Ferriere Nord (bilag 18 til meddelelsen af klagepunkter, 41. betragtning til beslutningen) anfoeres, at selskabet ikke var forpligtet til at "bede [sine] italienske, belgiske og tyske partnere om tilladelse" for at kunne yde en midlertidig rabat paa 325 FF.
37 Sagsoegeren har videre anfoert, at beslutningen ikke i tilstraekkeligt omfang er begrundet, idet det ikke heraf kan udledes, om Kommissionen ansaa de anfaegtede handlinger for ophoert i april eller juni 1982. Selv om det i 23. betragtning anfoeres, at aftalerne omfattede perioden april 1981 til marts 1982, omtales der i 42.-45. betragtning droeftelser om forlaengelse af de paastaaede aftaler, mens 159. betragtning kun vedroerer aftalerne fra 1981-1982. Foerst efter at sagsoegeren anlagde sag, har Kommissionen oplyst, at overtraedelsen anses for ophoert i marts 1982. Ifoelge sagsoegeren boer Retten tage hensyn hertil og nedsaette boeden, saafremt den ikke annullerer beslutningen.
38 Kommissionen har med hensyn til kvoterne anfoert, at den ikke kun anvendte tabellen i bilag 6 til meddelelsen af klagepunkter (29. betragtning til beslutningen), hvoraf den i oevrigt kunne udlede, hvilke kvoter der var tildelt de franske producenter, men ogsaa Tréfilunion' s notat af 1. december 1981 (bilag 5 til meddelelsen af klagepunkter, 24., 27. og 28. betragtning til beslutningen) og referatet af Tréfilunion' s direktions moede den 2. marts 1982 (bilag 7 til meddelelsen af klagepunkter, 29. betragtning til beslutningen). Paa grundlag af disse dokumenter kunne Kommissionen fortolke tabellens indhold, og dokumenterne viser utvetydigt, at der fandtes en kvoteaftale.
39 Med hensyn til priserne har Kommissionen anfoert, at de blev fastsat med udgangspunkt i de rabatter, der blev forhandlet som led i aftalen, saaledes som det fremgaar af Tréfilunion' s direktoer, Marie' s notat af 9. april 1981 (bilag 12 og 12 A til meddelelsen af klagepunkter, 34. betragtning til beslutningen; jf. ogsaa bilag 21, 22 og 23 til meddelelsen af klagepunkter, 41. og 43. betragtning til beslutningen). Hvad angaar 41. betragtning til beslutningen har Kommissionen bemaerket, at denne betragtning noejagtigt viser det modsatte af det, sagsoegeren har anfoert. Kommissionen forstaar saaledes ikke, hvorfor det var noedvendigt at praecisere under moedet, at de franske producenter ikke var "forpligtet til at bede deres italienske, belgiske og tyske partnere om tilladelse", hvis virksomhederne frit traf beslutninger uden indbyrdes droeftelser.
40 Med hensyn til overtraedelsens varighed har Kommissionen henvist til, at det anfoeres to steder i beslutningen (23. og 29. betragtning), at den foerste serie af aftaler fra 1981-1982 varede fra april 1981 til marts 1982. Selv om virksomhederne synes at have fortsat overtraedelsen efter dette tidspunkt, er dette ikke lagt til grund i beslutningen, og boeden vedroerer derfor naturligvis ikke perioden efter den 31. marts 1982.
Rettens bemaerkninger
41 Det bemaerkes indledningsvis, at sagsoegeren har henvist til oplysninger i tabeller, som selskabet har fremlagt, men at selskabet ikke har bestridt en del af det bevismateriale, Kommissionen har paaberaabt sig over for selskabet.
42 Retten finder, at det paa grundlag af alle de dokumenter, Kommissionen har fremlagt, kan fastslaas, at sagsoegeren deltog i aftalerne paa det franske marked i perioden 1981-1982. Det fremgaar saaledes af to telexer af 17. marts 1981 og 9. april 1981 (bilag 9 og 11 til meddelelsen af klagepunkter, 32. og 33. betragtning til beslutningen) og Marie' s notat af 9. april 1981 (bilag 12 til meddelelsen af klagepunkter, 34. betragtning til beslutningen), at sagsoegeren sammen med de italienske og belgiske producenter deltog i et moede, som blev afholdt i Paris den 1. april 1981, og hvorunder der med de italienske producenter blev aftalt kvoter, katalogpriser, rabatter, indtraengningsrabatter og forskellige former for informationsudveksling for saa vidt angaar det franske marked for armeringsnet. Et andet notat fra Tréfilunion af 23. oktober 1981 (bilag 1 til meddelelsen af klagepunkter, 46. og 48. betragtning til beslutningen) vedroerende en samtale mellem Tréfilunion og Tréfilarbed viser, at der var indgaaet en kvoteaftale med Tréfilarbed og de belgiske virksomheder Boël-Trébos og Steelinter.
43 Endvidere henvises til Tréfilunion' s interne notat af 1. december 1981 (bilag 5 til meddelelsen af klagepunkter, 24., 27. og 28. betragtning til beslutningen), der bl.a. viser, at "det lykkedes Tréfilunion at bremse stroemmen af importerede varer ved at forberede og faa vedtaget en blokade i form af en overenskomst mellem producenterne, herunder de store udenlandske producenter. Derefter opstod der en kunstig situation, hvor priserne paa vort marked i 1981 forhoejedes noget, og de importerede maengder i det store og hele holdt sig paa 1980-niveau". Det anfoeres i det samme notat, at "hvis prisaftalens overholdelse skal sikres, noedvendiggoer det i det mindste for de franske producenters vedkommende, at de selv begraenser deres salgsmaengder til det nuvaerende niveau". Endelig anfoeres i notatet: "I droeftelserne mellem producenter fra forskellige lande vedroerende de markedsandele, som skulle fastsaettes, er argumenterne fra de virksomheder, som er traengt ind paa markedet ved at drage fordel af den opnaaede position paa markedet, oejensynlig meget staerke. Eksemplet fra Frankrig i forbindelse med den seneste aftale viser, hvor vigtige disse opnaaede positioner er."
44 Disse meget klare bevisdokumenter underbygges af et notat fra Ferriere Nord vedroerende et moede i Paris den 18. februar 1982 med deltagelse af Tréfilunion, ILRO, Martinelli, Italmet og Ferriere Nord (bilag 16 til meddelelsen af klagepunkter, 38. betragtning til beslutningen), hvori omtales en udtalelse, Marie havde fremsat ved denne lejlighed, om, at "aftalen fra begyndelsen af 1981 havde foert til de forventede resultater med hensyn til maengde og pris".
45 Endelig bemaerkes, at som Kommissionen med rette har anfoert, fremgaar det af beslutningen (23. og 29. betragtning), at aftalen varede fra april 1981 til marts 1982. Dette har Kommissionen kunnet fastslaa med stoette i et notat fra Ferriere Nord (bilag 15 til meddelelsen af klagepunkter, 37. betragtning til beslutningen) vedroerende et moede den 20. oktober 1981, hvori deltog Tréfilunion og de italienske producenter. Det anfoeres heri, at "resultaterne af aftalen fra marts (der traadte i kraft den 1.4.1981) ... i alt vaesentligt [har] vaeret tilfredsstillende og har bevirket en stigning i priserne baade for franskmaendene og italienerne". Endvidere har Kommissionen kunnet stoette sig paa et notat af 23. marts 1982 (bilag 7 til meddelelsen af klagepunkter, 29. betragtning til beslutningen), der indeholder et referat at Tréfilunion' s direktions moede den 2. marts 1982, og hvori anfoeres, at "det vedtoges, at den gaeldende aftale viderefoeres, indtil den udloeber den 31. marts". Sagsoegeren kan saaledes ikke goere gaeldende, at det ikke fremgaar af beslutningen, hvor lang tid selskabet deltog i aftalerne.
46 Paa grundlag af det anfoerte maa det fastslaas, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren deltog i aftalerne, hvis formaal var at fastsaette priser og kvoter paa det franske marked i perioden fra april 1981 til marts 1982.
47 Sagsoegerens anbringende maa herefter forkastes.
2. Perioden 1983-1984
Den anfaegtede retsakt
48 Det goeres i beslutningen (51.-76. og 160. betragtning) gaeldende, at sagsoegeren deltog i en anden serie af aftaler, der paa den ene side omfattede de franske producenter (Tréfilunion, STPS, SMN, CCG og Sotralentz) og paa den anden side de udenlandske producenter, som opererede paa det franske marked (ILRO, Ferriere Nord, Martinelli, Boël/Trébos, TFE, FBC ° FBC markedsfoerte TFE' s produkter ° og Tréfilarbed). Formaalet hermed var at fastsaette priser og kvoter med henblik paa at begraense importen af armeringsnet til Frankrig. Denne serie af aftaler blev gennemfoert mellem begyndelsen af 1983 og slutningen af 1984 og blev formaliseret ved en saakaldt "protocole d' accord", vedtaget i oktober 1983 for perioden fra den 1. juli 1983 til den 31. december 1984. Heri sammenfattedes resultaterne af forhandlingerne mellem de franske, italienske og belgiske producenter og Arbed vedroerende de kvoter og priser, der skulle anvendes paa det franske marked. Kvoterne for de integrerede franske producenter blev fastsat til 60,50%, heraf 40,50% til Sacilor-koncernen (Tréfilunion og SMN) og 20% til Usinor-koncernen (CCG og STPS), mens kvoterne for de uafhaengige franske producenter blev fastsat til 18% og kvoterne for de belgiske, italienske og tyske producenter blev fastsat til 13,95% af forbruget paa det franske marked "som led i en aftale mellem disse producenter og de franske producenter".
Parternes argumenter
49 Sagsoegeren har ikke bestridt, at der i den saakaldte "forberedelsesfase" var kontakter mellem selskabet og de italienske producenter som omtalt af Kommissionen i 52. og 53. betragtning til beslutningen (bilag 27 og 28 til meddelelsen af klagepunkter), navnlig i forbindelse med moedet den 23. februar 1983, men har afvist, at disse kontakter foerte til, at der blev indgaaet en aftale om fordeling af 39% af det franske marked mellem de uafhaengige franske producenter og de belgiske, italienske og tyske producenter.
50 Hvad angaar kontakten med Tréfilarbed, som er omtalt i 55. betragtning til beslutningen, og som skulle have resulteret i en aftale om Tréfilarbed' s kvote, har sagsoegeren anfoert, at denne aftale ifoelge beslutningen havde til formaal at muliggoere en hurtig prisstigning, hvilket Kommissionen mener at have paavist ved de faktiske omstaendigheder, der er naevnt i 56. betragtning. Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen ikke fremfoert noget dokument til stoette herfor, og der er derfor paa ingen maade foert bevis paa dette punkt.
51 Med hensyn til den saakaldte "protocole d' accord" fra 1983 har sagsoegeren anfoert, at denne protokol ikke blev underskrevet, og selv om aftalen fandtes, havde den ikke paa noget tidspunkt indvirkning paa markedsandelene eller priserne. Efter den franske Commission de la concurrence' s opfattelse naegtede de udenlandske producenter at tilslutte sig denne aftale, men Kommissionen har ikke taget hensyn hertil uden dog at paapege, paa grundlag af hvilke nye faktiske omstaendigheder den har kunnet fastslaa, at de ikke-franske producenter deltog i aftalen.
52 For saa vidt angaar kvoterne har sagsoegeren bestridt, at der fandtes en aftale, idet der var en loebende udvikling i de franske producenters markedsandel, hvilket fremgaar baade af oplysningerne i Jenny-rapporten, der var udarbejdet for den franske Commission de la concurrence, og af notatet af 10. august 1984, der er udarbejdet i forbindelse med forberedelsen af Tréfilunion' s budget for 1985 og 1986 (bilag 39 til meddelelsen af klagepunkter, 62. betragtning til beslutningen).
53 Med hensyn til priserne har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ikke har foert bevis for, at der fandtes en aftale, som havde til foelge, at der forelaa en samordning herom, og at de saakaldte prisdirektiver ikke blev overholdt af parterne i den paastaaede aftale. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ikke kan paaberaabe sig de dokumenter, der er naevnt i 57. og 58. betragtning til beslutningen, til stoette for, at der fandtes en prisaftale. For saa vidt angaar 57. betragtning har sagsoegeren anfoert, at en prisaftale indgaaet i oktober 1983 ikke kan vaere anvendt med tilbagevirkende kraft i juli maaned, og for saa vidt angaar 58. betragtning har sagsoegeren anfoert, at bilag 35 til meddelelsen af klagepunkter ikke er fremsendt til selskabet.
54 Kommissionen har med hensyn til forberedelsesfasen anfoert, at det er ubestrideligt, at de integrerede franske producenter og de italienske producenter indgik en aftale om deres respektive markedsandele under moedet den 23. februar 1983 (bilag 27, 28 og 29 til meddelelsen af klagepunkter, 53. og 54. betragtning til beslutningen), og at denne kun var det foerste led i en global aftale med andre deltagere.
55 Hvad angaar aftalen med Tréfilarbed har Kommissionen bemaerket, at i modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert, er beviset for Tréfilarbed' s deltagelse i aftalen ikke de faktiske omstaendigheder, der er naevnt i 56. betragtning, men derimod brevvekslingen mellem Sacilor og Tréfilunion paa den ene side og Arbed paa den anden side (bilag 30-33 til meddelelsen af klagepunkter).
56 Med hensyn til den saakaldte "protocole d' accord" har Kommissionen anfoert, at den blev fundet hos Tréfilunion og Tréfilarbed, og at den var underskrevet af sidstnaevnte. Selv uden underskrift er den imidlertid ikke uden bevismaessig betydning. I denne forbindelse har Kommissionen anfoert, at de markedsandele, der er anfoert for virksomhederne i protokollen, er noejagtigt de samme som dem, der blev vedtaget under det fransk-italienske moede den 23. februar 1983 og bekraeftet ved udvekslingen af telexer med Tréfilarbed i juni 1983, og at der i protokollen er en henvisning til denne "overenskomst", som var udarbejdet paa forhaand [beslutningens 61. betragtning, nr. ii)]. At denne aftale fandtes, bekraeftes af Marie' s notat af 30. oktober 1984 (bilag 50 til meddelelsen af klagepunkter, 72. betragtning til beslutningen). Med hensyn til udtalelsen fra den franske Commission de la concurrence har Kommissionen anfoert, at den paa ingen maade er bundet af foerstnaevntes vurdering, navnlig ikke med hensyn til ikke-franske virksomheder, og Kommissionen har henvist til, at den havde yderligere bevismateriale, som ikke var til raadighed for de franske myndigheder.
57 Hvad endelig angaar kvoterne og priserne har Kommissionen anfoert, at den lange raekke bevisdokumenter, den har henvist til, godtgoer, at aftalerne fungerede i overensstemmelse med bestemmelserne i protokollen, at prisdirektiverne blev anvendt, og at der blev opnaaet en prisforhoejelse paa grund af kvoteaftalen.
Rettens bemaerkninger
58 Retten finder, at alle de dokumenter, Kommissionen har fremlagt ° ogsaa selv om der ses bort fra de dokumenter, der ikke er fremsendt til sagsoegeren, navnlig bilag 34 og 35 til meddelelsen af klagepunkter ° er tilstraekkelige til at vise, at de omhandlede aftaler blev indgaaet, at sagsoegeren deltog heri, og at selskabet havde en ledende rolle i forhandlingerne og gennemfoerelsen af aftalerne. Henset til disse beviser kan sagsoegerens opfattelse ikke anses for underbygget.
59 Med hensyn til den saakaldte "forberedelsesfase" finder Retten, at det fremgaar af de af Kommissionen fremlagte dokumenter vedroerende moedet den 23. februar 1983 mellem de integrerede franske producenter og ILRO, Martinelli og Ferriere Nord (bilag 27, 28 og 29 til meddelelsen af klagepunkter, 53. og 54. betragtning til beslutningen), at de to parter naaede til enighed om en aftale om fordeling af det franske marked. Det blev saaledes aftalt under dette moede, at 61% af det franske marked skulle vaere forbeholdt de integrerede franske producenter og de resterende 39% skulle fordeles saaledes: 19% til de uafhaengige franske producenter, 3% til de belgiske producenter, 7% til de tyske producenter og 10% til de italienske producenter, svarende til ca. 23 000 tons pr. aar. Det er klart, at der paa dette tidspunkt ikke var indgaaet en aftale med de belgiske, de tyske og de uafhaengige franske producenter, idet de ikke var til stede ved det moede, hvor aftalerne blev indgaaet, men dette afkraefter ikke, at der fandtes en aftale mellem de integrerede franske producenter og de italienske producenter. Samtidig enedes de om en prisstigning fra april 1983. Med hensyn til aftalen med Tréfilarbed er det tilstraekkeligt at bemaerke, at sagsoegeren ikke bestrider den lange raekke af dokumenter (bilag 30-33 til meddelelsen af klagepunkter), som viser, at der var kontakter mellem de franske producenter og Tréfilarbed, og at der blev indgaaet aftale, hvorved Tréfilarbed fik tillagt 7,55% af det franske marked.
60 Hvad angaar den saakaldte "protocole d' accord" bemaerkes, at der findes forskellige statistikker (bilag 42 og 43 til meddelelsen af klagepunkter, 64. og 65. betragtning til beslutningen), som for hver deltager i aftalen viser deres omsaetning paa det franske marked og deres markedsandel maaned for maaned. Disse tabeller indeholder tal, som fuldt ud svarer til indholdet i protokollen. Hertil kommer, at tallene for sagsoegerens salg er opfoert i rubrikken "Total aftaleparterne", og de sammenlignes i absolutte tal og i markedsandele med tallene i kolonnen "referencetal".
61 Disse forhold underbygges af, at det fremgaar af et telex af 13. april 1984, at de franske producenter gennem Marie indkaldte de udenlandske producenter til et moede den 15. maj 1984. Formaalet med moedet var "at goere status over vort samarbejde, droefte situationen paa det europaeiske marked og paa grundlag heraf opstille en tidsplan for prisforhoejelser, som naermere skal fastlaegges, og den gensidige markedsindtraengning" (bilag 47 til meddelelsen af klagepunkter, 67. betragtning til beslutningen).
62 I denne forbindelse henvises ogsaa til Marie' s interne notat af 30. oktober 1984 (bilag 50 til meddelelsen af klagepunkter, 72. betragtning til beslutningen), hvori det anfoeres, at resultatet af planerne for 1985-1986 afhaenger af to grundlaeggende faktorer, hvoraf den ene var "forhandlingerne for 1985 og om muligt for 1986, som jeg maa foere efter samme model som de forhandlinger, hvis resultater har fundet anvendelse siden september 1983 og ophoerer med udgangen af 1984." Det maa ogsaa fastslaas, at der forelaa et memorandum fra Tréfilunion af 19. december 1984 med overskriften "Situationen paa det franske marked for armeringsnet" (bilag 49 til meddelelsen af klagepunkter, 71. betragtning til beslutningen), hvori der flere gange tales om "forhoejelser" og prisstigninger, og det anfoeres, at "de opnaaede resultater er en direkte foelge af en bevidstgoerelse (' prise de conscience' ) hos de europaeiske producenter, som opererer paa det franske marked".
63 Hvad angaar udtalelsen fra den franske Commission de la concurrence kan Retten ikke tiltraede sagsoegerens argument. For det foerste kunne Kommissionen, saaledes som den med rette har anfoert, drage sine egne slutninger paa grundlag af det bevismateriale, den havde, og som ikke noedvendigvis var det samme som det, den franske myndighed havde. For det andet er Kommissionen ikke bundet af de nationale myndigheders vurdering.
64 Retten finder herefter, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren deltog i aftalerne vedroerende det franske marked i perioden 1983-1984, hvis formaal var at fastsaette priser og kvoter med henblik paa at begraense importen af armeringsnet til Frankrig.
65 Sagsoegerens anbringende maa saaledes forkastes.
3. Den i 161. betragtning til beslutningen omhandlede informationsudveksling
Den anfaegtede retsakt
66 Det anfoeres i beslutningen (161. betragtning), at den indirekte informationsudveksling om leverancer, der som led i aftalerne paa det franske marked fra 1983-1984 foregik mellem ADETS' medlemmer (herunder importoeren Tréfilarbed), og som blev koordineret af ADETS, udgoer en samordnet praksis i henhold til principperne i Domstolens dom i sagen vedroerende virksomhederne inden for den europaeiske sukkerindustri (dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, praemis 173 og 174). Ifoelge beslutningen udgoer individuel oplysning til konkurrenter om enkeltvirksomheders afsaetning en begraensning og fordrejning af konkurrencen, som paa grund af Tréfilarbed' s deltagelse kunne paavirke handelen mellem medlemsstater.
Parternes argumenter
67 Sagsoegeren har anfoert, at selskabet ikke, saaledes som beslutningen er affattet, kan se, om det er blevet paalagt en boede for at have deltaget i den indirekte informationsudveksling. Hvis det er tilfaeldet, har Kommissionen anvendt principperne i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen forkert. Ifoelge denne dom forbyder reglerne i traktaten kun en informationsudveksling, som har til formaal eller til foelge at paavirke en konkurrents adfaerd paa markedet, dvs. med hensyn til fremtiden. I dette tilfaelde vedroerte informationsudvekslingen mellem ADETS' s medlemmer fortiden og ikke fremtiden, saaledes som det fremgaar af beslutningen, hvori det anfoeres, at informationsudvekslingen vedroerte "individuelle leverancer, som var foretaget paa det franske marked". Endvidere finder sagsoegeren, at saafremt selskabet goeres ansvarligt for denne overtraedelse, paalaegges det en sanktion for de samme faktiske omstaendigheder flere gange.
68 Kommissionen har anfoert, at den ikke har paalagt en sanktion for denne informationsudveksling i sig selv, men at den udgoer et led i gennemfoerelsen af aftalerne paa det franske marked i 1983-1984. Der er tale om et yderligere bevis for, at aftalerne fandtes, og endvidere har informationsudvekslingen forstaerket virkningerne og sikret gennemfoerelsen, hvorved den har medvirket til at oege grovheden af den af sagsoegeren begaaede overtraedelse. Med hensyn til dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen finder Kommissionen, at selv om informationsudvekslingen ganske vist vedroerte de maengder, de enkelte virksomheder allerede havde leveret (altsaa reelt vedroerte "fortiden"), var formaalet hermed alligevel at fastlaegge den enkelte virksomheds fremtidige leverancer inden for rammerne af de aftalte kvoter. Ifoelge Kommissionen er sondringen mellem oplysninger vedroerende fortiden og oplysninger vedroerende fremtiden kunstig og uden betydning. Endelig har Kommissionen anfoert, at der ikke er tale om kumulation af sanktioner, idet den ikke saerskilt har paalagt en boede for informationsudvekslingen paa den ene side og kvote- og prisaftalerne paa den anden side, men har lagt til grund, at aftalerne bl.a. indeholdt bestemmelser om et informationsudvekslingssystem.
69 Sagsoegeren har i replikken bemaerket, at Kommissionen i svarskriftet har anfoert, at der ikke er paalagt sanktion for den i 161. betragtning til beslutningen omhandlede informationsudveksling i sig selv, men at den udgoer "et led i gennemfoerelsen af aftalerne paa det franske marked i 1983-1984". Ifoelge sagsoegeren boer Retten fastslaa, at det foelger af ordlyden af 161. betragtning, at der ikke var tale om en skaerpende omstaendighed, men om en samordnet praksis, hvilket synes at udgoere en saerskilt overtraedelse, og Retten boer derfor annullere denne del af beslutningen, idet Kommissionen ikke paa dette punkt kan aendre begrundelsen.
70 Kommissionen har heroverfor anfoert, at den ikke i svarskriftet har aendret begrundelsen, men at den alene har uddybet dette spoergsmaal, og at 161. betragtning til beslutningen er klar paa dette punkt, idet det fremgaar heraf, at informationsudvekslingen fandt sted som led i anvendelsen af de omhandlede aftaler.
Rettens bemaerkninger
71 Retten finder, at 161. betragtning til beslutningen ikke kan fortolkes saaledes, at sagsoegeren herved paalaegges ansvar for den indirekte informationsudveksling som en overtraedelse, der er saerskilt i forhold til selskabets deltagelse i kvote- og prisaftalerne paa det franske marked i perioden 1983-1984 saaledes som fastslaaet i 160. betragtning til beslutningen.
72 For det foerste bemaerkes, at Kommissionen med rette i 161. betragtning har anset informationsudvekslingen for en samordnet praksis i henhold til de principper, Domstolen fastslog i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen. Det maa i denne forbindelse fastslaas, at som Kommissionen har understreget, omfattede informationsudvekslingen ikke kun allerede foretagne leverancer, men havde ogsaa til formaal at muliggoere en permanent kontrol med igangvaerende leverancer med henblik paa at sikre, at aftalen fungerede tilfredsstillende, saaledes som det fremgaar af bilag I til den naevnte "protocole d' accord", hvori anfoeres: "Med henblik paa at sikre, at aftalen fungerer saa tilfredsstillende som muligt, maa der gives ... de statistiske oplysninger, som i denne forbindelse er noedvendige: angivelser hver tiende dag ... af effektuerede ordrer og indgaaede ordrer", og "disse angivelser goer det muligt for sekretariatet at gennemfoere en samlet planlaegning for branchen". Efter de principper, som er fastslaaet i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, er der klart tale om en samordnet praksis, som har til formaal og til foelge at fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet.
73 For det andet finder Retten, at den omstaendighed, at informationsudvekslingen udgoer en samordnet praksis, og at den kvalificeres som saadan i 161. betragtning, ikke medfoerer, saaledes som sagsoegeren med urette har anfoert, at beslutningen maa fortolkes paa den maade, at der er tale om en overtraedelse, der er saerskilt i forhold til den i 160. betragtning omhandlede overtraedelse. Det fremgaar saaledes af 161. betragtning, at den indirekte informationsudveksling foregik mellem ADETS' medlemmer som led i den i 160. betragtning omhandlede aftale, og dette maa forstaas som en del af fremstillingen af de omstaendigheder, hvorunder informationsudvekslingen fandt sted, og ikke paa den maade, at informationsudvekslingen ikke var en del af den omhandlede aftale.
74 Sagsoegerens anbringende maa derfor forkastes.
B ° Benelux-markedet
Den anfaegtede retsakt
75 Ifoelge beslutningen [78. betragtning, litra a) og b), samt 163. og 168. betragtning] har sagsoegeren deltaget i aftaler om priser indgaaet mellem de stoerste producenter, der afsatte deres produkter paa Benelux-markedet, indbefattet ikke-Benelux-producenter, og i aftaler indgaaet mellem de tyske producenter, som eksporterede til Benelux-landene, og de oevrige producenter, der afsatte deres produkter paa Benelux-markedet, om overholdelse af de priser, som blev fastsat for dette marked. Ifoelge beslutningen blev disse aftaler indgaaet ved de moeder, som blev afholdt i Breda og Bunnik (Nederlandene) mellem august 1982 og november 1985. I disse moeder deltog i hvert fald (168. betragtning til beslutningen) Thibodraad, Tréfilarbed, Boël/Trébos, FBC, Van Merksteijn, ZND, Tréfilunion og blandt de tyske producenter i hvert fald BStG. Beslutningen bygger paa dette punkt paa en raekke telexer, som Tréfilunion' s agent i Benelux-landene sendte til selskabet. Disse telexer indeholder praecise oplysninger om hvert moede (dato, sted, deltagere, fravaerende, emne (droeftelse af markedsforholdene, forslag og beslutninger vedroerende priser), fastsaettelse af tid og sted for det naeste moede).
76 Det anfoeres i beslutningen (164. betragtning), at selv om der ikke paa moederne i Breda og Bunnik blev indgaaet kvoteaftaler (forslag herom blev droeftet, men tilsyneladende ikke vedtaget), blev der dog givet oplysninger til konkurrenterne om de enkelte virksomheder med henblik paa forberedelse af en kvoteaftale, og navnlig gav Tréfilunion Boël/Trébos oplysninger om selskabets eksport (85. betragtning til beslutningen), hvilket er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
Parternes argumenter
77 Sagsoegeren har erkendt at have deltaget i flere moeder vedroerende det belgiske og nederlandske marked, og at der blev indgaaet prisaftaler. Selskabet har imidlertid anfoert, at disse aftaler ikke havde nogen indflydelse paa markedsandelene, og at man ved hvert moede maatte konstatere, at beslutningerne fra sidste moede ikke havde kunnet gennemfoeres, og aendre disse beslutninger. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at selskabet havde en meget lille andel af det belgiske marked paa grund af det tyske krisekartel, som gjorde eksport fra Tyskland til Belgien lettere og medfoerte et fald i priserne paa dette marked. PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 689A0148.1
78 Kommissionen har anfoert, at en eventuel manglende overholdelse af priserne er uden betydning for, om der forelaa en overtraedelse. Der foreligger en overtraedelse paa det tidspunkt, hvor der i faellesskab fastsaettes priser. Sagsoegeren har selv erkendt, at der faktisk blev truffet beslutninger. Med hensyn til, at sagsoegeren kun skulle have haft en lille markedsandel, har Kommissionen anfoert, at dette ikke indebaerer, at selskabet ikke deltog i aftalerne, hvilket i oevrigt fremgaar af de dokumenter, som er naevnt i 97., 98. og 101. betragtning til beslutningen (forskellige telexer, som er gengivet i bilag 68, 69 og 73 til meddelelsen af klagepunkter). Tréfilunion afstod faktisk fra at saelge paa Benelux-markedet som foelge af de aftaler, selskabet deltog i med henblik paa at oege priserne.
Rettens bemaerkninger
79 Det bemaerkes, at sagsoegeren har erkendt at have deltaget i moederne, og at der under disse blev truffet beslutninger vedroerende priser. Det bemaerkes i denne forbindelse, at det ikke fratager moederne deres konkurrencebegraensende formaal, at de aftalte priser ikke maatte vaere blevet overholdt, ligesom det ikke indebaerer, at sagsoegeren ikke deltog i aftalerne, men denne omstaendighed vil kun kunne vise, at selskabet ikke gennemfoerte de omhandlede aftaler. Det er saaledes ikke noedvendigt med henblik paa anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, at tage hensyn til en aftales konkrete virkninger, naar det fremgaar, saaledes som det er tilfaeldet med de i beslutningen fastslaaede aftaler, at formaalet hermed er at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet (Domstolens dom af 11.1.1990, sag C-277/87, Sandoz Prodotti Farmaceutici mod Kommissionen, Sml. I, s. 45, summarisk offentliggoerelse).
80 Under alle omstaendigheder finder Retten ikke, at sagsoegeren kan paaberaabe sig, at selskabet paa grund af det tyske strukturkrisekartel havde en lille markedsandel, idet den lille markedsandel, saaledes som det fremgaar af Tréfilunion' s telex af 3. april 1984 til Boël (bilag 69 til meddelelsen af klagepunkter, 97. betragtning til beslutningen), skyldtes den adfaerd, selskabet indtog efter at have tiltraadt aftalerne med henblik paa ikke af bringe de beslutninger, der var truffet vedroerende priserne paa Benelux-markedet, i fare.
81 Kommissionen findes herefter at have foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren deltog i aftalerne paa Benelux-markedet i perioden fra august 1982 til november 1985, og at disse drejede sig om priser.
82 Endvidere bemaerkes, at sagsoegeren ikke har bestridt, at selskabet gav sine konkurrenter oplysninger som led i forberedelsen af en kvoteaftale. Kommissionen findes derfor at have foert tilstraekkeligt bevis for en samordnet praksis i henhold til traktatens artikel 85 (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, praemis 258-261).
83 Sagsoegerens anbringende boer derfor forkastes.
C ° Aftalen fra 1985 mellem BStG og Tréfilunion vedroerende den gensidige markedsindtraengning mellem Tyskland og Frankrig
Den anfaegtede retsakt
84 Det anfoeres i beslutningen (135.-143. og 176. betragtning), at sagsoegeren deltog i aftaler vedroerende gensidig markedsindtraengning mellem Tyskland og Frankrig sammen med den tyske virksomhed BStG. Aftalerne blev indgaaet under en samtale den 7. juni 1985 mellem BStG' s administrerende direktoer, Michael Mueller, og Tréfilunion' s direktoer, Marie, saaledes som det fremgaar af et af Marie udarbejdet internt notat af 16. juli 1985 (bilag 106 til meddelelsen af klagepunkter) og et af Michael Mueller udarbejdet internt notat af 27. august 1985 (bilag 107 til meddelelsen af klagepunkter). Ifoelge beslutningen (140. betragtning) blev de gensidige indroemmelser, som blev gjort paa dette moede, ogsaa overholdt, hvilket fremgaar af, at hverken Tréfilunion eller de oevrige franske producenter indgav klage over det tyske strukturkrisekartel, og at der ikke fra BStG' s fabrik i Gelsenkirchen (Tyskland) blev eksporteret katalognet til Frankrig. Det fremgaar endvidere af de to notater, at enhver fremtidig eksport skulle vaere undergivet kvoter.
85 Det anfoeres videre i beslutningen (176. betragtning), at de aftaler, som blev indgaaet under samtalen den 7. juni 1985 mellem Mueller og Marie vedroerende den gensidige markedsindtraengning mellem Tyskland og Frankrig udgoer en begraensning i konkurrencen mellem tyske og franske producenter, som kunne paavirke handelen mellem medlemsstater.
Parternes argumenter
86 Sagsoegeren har anfoert, at der blot var tale om et moede mellem Mueller og Marie. Der blev ikke indgaaet nogen aftale, hvilket fremgaar af, at der under samtalen fra begge sider blev taget forbehold. Selv om der blev foert droeftelser, var formaalet hermed ikke direkte at bringe en aftale i stand med henblik paa at begraense den gensidige markedsindtraengning mellem Frankrig og Tyskland vedroerende armeringsnet. Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen ikke foert bevis for, at der skete en nedsaettelse af den tyske indtraengning i Frankrig. Sagsoegeren har herved henvist til, at Michael Mueller skrev i sit notat, at han ville undersoege "eventuelle muligheder for at daemme op for den gensidige indtraengning". Ifoelge sagsoegeren blev der ikke truffet foranstaltninger med henblik paa at begraense konkurrencen fra Tyskland.
87 Kommissionen har bestridt det af sagsoegeren anfoerte og har bemaerket, at Marie' s referat af 16. juli 1985 indeholder et afsnit med overskriften "Konklusion", hvori anfoeres, at der "straks" ville blive givet visse indroemmelser. Disse indroemmelser var kun et foerste led "indtil det naeste moede", men der var tale om egentlige indroemmelser med henblik paa at begraense den gensidige indtraengning mellem Frankrig og Tyskland.
Rettens bemaerkninger
88 Det bemaerkes, at sagsoegeren ifoelge beslutningen (140. betragtning) deltog i en generel samordning sammen med BStG med det formaal at begraense deres produkters gensidige indtraengning paa det tyske og franske marked. Samordningen bestod af tre dele: Tréfilunion afstod fra at indgive klage til Kommissionen over det tyske krisekartel. Der blev ikke fra BStG' s fabrik i Gelsenkirchen eksporteret katalognet til Frankrig i en periode paa to-tre maaneder. Endelig enedes de to parter om, at deres fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter.
89 Retten finder, at gennemgangen af de to naevnte notater (jf. praemis 84) viser, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren havde foretaget en samordning med BStG paa de to foerste punkter. Marie anfoerer saaledes i sit notat under overskriften "Konklusion", at "der ikke indgives klage over Kartellvertrag i Bruxelles". Michael Mueller' s notat er ligeledes klart paa dette punkt: "Marie paatog sig ikke at indgive klage ... han vil vaere indstillet paa at godkende en tilladelse til Gelsenkirchen paa betingelse af, at den ikke anvendes foer om to-tre maaneder ... Jeg accepterede fristen paa to-tre maaneder." Retten finder, at den forpligtelse, Marie paatog sig til ikke at indgive klage over det tyske krisekartel, maa anses for en adfaerd, der er udvist over for en konkurrent, mod, at denne til gengaeld gav indroemmelser, som led i en mod traktatens artikel 85, stk. 1, stridende aftale.
90 Ordlyden af de to notater viser ligeledes, at de to parter oenskede at naa frem til en ligevaegt og en begraensning af deres produkters gensidige indtraengning i de to lande. Det maa saaledes fastslaas, at Michael Mueller i sit notat anfoerer, at "vi for vort vedkommende er meget interesseret i en begraensning af den gensidige markedsindtraengning. Dette er imidlertid svaerere at regulere paa grund af det store antal deltagere, end det er tilfaeldet paa nationalt plan, og er under alle omstaendigheder foerst sikkert, naar prisniveauet er det samme paa de involverede markeder". Michael Mueller anfoerer i samme notat, at Marie fremsatte nogle forslag og gav udtryk for visse oensker, herunder at der blev opnaaet "balance mellem markedsindtraengningen mellem de to lande i absolutte maengder". Paa den anden side anfoerer Marie i sit notat under overskriften "Konklusion", at "BStG hurtigst muligt og i afventning af det naeste moede tager kontakt med de oevrige tyske producenter for at lette de franske producenter adgangen til Tyskland ved ophaevelse af visse bestemmelser og at aftale et tal for markedsindtraengningen, for at forsoege at begraense Moselstahl' s aktiviteter (via Stiness) og at undersoege muligheden for, at Gelsenkirchen integreres i det samlede tyske volumen, idet den maengde, der skal opnaas paa det franske marked, endnu ikke er fastsat".
91 Paa grundlag af denne gennemgang finder Retten, at der kun er foert bevis for, at de to parter paataenkte at indgaa en kvoteaftale, som var afhaengig af de oevrige tyske virksomheders reaktion.
92 Kommissionen findes herefter at have foert tilstraekkeligt bevis for de faktiske omstaendigheder, som er beskrevet i beslutningens 140. betragtning, foerste afsnit, nemlig at Tréfilunion forpligtede sig til ikke at indgive klage over strukturkrisekartellet, og at BStG afstod fra at eksportere katalognet til Frankrig i en periode paa to-tre maaneder. Retten finder imidlertid ikke, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at der fandtes en aftale, hvorefter parternes fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter, saaledes som beskrevet i beslutningens 140. betragtning, andet afsnit.
93 Herefter maa sagsoegerens anbringende for saa vidt angaar de aftaler, der er beskrevet i beslutningens 140. betragtning, foerste afsnit, forkastes, og det maa tiltraedes, at Kommissionen ansaa aftalerne for en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. Derimod maa sagsoegerens anbringende tiltraedes for saa vidt angaar de i beslutningens 140. betragtning, andet afsnit, omtalte faktiske omstaendigheder. Da der ikke er foert bevis for disse faktiske omstaendigheder, er de ikke omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1.
III ° Spoergsmaalet, om konkurrencebegraensningen og paavirkningen af handelen mellem medlemsstater var maerkbar
Parternes argumenter
94 Sagsoegeren har bestridt det i 159. betragtning til beslutningen anfoerte, hvorefter aftalekomplekset fra 1981-1982 "maerkbart paavirkede handelen mellem medlemsstater, idet det direkte vedroerte en regulering af de graenseoverskridende varebevaegelser". Den omstaendighed, at de paagaeldende produkter ikke kunne udveksles mellem medlemsstaterne og ikke var substituerbare, navnlig fordi der i Frankrig skulle indhentes en godkendelse paa grundlag af ADETS' program, som var forskelligt fra det tyske, belgiske og nederlandske produktprogram, og som medfoerte en stigning i fremstillingsprisen for de franske produkter, goer, at der ikke kan have vaeret tale om en paavirkning af handelen mellem medlemsstater. Naar der ikke foreligger en saadan paavirkning, finder artikel 85, stk. 1, ikke anvendelse.
95 Subsidiaert har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har foert bevis for, at der fandtes kvoteaftaler, og endnu mindre, at de havde til foelge, at importen til Frankrig var undergivet en regulering, men importen steg derimod. Med hensyn til prisaftalerne har sagsoegeren anfoert, at selskabet havde en ledende rolle, at dets priser blev offentliggjort, og det indrettede sig efter dem. Kommissionen fastslog i beslutning 84/405/EOEF af 6. august 1984 (IV/30.350 ° Zinc Producer Group, EFT L 220, s. 27, herefter benaevnt "zink-beslutningen"), at det ikke i en saadan situation er umuligt for virksomhederne selvstaendigt at afgoere, hvilken politik de har til hensigt at foere paa faellesmarkedet. Kommissionen udtalte i denne forbindelse, at "under saadanne omstaendigheder er en adfaerd med parallel prisfastsaettelse i et oligopol, der producerer homogene produkter, ikke i sig selv tilstraekkeligt bevis paa samordnet praksis". Ifoelge sagsoegeren er det netop tilfaeldet med hensyn til armeringsnet. Efter sagsoegerens opfattelse kan en adfaerd med parallelle priser paa markedet under alle omstaendigheder slet ikke udgoere en overtraedelse.
96 Kommissionen har anfoert, at naar henses til de afgoerende beviser for, at der fandtes aftaler, er sagsoegerens betragtninger vedroerende mulighederne for at udveksle produkterne mellem landene ikke tilstraekkelige til at bringe beslutningens lovlighed i tvivl (jf. ovenfor, praemis 28). Kommissionen bestrider, at de forskellige tekniske normer i de forskellige lande skabte egentlige barrierer, og med henvisning til Tréfilunion' s notat af 1. december 1981 (bilag 5 til meddelelsen af klagepunkter) har Kommissionen anfoert, at den i beslutningen fastslaaede prisstigning skyldtes selve aftalerne og ikke betingelserne for fremstilling af de omhandlede produkter.
97 Kommissionen har ikke bestridt, at armeringsnet er et homogent produkt (i hvert fald inden for hver gruppe), og at producenterne befinder sig i et oligopol, ligesom det var tilfaeldet i den naevnte "zink-beslutning", men dette er ikke tilstraekkeligt til, at det kan fastslaas, at der ikke forelaa en aftale i dette tilfaelde. De beviser, Kommissionen i dette tilfaelde er i besiddelse af, vedroerer ikke kun den adfaerd, den har kunnet fastslaa med hensyn til priser, men omfatter ogsaa dokumenter, som viser, at der fandtes en aftale. Ifoelge "zink-beslutningen" kan "tilstraekkeligt bevis ... imidlertid bestaa i en kombination af parallel prisfastsaettelse og andre forhold, som kontakter mellem virksomheder om oenskede prisaendringer, inden aendringerne foretages, eller udveksling af oplysninger, der forstaerker kontakter af denne art". Selv om en "parallel adfaerd" ikke udgoer en overtraedelse, er det dog indicium for en aftale. En samordnet adfaerd er en overtraedelse og beviset herfor den parallelle adfaerd. Den omstaendighed, at Tréfilunion havde en ledende rolle, forklarer ikke paralleliteten i priserne, idet de anvendte priser indeholdt rabatter i forhold til prislisterne.
Rettens bemaerkninger
98 Indledningsvis bemaerkes, at sagsoegerens anbringende om, at Kommissionens undersoegelse af markedet er behaeftet med fejl, allerede er blevet forkastet (jf. ovenfor, praemis 29 ff.).
99 Ifoelge traktatens artikel 85, stk. 1, er alle aftaler mellem virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet, uforenelige med faellesmarkedet og forbudt, navnlig saadanne, som bestaar i direkte eller indirekte fastsaettelse af koebs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser og opdeling af markeder eller forsyningskilder.
100 Det fremgaar af bestemmelsen, at det afgoerende spoergsmaal er, om de aftaler, sagsoegeren deltog i sammen med andre virksomheder, havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen, og om de kunne paavirke handelen mellem medlemsstater (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-6/89, Enichem Anic mod Kommissionen, Sml. II, s. 1623, praemis 216 og 224).
101 Det bemaerkes, at det fremgaar af Rettens bemaerkninger vedroerende beviset for aftalerne, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at sagsoegeren deltog i aftalerne paa det franske marked i perioden 1981-1982, hvis formaal var at begraense konkurrencen paa faellesmarkedet, navnlig ved fastsaettelse af priser og salgsmaengder.
102 Endvidere bemaerkes, at det fremgaar af fast retspraksis, at en vedtagelse, en aftale eller en praksis kun kan paavirke handelen mellem medlemsstater, saafremt det paa grundlag af alle faktiske og retlige omstaendigheder kan forudsiges med en tilstraekkelig grad af sandsynlighed, at de vil kunne oeve en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse paa handelen mellem medlemsstater, saaledes at de vil kunne hindre, at der skabes et indre marked mellem medlemsstater (ovennaevnte dom i safen Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, praemis 170).
103 I oevrigt bemaerkes, at det efter traktatens artikel 85, stk. 1, ikke er noedvendigt, at de fastslaaede konkurrencebegraensninger faktisk har paavirket handelen mellem medlemsstater maerkbart, men kun, at det er bevist, at aftalerne kan have haft en saadan virkning (Domstolens dom af 1.2.1978, sag 19/77, Miller mod Kommissionen, Sml. s. 131, paa s. 152).
104 Under alle omstaendigheder kunne de konstaterede konkurrencebegraensninger dreje handelsstroemmene bort fra den retning, de ellers ville have taget, idet formaalet med og virkningen af konkurrencebegraensningerne var at regulere de forskellige producenters import. Det maa saaledes fastslaas, at som det fremgaar af Rettens bemaerkninger vedroerende beviset for aftalerne, indebar de, at der gennemfoertes en regulering af importen, og at der blev fastsat priser paa de forskellige markeder. Endvidere vedroerte aftalerne direkte reguleringen af den graenseoverskridende handel med produkterne, og tyske, belgiske, italienske, franske og nederlandske producenter deltog heri. Kommissionen fastslog derfor med rette, at de aftaler, sagsoegeren deltog i, kunne paavirke handelen mellem medlemsstater.
105 Selv om det ikke er noedvendigt for sagens afgoerelse bemaerkes, at det forhold, at Tréfilunion havde en ledende rolle, og at selskabets priser blev offentliggjort, ikke paavirker konstateringerne vedroerende beviset for aftalerne. Kommissionen foretog disse konstateringer paa grundlag af en raekke dokumenter, som viser det modsatte af, hvad sagsoegeren har anfoert.
106 Sagsoegerens anbringende maa derfor forkastes.
IV ° Omstaendigheder, der gjorde sagsoegerens adfaerd berettiget
Parternes argumenter
107 Sagsoegeren har anfoert, at Domstolen i dom af 8. juni 1982 (sag 258/78, Nungesser og Eisele mod Kommissionen, Sml. s. 2015, herefter benaevnt "majs-dommen") har anerkendt en "rule of reason", hvorefter traktatens artikel 85, stk. 1 ° ud over de tilfaelde, hvor der efter artikel 85, stk. 3, kan opnaas en fritagelse ° i visse tilfaelde ikke finder anvendelse, selv om de anfaegtede bestemmelser som udgangspunkt maa anses for konkurrencebegraensende. De principper, der er fastslaaet i denne dom, maa finde analog anvendelse i dette tilfaelde, hvor der var tale om et oligopol, og hvor de tyske producenter i hvert fald fra 1983 befandt sig i en saerlig gunstig situation. Som led i strukturkrisekartellet blev der saaledes fastsat leveringskvoter udelukkende for det indre tyske marked, og man begunstigede derved eksporten, idet de tyske producenter opnaaede et tilskud paa 80 DM/ton, hvis de ikke udnyttede deres kvoter. Sagsoegeren var noedt til traeffe forholdsregler over for denne konkurrence, og selskabets adfaerd var derfor berettiget. I denne situation finder traktatens artikel 85, stk. 1, ikke anvendelse, i hvert fald ikke fra 1983.
108 Kommissionen har anfoert, at det er med urette, at sagsoegeren goer gaeldende, at artikel 85 paa grund af saerlige omstaendigheder, herunder, at der fra 1983 fandtes et tysk strukturkrisekartel, ikke finder anvendelse paa de oevrige virksomheders adfaerd, der gik ud paa "at traeffe forholdsregler over for denne form for konkurrence". Den omstaendighed, at nogle virksomheder overtraeder konkurrencereglerne, kan saaledes paa ingen maade begrunde, at andre virksomheder overtraeder disse regler, og dette har ikke noget at goere med en "rule of reason", som sagsoegeren mener at kunne udlede af "majs-dommen". Ifoelge Kommissionen er enhver aftale, der er omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1, uden undtagelse forbudt, uanset grunden til, at aftalen er blevet indgaaet. I "majs-dommen" var der tale om en helt saerlig situation, som er fuldstaendig forskellig fra det foreliggende tilfaelde, og man kan derfor ikke heraf udlede, at der findes en "rule of reason", hvorefter konkurrencebegraensende aftaler falder uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 85, stk. 1, naar der inden for samme branche findes andre aftaler.
Rettens bemaerkninger
109 Det bemaerkes, at Kommissionen har foert tilstraekkeligt bevis for, at de foreliggende aftaler havde et konkurrencebegraensende formaal i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1. Det skal endvidere understreges, at den aabenlyse karakter af overtraedelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, navnlig litra a) og c), under alle omstaendigheder udelukker anvendelsen af en "rule of reason", ogsaa selv om det antages, at denne regel kan anvendes i forbindelse med de faellesskabsretlige konkurrenceregler, idet overtraedelsen i dette tilfaelde maa anses for en overtraedelse "per se" af konkurrencereglerne (Rettens dom af 10.3.1992, sag T-14/89, Montedipe mod Kommissionen, Sml. II, s. 1155, praemis 265).
110 Sagsoegerens anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
Anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 15 i forordning nr. 17
I ° Utilstraekkelig hensyntagen til den oekonomiske og retlige sammenhaeng
Parternes argumenter
111 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen skulle have taget hensyn til den oekonomiske og retlige sammenhaeng i byggesektoren og sektoren for valstraad. Byggesektoren, der aftager den stoerste maengde armeringsnet, befandt sig fra 1976 til 1985 i en dyb krise baade i Frankrig og i de oevrige medlemsstater, hvilket medfoerte et kraftigt fald i efterspoergslen paa armeringsnet. Endvidere har sagsoegeren henvist til den taette forbindelse, der er mellem armeringsnet og valstraad, der var undergivet en kvote- og prisordning og regler for prisfastsaettelsen. Fra juni til oktober 1982 var der i Frankrig en fastfrysning af priserne paa armeringsnet. Paa denne baggrund var selskabet noedt til at gennemfoere en omstruktureringsplan med henblik paa at forbedre produktiviteten, reducere antallet af produktionssteder og antallet af ansatte og tilpasse produkterne, saa de svarede til de nye krav og den teknologiske udvikling. Selv om disse omstruktureringsaftaler ikke blev underskrevet eller anmeldt til Kommissionen, boer dette ikke vaere til hinder for, at der tages hensyn hertil. Ifoelge sagsoegeren er situationen i denne sag ikke forskellig fra den, der forelaa i "zink-beslutningen" eller i Kommissionens beslutning 84/380/EOEF af 4. juli 1984 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/30.810 ° Syntetiske fibre, EFT L 207, s. 17, herefter benaevnt "fiber-beslutningen"), hvori Kommissionen anerkendte, at der selv i forbindelse med ikke-anmeldte aftaler kan tages hensyn til, at aftaler om begraensning af og kontrol med produktionen faktisk kan have haft til formaal at hjaelpe virksomhederne til at komme ud af en vanskelig oekonomisk situation, ogsaa selv om de ikke har foert til en forbedring af strukturen paa udbudssiden (100. betragtning til "zink"-beslutningen).
112 Endvidere har sagsoegeren gjort gaeldende, at det fremgaar af Kommissionens beslutning 84/388/EOEF af 23. juli 1984 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/30.988 ° Aftaler og samordnet praksis inden for planglasindustrien i Benelux-landene, EFT L 212, s. 13, herefter benaevnt "planglas-beslutningen"), at det ikke er noedvendigt, at der har vaeret en egentlig plan, som har foert til en formel aftale mellem de paagaeldende virksomheder, og det skal heller ikke godtgoeres, at der er en aarsagsforbindelse mellem den paagaeldende aftale og omstruktureringen, for at boederne kan nedsaettes.
113 Kommissionen har anfoert, at den i beslutningen (200., 201. og 202. betragtning) ved udmaalingen af boeden har taget hensyn til krisesituationen i sektoren for armeringsnet. De af sagsoegeren naevnte beslutninger vedroerer andre situationer. I "fiber-beslutningen" meddelte Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, en fritagelse for en aftale om en samordnet kapacitetsnedskaering, som var anmeldt til Kommissionen. I "zink-beslutningen" forboed Kommissionen en kvote- og prisaftale i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 1.
114 Endvidere har Kommissionen anfoert, at det fremgaar af Den Tolvte Beretning om Konkurrencepolitikken, at den kan acceptere aftaler, hvorved der aftales en samordnet kapacitetsnedskaering, som indeholder et detaljeret og bindende program for lukning af virksomheder, og som ikke paa anden maade begraenser virksomhedernes individuelle handlefrihed. Kommissionen finder imidlertid, at den af sagsoegeren paaberaabte omstruktureringsplan ikke kan anses for en aftale om samordnet nedskaering af overkapacitet i en periode med en strukturkrise, og under alle omstaendigheder har hverken sagsoegeren eller andre anmeldt en aftale herom til Kommissionen.
115 Med hensyn til den priskontrol, som var tilladt efter de paa det omhandlede tidspunkt gaeldende franske bestemmelser, har Kommissionen anfoert, at den periode, hvor priserne var fastfrosset (14.6.-31.10.1982), ikke omfatter den periode, hvor Kommissionen har anset overtraedelsen for begaaet.
Rettens bemaerkninger
116 Det bemaerkes, at Kommissionen i beslutningen har oplyst, at den har taget hensyn til en raekke omstaendigheder, der goer sig gaeldende for alle virksomhederne, og den har paa grundlag heraf begraenset boederne til et beloeb, som ligger vaesentligt under det beloeb, der normalt ville vaere berettiget (208. betragtning til beslutningen). Til disse omstaendigheder hoerer bl.a. det forhold, at prisen paa armeringsnet for 75-80%' s vedkommende afhaenger af prisen paa valstraad, der var undergivet produktionskvoter, at der var tale om en konjunkturbestemt nedgang i efterspoergslen, overskudskapacitet, kortvarige markedsudsving og en lidet tilfredsstillende fortjeneste (201. betragtning til beslutningen) samt vekselvirkningerne mellem armeringsnet og armeringsstaenger (202. betragtning til beslutningen).
117 Endvidere finder Retten ikke, at sagsoegeren kan paaberaabe sig Kommissionens tre beslutninger om "syntetiske fibre", "zink" og "planglas", idet der er tale om sager, som vaesentligt afviger fra den foreliggende. I "fiber-beslutningen" var der tale om en aftale om samordnet kapacitetsnedskaering, som var anmeldt og opnaaede en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. I "zink-" og "planglas-beslutningerne" forboed Kommissionen en kvote- og prisaftale, selv om krisesituationen ligesom i dette tilfaelde blev anset for en formildende omstaendighed. Hertil kommer, at den af sagsoegeren paaberaabte omstruktureringsplan ikke kan anses for en aftale om samordnet nedskaering af overskudskapacitet, og at virksomhederne under alle omstaendigheder kunne have anmeldt deres aftaler til Kommissionen, jf. traktatens artikel 85, stk. 3, saaledes at Kommissionen kunne have taget stilling til, om de var i overensstemmelse med de heri fastsatte kriterier. Da sagsoegeren ikke har gjort dette, kan selskabet ikke paaberaabe sig krisesituationen som begrundelse for, at der blev indgaaet hemmelige aftaler i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
118 Endelig bemaerkes, at sagsoegeren ikke kan paaberaabe sig, at der fandtes nationale regler, hvorefter priskontrol var tilladt. Som det fremgaar af fast retspraksis, er den omstaendighed, at de nationale myndigheder kendte eller godkendte virksomhedernes adfaerd eller maaske ligefrem tilskyndede hertil, uden betydning for, om traktatens artikel 85 og i givet fald artikel 86 finder anvendelse (Domstolens dom af 10.1.1985, sag 229/83, Leclerc m.fl., Sml. s. 1, og af 29.1.1985, sag 231/81, Cullet, Sml. s. 305; Rettens dom af 29.6.1993, sag T-7/92, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 669, praemis 71). Endvidere er den periode, hvor priserne var fastfrosset, som Kommissionen med rette har anfoert, ikke anset for en del af den periode, hvor overtraedelsen ifoelge beslutningen fandt sted.
119 Sagsoegerens anbringende maa herefter forkastes.
II ° Spoergsmaalet, om der forelaa et tilfaelde af force majeure, og om Kommissionen undlod at foretage sig noget
Parternes argumenter
120 Sagsoegeren har anfoert, at den omstaendighed, at der paa det tyske marked for armeringsnet fandtes et strukturkrisekartel, som var godkendt af Bundeskartellamt, omtalt i Bulletin for De Europaeiske Faellesskaber og accepteret af Kommissionen i fire aar, udgjorde et tilfaelde af force majeure, som medfoerte, at selskabet ansaa kartellet for lovligt, baade efter tysk ret og faellesskabsretten, mens der ikke fandtes en tilsvarende retlig mulighed for de franske producenter efter fransk ret. Ifoelge sagsoegeren maa Domstolens dom af 16. marts 1974 (forenede sager 6/73 og 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano og Commercial Solvents mod Kommissionen, Sml. s. 223, herefter benaevnt "Zoja-dommen") anvendes analogt. I denne dom blev den boede, der var paalagt sagsoegerne, nedsat, fordi der var gaaet for lang tid fra det tidspunkt, hvor en tredjemand, selskabet Zoja, indgav klage, og til Kommissionen traf beslutning om at indlede proceduren.
121 Kommissionen har anfoert, at det forhold, at det tyske kartel fandtes, ikke kan begrunde aftaler som de foreliggende, idet den omstaendighed, at nogle virksomheder overtraeder konkurrencereglerne, ikke kan begrunde, at andre virksomheder begaar en overtraedelse. Kommissionen har videre anfoert, at det tyske kartel var et nationalt kartel, som overholdt de tyske forskrifter og var godkendt af Bundeskartellamt, mens de franske producenter indgik aftaler, som omfattede udenlandske producenter, saaledes at handelen mellem medlemsstater uvilkaarligt blev paavirket. Hvis de franske producenter oenskede at opnaa en "tilsvarende retlig mulighed" efter faellesskabsretten, maatte selskabet have overholdt de procedureregler, der gaelder i henhold hertil. Herudover har Kommissionen bemaerket, at det tyske kartel var omtalt i Den Trettende Beretning om Konkurrencepolitikken (og ikke i Bulletin for De Europaeiske Faellesskaber), som foerst udkom i 1984 (punkt 188, s. 127). Sagsoegeren kan ikke paaberaabe sig denne omtale som begrundelse for sin adfaerd i 1981-1982 og 1983-1984.
122 Med hensyn til, at Kommissionen ikke skulle have foretaget sig noget, har den anfoert, at der kun gik to aar mellem det tidspunkt, hvor den modtog Bundeskartellamt' s anmeldelse af kartellet, og det tidspunkt, hvor den indledte undersoegelserne. Kommissionen reagerede, saa snart den fik kendskab til det tyske kartels forstyrrende virkninger paa handelen mellem medlemsstater.
123 Ifoelge Kommissionen er sammenligningen med Zoja-dommen ikke relevant. I denne sag fandt Domstolen det ikke korrekt, at Kommissionen havde lagt til grund, at overtraedelsen varede i to aar, dvs. indtil tidspunktet for beslutningen, selv om den havde modtaget en klage allerede seks maaneder efter, at overtraedelsen var paabegyndt. I naervaerende sag fandt Kommissionen, at de overtraedelser, der er gjort gaeldende over for virksomhederne, blev begaaet mellem den 27. maj 1980 og den 5. november 1985, hvor Kommissionen indledte sine undersoegelser (beslutningens artikel 1). Den varighed, som er lagt til grund ved boedeudmaalingen, omfatter saaledes ikke en periode efter det tidspunkt, hvor Kommissionen fik kendskab til de faktiske handlinger, der er gjort gaeldende over for sagsoegeren.
124 Endelig har Kommissionen anfoert, at der ved boedeudmaalingen som en formildende omstaendighed er taget hensyn til den tilskyndelse til at traeffe beskyttelsesforanstaltninger, der kom fra det tyske krisekartel, idet den paavirkede adfaerden hos virksomheder i andre medlemsstater (206. betragtning til beslutningen).
Rettens bemaerkninger
125 Retten kan ikke tiltraede sagsoegerens argument om, at der som foelge af det tyske krisekartel var tale om et tilfaelde af force majeure. Efter fast retspraksis forstaas ved force majeure usaedvanlige og uforudsigelige omstaendigheder, som den, der paaberaaber sig force majeure, ikke har nogen indflydelse paa, og som han ikke har mulighed for at afvaerge, ogsaa selv om han udviser den stoerste mulige paapasselighed (jf. Domstolens dom af 22.9.1988, sag 199/87, Jensen, Sml. s. 5045, praemis 21). I dette tilfaelde foreligger der ikke i relation til det tyske krisekartel nogen af de omstaendigheder, som er omfattet af begrebet force majeure. Der var tale om en national aftale, som var undergivet tyske regler og sagsbehandlingsforskrifter, og som virkede efter disse regler. Endvidere bemaerkes, at sagsoegerens direktoer i et internt notat af 16. juli 1985 vedroerende sin samtale med Michael Mueller forpligtede sig til ikke at indgive klage over det tyske kartel til Kommissionen.
126 Naar henses til, at der var tale om en meget grov og aabenbar overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, navnlig litra a) og c), finder Retten ikke, at sagsoegeren kan goere gaeldende, at selskabet var overbevist om, at de aftaler, det tiltraadte, var lovlige. Sagsoegeren kan saaledes hverken have vaeret uvidende om, at aftalerne skulle anmeldes til Kommissionen, for at selskabet kunne faa en fritagelse, eller at aftalerne ikke var omfattet af undtagelserne til anmeldelsespligten i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17.
127 Endvidere bemaerkes, at selv om Kommissionen ikke fuldt ud maatte have opfyldt sine forpligtelser efter EOEF-traktatens artikel 155, idet den har undladt at drage omsorg for gennemfoerelsen af de faellesskabsretlige konkurrenceregler, goer dette ikke eventuelle overtraedelser heraf ° som dem, sagsoegeren i dette tilfaelde har begaaet ° berettigede (jf. ovennaevnte dom i sagen Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, praemis 84).
128 Endelig bemaerkes, at der i beslutningen som en formildende omstaendighed er taget hensyn til, at det tyske strukturkrisekartel fandtes, hvilket foranledigede de oevrige producenter til at traeffe beskyttelsesforanstaltninger, men det kan ikke goere de ulovlige foranstaltninger, de traf, berettigede (206. betragtning til beslutningen).
129 Anbringendet maa derfor forkastes.
III ° Manglende individualisering af kriterierne for udmaaling af boeden
130 Sagsoegeren har anfoert, at Tréfilunion II omfatter selskabet Tréfilunion I og selskabet CCG-Tecnor, og boeden er saaledes paalagt for handlinger begaaet af disse to selskaber. Det kan imidlertid ikke udledes af beslutningen, noejagtigt for hvilke overtraedelser og for hvilket tidsrum boeden er blevet paalagt hvert af selskaberne. Tecnor deltog ikke i den paastaaede fransk-tyske aftale i 1985 eller i aftalen vedroerende Benelux-markedet. Endelig har sagsoegeren anfoert, at samtidig med, at Kommissionen ikke har redegjort for grundlaget for boedeudmaalingen, har den heller ikke redegjort for, hvilken vaegt den har tillagt de formildende omstaendigheder, der efter dens opfattelse forelaa.
131 Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren ikke kan goere gaeldende, at der ikke er givet tilstraekkelig begrundelse, idet det fremgaar af beslutningen, at CCG deltog i aftalerne paa det franske marked i 1981-1982 og 1983-1984, mens det ikke er lagt til grund, at CCG-Tecnor deltog i aftalen paa Benelux-markedet eller aftalen paa det tyske marked i 1985. De boeder, der er paalagt Tréfilunion II, staar saaledes i forhold til dels de overtraedelser, Tréfilunion I begik (aftaler paa det franske marked i 1981-1982 og 1983-1984, aftale paa Benelux-markedet og bilateral aftale paa det tyske marked), dels de overtraedelser, CCG-Tecnor begik (aftaler paa det franske marked 1981-1982 og 1983-1984).
132 Retten kan ikke tiltraede sagsoegerens argument. I 159. betragtning til beslutningen angives det saaledes udtrykkeligt, at Tréfilunion og CCG sammen med andre virksomheder deltog i de aftaler, der blev gennemfoert paa det franske marked i 1981-1982, og i 160. betragtning anfoeres det ligeledes, at de to virksomheder deltog i de aftaler, som blev gennemfoert paa det franske marked i 1983-1984, mens CCG-Tecnor ikke er naevnt i de betragtninger, hvori det er angivet, hvem der deltog i de oevrige aftaler.
133 Endvidere bemaerkes, at Kommissionen i den del af beslutningen, som vedroerer den retlige vurdering, har redegjort for de kriterier, der er anvendt ved vurderingen af grovheden af de overtraedelser, sagsoegeren er anset for ansvarlig for, og for de omstaendigheder, som har mindsket overtraedelsernes oekonomiske virkninger. Retten finder derfor, at beslutningen set under ét giver sagsoegeren de oplysninger, der er noedvendige, for at selskabet kunne vurdere, om beslutningen var korrekt, og Retten har paa grundlag heraf kunnet udoeve sin legalitetskontrol. Hvad angaar de formildende omstaendigheder bemaerkes, at Kommissionen i det skriftlige svar paa Rettens spoergsmaal har oplyst, at den ikke har antaget, at der i forhold til sagsoegeren forelaa individuelle formildende omstaendigheder.
134 Sagsoegerens anbringende maa herefter forkastes.
IV ° Spoergsmaalet, om boeden er uforholdsmaessig stor
A ° Hensyntagen til sagsoegerens omsaetning
Parternes argumenter
135 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ikke har praeciseret, om den har taget udgangspunkt i virksomhedens samlede omsaetning eller kun omsaetningen vedroerende Frankrig og med hensyn til Tréfilunion I eventuelt kun Benelux-landene. Sagsoegeren har med henvisning til generaladvokat Van Gerven' s forslag til afgoerelse i den sag, der blev afgjort ved Domstolens dom af 8. februar 1990 (sag C-279/87, Tipp-Ex mod Kommissionen, Sml. I, s. 261, paa s. 262) paapeget det uheldige i, at det foerst under en sag ved Faellesskabets retsinstanser til proevelse af en kommissionsbeslutning kommer frem, hvorledes en boede, der anses for uforholdsmaessig stor, er beregnet.
136 Kommissionen har anfoert, at den ved udmaalingen af boeden har taget udgangspunkt i virksomhedernes omsaetning med hensyn til armeringsnet paa det relevante geografiske marked, dvs. det oprindelige Faellesskabs seks medlemsstater (Frankrig, Tyskland, Italien og Benelux-landene), idet hele det geografiske omraade blev paavirket af alle aftalerne. Henset til overtraedelsens grovhed og til den omstaendighed, at Tréfilunion I havde deltaget i aftaler paa det franske marked, Benelux-markedet og det tyske marked, anvendte Kommissionen ved udmaalingen af den boede, der blev paalagt Tréfilunion I, en procentsats svarende til 3,6% af den relevante omsaetning, dvs. 38 209 000 FF x 3,6% eller 1 375 000 ECU. Herfra er trukket den boede, der i Frankrig blev paalagt af oekonomi-, finans- og budgetministeren, dvs. ca. 125 000 ECU (800 000 FF). For saa vidt angaar CCG-Tecnor anvendte Kommissionen en procentsats svarende til 2% af den relevante omsaetning, idet de overtraedelser, der var fastslaaet vedroerende denne virksomhed, kun vedroerte aftalerne for 1981-1982 og 1983-1984 paa det franske marked. Boeden androg herefter 7 790 000 FF x 2% eller 155 000 ECU, hvorfra ligeledes er trukket den boede, som blev paalagt CCG i Frankrig, dvs. ca. 30 000 ECU (200 000 FF). Den boede, der endeligt blev paalagt Tréfilunion II, androg saaledes 1 375 000 ECU, hvilket svarer til 2,99% af Tréfilunion I' s og CCG-Tecnor' s samlede omsaetning paa det relevante geografiske marked. Endvidere har Kommissionen anfoert, at den procentsats, der er anvendt ved boedeudmaalingen, fuldt ud svarer til de satser, der er anvendt i de af sagsoegeren naevnte sager.
137 I replikken har sagsoegeren anfoert, at Kommissionens udtalelser i svarskriftet viser, at de dele af beslutningen, som vedroerer boedeudmaalingen, ikke er formuleret og begrundet korrekt. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at det ikke er muligt for selskabet at vurdere den maade, hvorpaa Kommissionen er kommet frem til det anvendte beregningsgrundlag, idet Kommissionen aldrig har anmodet selskabet om at fremsende oplysninger om omsaetningen med hensyn til armeringsnet paa det relevante geografiske omraade. Kommissionen har heller ikke angivet, hvilke(t) aar den har anvendt eller datoen for omregning til ECU.
138 Kommissionen har heroverfor anfoert, at det ikke er korrekt, at den aldrig har anmodet sagsoegeren om oplysninger om selskabets omsaetning med hensyn til armeringsnet paa det relevante geografiske marked. Det fremgaar af en skrivelse fra sagsoegerens advokat af 1. juni 1989 (bilag 3 til duplikken), at sagsoegeren ikke har villet give disse oplysninger under henvisning til, at selskabet havde en meget beskeden eksport til Faellesskabets oevrige medlemsstater. Kommissionen maatte derfor selv foretage en vurdering af omsaetningen, idet den i det samlede salg for 1985 (bilag 1 til duplikken) fratrak den del, der vedroerte eksport til tredjelande (bilag 2 til duplikken). For herefter at beregne omsaetningen i franske francs multiplicerede Kommissionen tallene for 1985 med tre, og dette beloeb blev herefter omregnet til ECU efter kursen ved udgangen af 1985 (bilag 4 til duplikken). Med hensyn til Tecnor er der anvendt samme beregningsmaade, idet der dog blev taget hensyn til 1984, der var det sidste aar for de overtraedelser, selskabet deltog i.
139 Endvidere har Kommissionen anfoert, at den efter artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan paalaegge boeder paa op til 10% af virksomhedens samlede omsaetning (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, praemis 118, og ovennaevnte dom i sagen Tipp-Ex mod Kommissionen), og at den i dette tilfaelde paa to punkter har begraenset omsaetningen, dels geografisk (kun det oprindelige Faellesskabs seks medlemsstater), dels med hensyn til det relevante produkt (armeringsnet).
Rettens bemaerkninger
140 Det bemaerkes, at ifoelge artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan Kommissionen paalaegge boeder paa mindst 1 000 ECU og hoejest 1 000 000 ECU, idet sidstnaevnte beloeb dog kan forhoejes til 10% af omsaetningen i det sidste regnskabsaar i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtraedelsen. Ved udmaalingen af boeden inden for disse graenser skal der ifoelge bestemmelsen tages hensyn til overtraedelsens grovhed og varighed. Da Domstolen har fortolket begrebet omsaetning som den samlede omsaetning (ovennaevnte dom i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, a.st., praemis 119), maa det fastslaas, at Kommissionen, som ikke har taget hensyn til sagsoegerens samlede omsaetning, men kun omsaetningen vedroerende armeringsnet i det oprindelige Faellesskab bestaaende af seks lande, og som ikke har overskredet graensen paa 10%, ikke, naar henses til overtraedelsens grovhed og varighed, har tilsidesat bestemmelserne i artikel 15 i forordning nr. 17.
141 Med hensyn til sagsoegerens anbringende om, at beslutningen ikke er tilstraekkeligt begrundet for saa vidt angaar boedeudmaalingen, bemaerkes, at Kommissionen ved offentliggoerelse af beslutninger skal tage hensyn til virksomhedernes berettigede interesse i beskyttelse af forretningshemmeligheder (artikel 21, stk. 2, i forordning nr. 17), og at det fremgaar af Domstolens praksis, at Kommissionen ikke er forpligtet til under den administrative procedure at angive, efter hvilke kriterier den paataenker at udmaale boeden (Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, praemis 17-21).
142 Retten finder derfor, selv om det ville vaere oenskeligt, at virksomhederne ° paa en maade, som Kommissionen finder hensigtsmaessig ° kan faa et detaljeret indblik i, hvorledes den boede, der paalaegges dem, er beregnet, saaledes at de kan tage stilling med fuldt kendskab til sagen uden at vaere forpligtet til at anlaegge sag ved Faellesskabets retsinstanser til proevelse af Kommissionens beslutning ° hvilket er i strid med god forvaltningsskik ° kan anbringendet om manglende begrundelse, naar henses til sagens omstaendigheder, den naevnte retspraksis, beslutningens indhold og sagsoegerens manglende samarbejde (jf. naeste praemis), ikke tiltraedes.
143 Selv om det ikke er noedvendigt for sagens afgoerelse, bemaerkes, at sagsoegeren ikke kan anfaegte den maade, hvorpaa Kommissionen har foretaget sine beregninger i forbindelse med boedeudmaalingen for saa vidt angaar Tréfilunion I' s og Tecnor' s omsaetning paa det relevante marked, idet det fremgaar af sagsoegerens advokats skrivelse af 1. juni 1989, at selskabet bevidst ikke har fremsendt oplysninger om sin eksport paa Faellesskabets marked til Kommissionen. Endvidere maa det fastslaas, at sagsoegeren ikke har paapeget fejl i de tal, Kommissionen har fremlagt under naervaerende sag.
144 Sagsoegerens anbringende forkastes derfor.
B ° Hensyntagen til den mervaerdi, der er tilfoert af producenterne af armeringsnet
145 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen skulle have taget hensyn til, at den mervaerdi, der blev tilfoert af producenterne af armeringsnet, kun var paa 20%, hvilket skyldtes faellesskabsbestemmelser. Sammenlignes boeden og produktets mervaerdi, er det klart, at boeden er for hoej. Den omstaendighed, at der kun kunne vaere konkurrence med hensyn til en meget begraenset del af fremstillingsprisen, begraenser vaesentligt grovheden af en eventuel aftale.
146 Kommissionen har anfoert, at sagsoegerens argument paa ingen maade er underbygget, og at der ikke er stoette herfor i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17. Endvidere finder Kommissionen, at det er en skaerpende omstaendighed, at priskonkurrencen kun kan vedroere en begraenset del af fremstillingsprisen.
147 Det bemaerkes, at Kommissionen i beslutningen (201. betragtning) har anset det for en formildende omstaendighed, at prisen paa armeringsnet for 75-80%' s vedkommende afhaenger af prisen paa valstraad. Valstraad var i hele den omhandlede periode undergivet produktionskvoter, som Kommissionen havde fastsat af egen drift i medfoer af artikel 58 i EKSF-traktaten som et led i reorganiseringspolitikken inden for staalindustrien.
148 Sagsoegerens anbringende maa herefter forkastes.
C ° Hensyntagen til den boede, der er paalagt af de franske myndigheder
149 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen har angivet, at den tog hensyn til en raekke formildende omstaendigheder, herunder i overensstemmelse med Domstolens dom af 13. februar 1969 (sag 14/68, Walt Wilhelm m.fl., Sml. s. 1, org. ref.: Rec. s. 1) de boeder, de franske myndigheder allerede havde paalagt, men det fremgaar ikke af beslutningen, hvilken fremgangsmaade Kommissionen anvendte ved beregningen af boeden, og det fremgaar heller ikke af 205. betragtning til beslutningen, i hvilket omfang den tog hensyn til den franske boede, navnlig med hensyn til Benelux-markedet. Sagsoegeren er saaledes blevet paalagt sanktioner for de samme faktiske omstaendigheder baade af de nationale myndigheder og af Faellesskabets myndigheder, idet de franske myndigheder tog hensyn til baade det franske marked og Benelux-markedet.
150 Kommissionen har anfoert, at de boeder, som allerede var paalagt i Frankrig, blev fratrukket i den samlede boede, som ellers ville vaere blevet paalagt. De principper, Domstolen fastslog i den naevnte dom i sagen Walt Wilhelm m.fl., er saaledes ikke blevet tilsidesat.
151 Det bemaerkes, at der efter Domstolens praksis kan ske kumulering af sanktioner, saafremt der findes to sideloebende procedurer, der tjener forskellige formaal. Dette foelger af det saerlige system for kompetencefordelingen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne paa det kartelretlige omraade. Domstolen har imidlertid fastslaaet, at et almindeligt billighedshensyn kraever, at Kommissionen ved udmaalingen af boeden skal tage hensyn til sanktioner, som allerede maatte vaere paalagt den samme virksomhed for det samme forhold, naar der er tale om sanktioner for overtraedelse af en medlemsstats kartelregler, og overtraedelsen saaledes er sket paa Faellesskabets omraade (jf. i denne forbindelse den naevnte dom i sagen Walt Wilhelm m.fl., praemis 11, og Domstolens dom af 14.12.1972, sag 7/72, Boehringer mod Kommissionen, Sml. s. 323, org. ref.: Rec. s. 1281, praemis 3).
152 Det maa fastslaas, at det forholder sig saaledes i dette tilfaelde, hvor Kommissionen i 205. betragtning til beslutningen har taget hensyn til den boede, der allerede var paalagt af de franske myndigheder. Denne boede blev paalagt ved den franske oekonomi-, finans- og budgetministers naevnte beslutning 85°6 DC med udtrykkelig henvisning til artikel 50 i bekendtgoerelse nr. 45-1483 af 30. juni 1945, dvs. efter de nationale konkurrenceregler og paa grundlag af aftalernes virkninger paa det paagaeldende nationale marked.
153 Sagsoegerens anbringende maa derfor forkastes.
154 Paa grundlag af det anfoerte, og naar henses til, at Kommissionen ikke har foert tilstraekkeligt bevis for, at der var indgaaet en aftale mellem sagsoegeren og BStG med det formaal, at deres fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter, finder Retten, der har fuld proevelsesret, at den boede paa 1 375 000 ECU, der er paalagt sagsoegeren, boer nedsaettes til 1 235 000 ECU.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
155 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Retten kan imidlertid i henhold til artikel 87, stk. 3, fordele sagens omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter. Da sagsoegeren til dels har faaet medhold, og begge parter har paastaaet den anden part tilpligtet at betale sagens omkostninger, finder Retten, at sagsoegeren boer betale sine egne omkostninger og fire femtedele af Kommissionens.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Foerste Afdeling)
1) Artikel 1 i Kommissionens beslutning 89/515/EOEF af 2. august 1989 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.553 ° Armeringsnet) annulleres, for saa vidt det heri forudsaettes, at der var indgaaet en aftale mellem sagsoegeren og Baustahlgewebe GmbH med det formaal, at deres fremtidige eksport skulle vaere undergivet kvoter.
2) Den boede, der er paalagt sagsoegeren ved beslutningens artikel 3, fastsaettes til 1 235 000 ECU.
3) I oevrigt frifindes Kommissionen.
4) Sagsoegeren baerer sine egne omkostninger og fire femtedele af Kommissionens.
5) Kommissionen baerer en femtedel af sine egne omkostninger.