CELEX: 62007CJ0092
Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom
Pravidlá ‚standstill‘ a zákazu diskriminácie
Povinnosť platenia poplatkov za vydanie a predĺženie povolenia na pobyt
Proporcionalita poplatkov, ktoré treba zaplatiť
Porovnanie s poplatkami platenými občanmi Únie
Článok 9 dohody o pridružení
Článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu
Článok 10 ods. 1 a článok 13 rozhodnutia č. 1/80 asociačnej rady

Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Holandské kráľovstvo si tým, že zaviedlo
a ponechalo v platnosti poplatky za vydanie povolenia na pobyt, ktoré sú vyššie než poplatky, ktoré sa žiadajú od štátnych
príslušníkov členských štátov, ako aj štátnych príslušníkov Islandskej republiky, Lichtenštajnského kniežatstva, Nórskeho
kráľovstva a Švajčiarskej konfederácie za vydanie rovnocenného dokladu, a uplatňuje tento režim na tureckých štátnych príslušníkov,
ktorí majú právo pobytu v Holandsku na základe:
–        Asociačnej dohody medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare
Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej a ktorá bola uzavretá, schválená
a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011,
s. 10, ďalej len „dohoda o pridružení“),
–        dodatkového protokolu podpísaného 23. novembra 1970 v Bruseli a v mene Spoločenstva uzatvoreného, schváleného a potvrdeného
nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972 (Ú. v. ES L 293, s. 1; Mim. vyd. 11/011, s. 41, ďalej len „dodatkový
protokol“) a
–        rozhodnutia č. 1/80, prijatého 19. septembra 1980 asociačnou radou, ktorá bola zriadená dohodou o pridružení a zložená na
jednej strane z členov vlád členských štátov, Rady Európskej únie a Komisie a na druhej strane členov tureckej vlády,
nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 9 dohody o pridružení, článku 41 dodatkového protokolu, článku 10 ods. 1
a článku 13 rozhodnutia č. 1/80.

Právny rámec

Právna úprava Únie
Pridruženie medzi EHS a Tureckom
–       Dohoda o pridružení
V súlade s článkom 2 ods. 1 dohody o pridružení je cieľom tejto dohody podporovať pretrvávajúce a vyrovnané posilňovanie obchodných
a hospodárskych vzťahov medzi zmluvnými stranami vrátane oblasti pracovnej sily, a to postupným zavedením voľného pohybu pracovníkov,
ako aj odstránením prekážok slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb s cieľom zlepšiť životnú úroveň tureckého
ľudu a uľahčiť neskoršie prijatie Tureckej republiky do Spoločenstva.
Článok 9 dohody o pridružení znie:
„Zmluvné strany uznávajú, že v rámci uplatnenia dohody a v súlade s prípadnými osobitnými ustanoveniami prijatými pri uplatnení
článku 8 je zakázaná akákoľvek diskriminácia na základe štátnej príslušnosti v súlade so zásadou uvedenou v článku 7 Zmluvy
o založení Spoločenstva.“ [
neoficiálny preklad
]
–       Dodatkový protokol
V súlade so svojím článkom 62 je dodatkový protokol neoddeliteľnou súčasťou dohody o pridružení.
Článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu uvádza:
„Zmluvné strany upustia od vzájomného zavádzania akýchkoľvek nových obmedzení týkajúcich sa voľnosti usadenia [slobody usadiť
sa –
neoficiálny preklad
] a voľnosti poskytovať služby [slobodného poskytovania služieb –
neoficiálny preklad
].“
Článok 59 uvedeného protokolu stanovuje:
„v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje tento protokol, Turecko nemôže získať priaznivejší režim, ako je režim, ktorý si členské
štáty vzájomne udeľujú [priaznivejšie zaobchádzanie, ako je zaobchádzanie, ktoré si členské štáty vzájomne priznávajú –
neoficiálny preklad
] podľa Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva.“
–       Rozhodnutie č. 1/80
Článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 znie takto:
„bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7 o slobodnom prístupe rodinných príslušníkov k zamestnaniu, turecký pracovník,
ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte:
–        má právo v tomto členskom štáte po roku legálneho zamestnania na obnovu svojho pracovného povolenia u toho istého zamestnávateľa,
pokiaľ má voľné pracovné miesto,
–        má právo v tomto členskom štáte po troch rokoch legálneho zamestnania a s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských
štátov Spoločenstva odpovedať na pracovnú ponuku v rovnakej profesii u zamestnávateľa podľa svojho výberu, urobenú za normálnych
podmienok a zaregistrovanú na úrade práce v tomto členskom štáte,
–        požíva v tomto členskom štáte po štyroch rokoch legálneho zamestnania výhodu slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti
podľa svojho výberu.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 10 ods. 1 tohto rozhodnutia stanovuje:
„Členské štáty Spoločenstva priznajú tureckým pracovníkom pôsobiacim na ich legálnom trhu práce zaobchádzanie, pokiaľ ide
o odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky, bez akejkoľvek diskriminácie na základe štátnej príslušnosti vo vzťahu k pracovníkom
Spoločenstva.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 13 uvedeného rozhodnutia uvádza:
„Členské štáty Spoločenstva a Turecka nemôžu zaviesť nové obmedzenia týkajúce sa podmienok prístupu k zamestnaniu pracovníkov
a členov rodín týchto pracovníkov, ktorí majú na území týchto štátov legálny pobyt alebo sú legálne zamestnaní.“ [
neoficiálny preklad
]
Smernica 2004/38/ES
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne
sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 1612/68 a ruší smernice
64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158,
s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46), vo svojom článku 25 nazvanom „Všeobecné ustanovenia týkajúce sa dokladov o pobyte“ stanovuje:
„1.      Vlastnenie registračného potvrdenia uvedeného v článku 8, dokladu potvrdzujúceho trvalý pobyt, potvrdenia osvedčujúceho podanie
žiadosti o pobytový preukaz rodinného príslušníka, pobytového preukazu alebo preukazu o trvalom pobyte nesmie za žiadnych
okolností predstavovať predpoklady na uplatňovanie práva alebo dokončenie administratívnej formality, pretože nárok na práva
sa môže dosvedčiť akýmkoľvek iným prostriedkom dôkazu.
Všetky doklady uvedené v odseku 1 sa vydajú bezplatne alebo za poplatok, ktorý nepresahuje poplatok stanovený pre vlastných
štátnych príslušníkov na vydanie podobných dokladov.“

Vnútroštátna právna úprava
Holandské kráľovstvo až do roku 1993 nevyžadovalo, aby cudzinci, konkrétne tureckí štátni príslušníci, pri podaní žiadosti
o povolenie na pobyt alebo žiadosti o predĺženie platnosti tohto povolenia platili poplatky. V roku 1993 tento členský štát
zmenil a doplnil zákon o cudzincoch v jeho znení z roku 1965 a od 1. februára 1994 sú cudzinci povinní platiť tieto poplatky
pri vybavovaní žiadosti o vstup na územie Holandska.
Tento zákon bol úplne rekodifikovaný zákonom o celkovej rekodifikácii zákona o cudzincoch (Wet tot algehele herziening van
de Vreemdelingenwet) z 23. novembra 2000 (Stb. 2000, č. 495) a následne viackrát zmenený a doplnený, najmä v rokoch 2002,
2003 a 2005.
Z údajov uvedených v žalobe, ktoré Holandské kráľovstvo nespochybnilo, vyplýva, že výška poplatkov jednak pre tureckých štátnych
príslušníkov a výška poplatkov jednak pre občanov Únie sa v rokoch 1994 a 2005 odlišovali takto:

Občania Únie
Tureckí štátni príslušníci
Pred 1. februárom 1994
K 15. februáru 1994
35 NLG (približne 16 eur)
od 125 NLG do 1000 NLG (od približne 57 eur do približne 454 eur)
K 1. máju 2002
26 eur
od 50 eur do 539 eur
K 1. januáru 2003
28 eur
od 285 eur do 890 eur
K 1. júlu 2005
30 eur
od 52 eur do 830 eur

Konanie pred podaním žaloby
Na základe sťažnosti podanej v roku 2003 holandským štátnym príslušníkom, ktorý žil so štátnou príslušníčkou Turecka, začala
Komisia konanie o porušení.
Dňa 24. januára 2005 Komisia adresovala výzvu Holandskému kráľovstvu, ktoré jej odpovedalo listom z 31. mája 2005. Keďže Komisia
nesúhlasila s právnym posúdením tohto členského štátu, 10. apríla 2006 zaslala Holandskému kráľovstvu odôvodnené stanovisko
a vyzvala ho, aby prijalo potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
Holandské kráľovstvo na toto odôvodnené stanovisko odpovedalo 9. júna 2006.
Vzhľadom na to, že Komisiu stále nepresvedčili argumenty uvádzané zo strany Holandského kráľovstva, rozhodla sa podať túto
žalobu.

Konanie pred Súdnym dvorom
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 29. júna 2007 sa vyhovelo návrhu na vstup Spolkovej republiky Nemecko ako vedľajšieho účastníka
konania na podporu návrhov Holandského kráľovstva.
Rozhodnutím predsedu tretej komory zo 14. októbra 2008 bolo konanie v tejto veci prerušené do vyhlásenia rozsudku zo 17. septembra
2009, Sahin (C‑242/06, Zb. s. I‑8465).

O žalobe

Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že poplatky vyžadované od tureckých štátnych príslušníkov od 1. februára 1994 do uplynutia lehoty stanovenej
v odôvodnenom stanovisku na účely získania alebo predĺženia povolenia na pobyt (ďalej len „sporné poplatky“) sú v rozpore
s pravidlami „standstill“ a zákazu diskriminácie, ktoré uvádza právna úprava Únie týkajúca sa pridruženia EHS a Turecka.
Sporné poplatky podľa nej porušujú pravidlá „standstill“, lebo predstavujú nové opatrenia zhoršujúce postavenie tureckých
štátnych príslušníkov v prípade poplatkov, ktoré treba zaplatiť za vydanie povolenia na pobyt. Tieto osoby totiž predtým nepodliehali
povinnosti platiť tieto poplatky a ich výška od roku 1994 niekoľkokrát vzrástla.
Komisia sa domnieva, že sporné poplatky sú v rozpore s článkom 13 rozhodnutia č. 1/80, pokiaľ ide o voľný pohyb pracovníkov,
a s článkom 41 ods. 1 dodatkového protokolu, pokiaľ ide o slobodu usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb, ako aj s článkom
9 dohody o pridružení a s článkom 10 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, pokiaľ ide o zákaz diskriminácie.
Podľa Komisie sa článok 13 rozhodnutia č. 1/80 uplatňuje aj na pracovníkov a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa doposiaľ
neintegrovali v prijímacom členskom štáte, a v dôsledku toho sa nemôžu odvolávať na ustanovenia článku 6 ods. 1 tohto rozhodnutia.
Ako uvádza, článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu bráni každému zhoršeniu možností usadiť sa alebo poskytovať služby s cieľom,
aby sa dotknutým osobám umožnil výkon slobody usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb.
Komisia uvádza, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora majú doložky „standstill“ priamy účinok a týkajú sa aj práva pobytu.
Komisia vo svojich pripomienkach týkajúcich sa vyjadrení Spolkovej republiky Nemecko ako vedľajšieho účastníka konania tvrdí,
že rozsudok z 20. septembra 2007, Tum a Dari (C‑16/05, Zb. s. I‑7415), ktorý bol vyhlásený po tom, ako boli predložené vyjadrenia
v rámci repliky a dupliky, potvrdzuje jej analýzu. Pripomína, že v tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že pravidlá „standstill“
sa uplatnia na každé nové obmedzenie, či už ide o obmedzenie vyplývajúce z hmotnoprávneho alebo procesnoprávneho pravidla,
a že tieto pravidlá nepodliehajú požiadavke minimálnej hranice.
Komisia sa domnieva, že je vhodné porovnať situáciu k 1. februáru 1994 so situáciou, ktorá existovala v čase nadobudnutia
účinnosti dodatkového protokolu, teda 1. januára 1973, pokiaľ ide o slobodu usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb, a pokiaľ
ide o voľný pohyb pracovníkov, so situáciou k 1. decembru 1980 alebo k 20. decembru 1976, podľa toho, či vychádzame z rozhodnutia
č. 1/80, alebo z rozhodnutia, ktoré mu predchádzalo, čiže z rozhodnutia č. 2/76 o výkone článku 12 dohody o pridružení, prijatej
asociačnou radou 20. decembra 1976.
Komisia pripúšťa, že pravidlá „standstill“ nezasahujú do práva členských štátov upraviť prvý vstup tureckých štátnych príslušníkov
na ich územie, ako aj podmienky výkonu ich prvej profesijnej činnosti. Takisto spresňuje, že existujú obmedzenia týchto pravidiel
„standstill“, a to obmedzenie vyplývajúce z článku 59 dodatkového protokolu, podľa ktorého tureckým štátnym príslušníkom nemôže
byť priznané priaznivejšie zaobchádzanie, ako je priznané občanom Únie, a obmedzenie, ktoré vyplýva z uplatnenia pravidiel
zákazu diskriminácie. Aj napriek zohľadneniu týchto pravidiel je holandská právna úprava podľa Komisie v rozpore s pravidlami
„standstill“.
Pokiaľ ide o pravidlá zákazu diskriminácie, Komisia tvrdí, že článok 10 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, ktorý zakazuje diskrimináciu
v oblasti pracovných podmienok, možno uplatniť, pretože poplatky požadované od tureckých štátnych príslušníkov predkladajúcich
žiadosť o povolenie na pobyt predstavujú pracovnú podmienku. Podľa rozsudku z 8. mája 2003, Wählergruppe Gemeinsam (C‑171/01,
Zb. s. I‑4301, bod 57), však pravidlo rovnosti zaobchádzania obsiahnuté v tomto článku 10 stanovuje povinnosť výsledku. Okrem
toho, aj keby sa uvedený článok neuplatnil, sporné poplatky by sa mali považovať za diskriminačné podľa článku 9 dohody o pridružení,
ktorý zakazuje diskrimináciu vo všeobecnosti.
Na pojednávaní pred Súdnym dvorom Komisia uviedla, že vzala na vedomie už citovaný rozsudok Sahin, v ktorom Súdny dvor preskúmal,
či poplatky pre tureckých štátnych príslušníkov počas roka 2002 boli v súlade s pravidlom „standstill“ stanoveným v článku
13 rozhodnutia č. 1/80, tým, že sa opieral o pojem proporcionality, a overil, či tieto poplatky neboli neprimerané v porovnaní
s poplatkami pre štátnych príslušníkov členských štátov za vybavenie porovnateľných dokumentov. Komisia sa domnieva, že pojem
„vyššie poplatky“, na ktoré sa odvoláva v petite svojho žalobného návrhu, zahŕňa pojem „neprimerané poplatky“ a možno ho chápať
v tomto zmysle.
Po vyjadrení pochybností týkajúcich sa rozsahu nesplnenia povinnosti Holandské kráľovstvo vo svojej obrane na uvedenom pojednávaní
pripustilo, že žaloba sa týkala nielen poplatkov týkajúcich sa predĺženia povolení na pobyt, ale aj poplatkov, ktoré sa vzťahujú
na prvé udelenie týchto povolení.
Holandské kráľovstvo takisto uviedlo, že berie do úvahy rozsudky, ktoré boli vyhlásené po podaní jeho dupliky, a to rozsudky
Tum a Dari, už citovaný; z 19. februára 2009, Soysal a Savatli (C‑228/06, Zb. s. I‑1031), ako aj Sahin, už citovaný. V dôsledku
toho uznáva, že pravidlá „standstill“ sa týkajú nielen hmotnoprávnych, ale aj procesnoprávnych pravidiel, a vzťahujú sa na
práva tureckých štátnych príslušníkov od ich prvého vstupu na územie členských štátov v oblasti slobody usadiť sa a slobodného
poskytovania služieb. Tvrdí však, že pravidlá „standstill“ uvedené v článku 13 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 sa neuplatňujú pri
prvom vstupe tureckých pracovníkov na územie členského štátu.
Pokiaľ ide o tureckých pracovníkov, Holandské kráľovstvo zastáva názor, že existencia práva pobytu závisí od existencie práva
prístupu na pracovný trh cieľového členského štátu podľa článkov 6 a 7 rozhodnutia č. 1/80. Len tí tureckí štátni príslušníci,
ktorí oprávnene vstúpili na územie členského štátu a pôsobia na legálnom trhu práce tohto štátu, ako aj ich rodinní príslušníci,
majú právo pobytu v tomto členskom štáte. Ostatní tureckí pracovníci nemajú právo pobytu na základe rozhodnutia č. 1/80, ale
podliehajú vnútroštátnym imigračným pravidlám členského štátu, v ktorom sa chcú zdržovať.
Ďalej, pokiaľ ide o výšku poplatkov pre tureckých štátnych príslušníkov pri udeľovaní povolenia na pobyt, Holandské kráľovstvo
počas pojednávania na Súdnom dvore uviedlo, že od 17. septembra 2009 túto výšku znížilo. Ako tvrdí, tieto poplatky nie sú
odlišné od poplatkov požadovaných za vydanie podobných dokumentov od občanov Únie, okrem prípadu prvého vstupu na účely usadenia
sa alebo poskytovania služieb a prípadu prvého vstupu ako pracovníka, pričom rozdiel je väčší v druhom uvedenom prípade.
Čo sa týka výšky sporných poplatkov, Holandské kráľovstvo tvrdí, že je odôvodnená. Opiera sa analogicky o rozsudok zo 16. novembra
2004, Panayotova a i. (C‑327/02, Zb. s. I‑11055), ktorý sa týka európskych dohôd o pridružení uzatvorených medzi Európskymi
spoločenstvami a ich členskými štátmi na strane jednej a Bulharskou republikou, Poľskou republikou a Slovenskou republikou
na strane druhej. Odvoláva sa na bod 20 tohto rozsudku, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že obmedzenia vzťahujúce sa na právo
usadiť sa a vyplývajúce z právneho poriadku hostiteľského členského štátu v oblasti prisťahovalectva musia byť vhodné na dosiahnutie
sledovaného cieľa a vo vzťahu k nemu nesmú predstavovať zásah do samotnej podstaty priznaných práv. Holandské kráľovstvo uvádza,
že analogicky treba preskúmať, či sporné poplatky neznemožňujú alebo nadmerne nesťažujú výkon práv tureckých štátnych príslušníkov,
ktoré im priznáva dohoda o pridružení. Dodáva, že tieto poplatky musia byť nediskriminačné, primerané, v súlade so základnými
právami a musia mať primeranú výšku.
Holandské kráľovstvo tvrdí, že sporné poplatky sa týmito vlastnosťami vyznačujú.
Tieto poplatky podľa neho vôbec nezasahujú do podstaty práva prístupu na trh práce priznaného rozhodnutím č. 1/80, lebo nepredstavujú
novú materiálnu podmienku nevyhnutnú na získanie práva na pobyt, ktoré toto rozhodnutie priznáva tureckým štátnym príslušníkom,
ale len jednoduchú formálnu požiadavku na účely priznania tohto práva na pobyt holandskými úradmi.
Sporné poplatky podľa Holandského kráľovstva nie sú diskriminačné, pretože medzi situáciou tureckých štátnych príslušníkov
a situáciou občanov Únie existujú podstatné rozdiely. Dohoda o pridružení totiž nevytvára vnútorný trh s Tureckou republikou
a nepriznáva tureckým štátnym príslušníkom občianstvo Únie. Komisia sa teda chybne snaží rozšíriť uplatnenie ustanovení smernice
2004/38 na tureckých štátnych príslušníkov.
Sporné poplatky tak nie sú neprimerané, lebo tureckí štátni príslušníci, ktorí sa chcú prisťahovať do členského štátu, majú
zvyčajne dostatok prostriedkov na to, aby ich zaplatili. Dotknuté osoby si prípadne môžu potrebnú sumu požičať.
Sporné poplatky podľa neho nezasahujú ani do základných práv. Holandský parlament okrem toho stanovil výnimku v prospech cudzincov,
ktorí sa môžu v prípade, že nie sú schopní zaplatiť tieto poplatky, odvolávať na článok 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských
práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, ktorý zaručuje právo na rešpektovanie súkromného a rodinného
života.
Výška týchto poplatkov je takisto primeraná. Vychádza z analýzy skutočných nákladov na zostavenie vydávaných dokumentov a s cieľom
zohľadniť posledné výskumy v oblasti nákladov bola modifikovaná. Tureckí štátni príslušníci neplatia viac ako 70 % nákladov
vzniknutých pri spracovaní žiadostí o povolenie na pobyt, pričom 30 % týchto nákladov hradí štát.
Holandské kráľovstvo dodáva, že Komisia súhlasí s tým, aby členské štáty mohli prejsť zo systému nominálnych poplatkov na
systém, v ktorom poplatky lepšie odrážajú náklady. Presne to urobilo Holandské kráľovstvo, keď priblížilo výšku sporných poplatkov
skutočným nákladom na vystavenie dokumentov, o ktorých vydanie sa žiada.
Napokon tento členský štát počas pojednávania na Súdnom dvore tvrdil, že výhrada uvedená v žalobe Komisie, založená na tom,
že výška sporných poplatkov je „vyššia“ ako výška poplatkov pre štátnych príslušníkov členských štátov, nezodpovedá kritériu
proporcionality, ktoré Súdny dvor zohľadnil v už citovanom rozsudku Sahin. Z toho vyvodzuje záver, že táto žaloba nie je dôvodná.
Spolková republika Nemecko vstúpila do konania na podporu Holandského kráľovstva. Tvrdí, že sporné poplatky sú administratívnou
formalitou a nepredstavujú obmedzenie v zmysle pravidiel „standstill“. V každom prípade tieto poplatky možno odôvodniť naliehavým
dôvodom všeobecného záujmu, to znamená, potrebou kontrolovať prílev cudzincov a dôvodmi, prečo sa títo chcú zdržovať v hostiteľskom
členskom štáte.
Tento členský štát okrem iného uvádza, že pravidlo zákazu diskriminácie zakotvené v článku 9 dohody o pridružení nie je dostatočne
jasné a presné na to, aby sa mohlo priamo uplatniť. Malo by byť spresnené inými opatreniami, akým je článok 10 rozhodnutia
č. 1/80. Tento článok 10 však v prejednávanej veci nemožno uplatniť, pretože sporné poplatky nie sú súčasťou pracovných podmienok
v zmysle tohto článku.

Posúdenie Súdnym dvorom
Najskôr treba uviesť, že Komisia sa v petite svojej žaloby domáha, aby Súdny dvor určil, že Holandské kráľovstvo si tým, že
zaviedlo a ponechalo v platnosti systém stanovujúci vyššie poplatky za vydanie povolenia na pobyt tureckým štátnym príslušníkom,
ktorí majú právo pobytu v Holandsku, než sú poplatky, ktoré sa žiadajú nielen od štátnych príslušníkov členských štátov, ale
aj štátnych príslušníkov Islandskej republiky, Lichtenštajnského kniežatstva, Nórskeho kráľovstva a Švajčiarskej konfederácie,
za vydanie rovnocenného dokladu, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Únie. Texty práva Únie, z ktorých Komisia
vychádza vo svojej žalobe, sa však netýkajú týchto štyroch štátov. Preto nie je potrebné vykonať porovnanie s týmito štátmi.
O uplatnení pravidiel „standstill“ pri prvom vstupe tureckého štátneho príslušníka na územie Holandského kráľovstva
Podľa Komisie sa pravidlá „standstill“ uplatnia na sporné poplatky bez ohľadu na to, či sa týkajú žiadosti o povolenie na
pobyt pri prvom vstupe tureckého štátneho príslušníka na územie Holandska alebo žiadosti o predĺženie tohto povolenia. Holandské
kráľovstvo pripúšťa, že pravidlá „standstill“ sa uplatnia na práva tureckých štátnych príslušníkov od ich prvého vstupu na
územie členských štátov v oblasti slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb, tvrdí však, že tieto pravidlá sa neuplatňujú
pri prvom vstupe tureckých pracovníkov na dané územie.
V tomto ohľade Súdny dvor v už citovanom rozsudku Sahin preskúmal rozsah pravidla „standstill“ uvedeného v článku 13 rozhodnutia
č. 1/80, ktorý sa uplatňuje na voľný pohyb pracovníkov. Pripomenul, že toto ustanovenie nie je určené na ochranu tureckých
príslušníkov, ktorí sa už integrovali do trhu práce členského štátu, ale snaží sa upraviť práve postavenie tureckých príslušníkov,
ktorí ešte nemajú práva v oblasti zamestnanosti a s tým spojené právo pobytu podľa článku 6 ods. 1 tohto rozhodnutia (rozsudok
Sahin, už citovaný, bod 51).
Súdny dvor takisto preskúmal tento článok 13 vo svetle pravidla „standstill“ uvedeného v článku 41 dodatkového protokolu,
ktorý sa týka slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb.
Pokiaľ však ide o tento článok 41 ods. 1, Súdny dvor v súlade s už citovanými rozsudkami Tum a Dari, ako aj Soysal a Savatli
pripomenul, že toto ustanovenie zakazuje od nadobudnutia platnosti právneho aktu, ktorého súčasťou je toto ustanovenie, v hostiteľskom
členskom štáte prijímanie akýchkoľvek nových obmedzení týkajúcich sa výkonu slobody usadiť sa alebo slobodného poskytovania
služieb, a to vrátane obmedzení týkajúcich sa hmotnoprávnych a/alebo procesných podmienok v oblasti prvého vstupu tureckých
štátnych príslušníkov na územie dotknutého členského štátu, ktorí tam chcú využívať tieto hospodárske slobody (rozsudok Sahin,
už citovaný, bod 64).
Súdny dvor už rozhodol, že vzhľadom na to, že klauzula „standstill“ podľa článku 13 rozhodnutia č. 1/80 má rovnakú povahu
ako klauzula podľa článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu a obe klauzuly sledujú rovnaký cieľ, výklad článku 41 ods. 1 musí
platiť aj v súvislosti s povinnosťou zachovávať
status quo
, ktorý je základom daného článku 13 v oblasti voľného pohybu pracovníkov (rozsudok Sahin, už citovaný, bod 65).
Z toho vyplýva, že článok 13 rozhodnutia č. 1/80 bráni tomu, aby od nadobudnutia platnosti rozhodnutia č. 1/80 v Holandsku
boli do holandskej právnej úpravy zavedené akékoľvek nové obmedzenia týkajúce sa výkonu slobody pohybu pracovníkov, a to vrátane
obmedzení týkajúcich sa hmotnoprávnych a/alebo procesných podmienok v oblasti prvého vstupu na územie tohto členského štátu
tureckých štátnych príslušníkov, ktorí tam chcú využívať uvedenú slobodu.
V dôsledku toho sa pravidlá „standstill“ uvedené v článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu a v článku 13 rozhodnutia č. 1/80
uplatnia od nadobudnutia platnosti týchto ustanovení na všetky poplatky vyžadované od tureckých štátnych príslušníkov za vydanie
povolenia na pobyt, ktoré sa týka prvého vstupu na územie Holandského kráľovstva, alebo za predĺženie tohto povolenia.
O existencii nesplnenia povinností vyplývajúcich z pravidiel „standstill“
Komisia a Holandské kráľovstvo sa domnievajú, že existenciu vytýkaného nesplnenia treba posúdiť vzhľadom na už citovaný rozsudok
Sahin, ale ich názory sa rozchádzajú v dôsledkoch, ktoré treba z neho vyvodiť. Podľa Komisie je toto nesplnenie založené na
skutočnosti, že tento členský štát uložil tureckým štátnym príslušníkom neprimerane vysoké poplatky v porovnaní s poplatkami
pre občanov Únie za vydanie podobných dokumentov. Pojem neprimerané poplatky by sa mal chápať ako súčasť pojmu vyššie poplatky
v petite žaloby.
Podľa Holandského kráľovstva z už citovaného rozsudku Sahin vyplýva, že uloženie poplatkov tureckým štátnym príslušníkom,
ktoré nie sú úplne zhodné s poplatkami uloženými občanom Únie, nie je v rozpore s pravidlami „standstill“, ktoré zakazujú
len neprimerané poplatky. Poplatky vyžadované od tureckých štátnych príslušníkov však predstavujú len časť nákladov spojených
s preskúmaním ich spisov, a tak nie sú v rozpore s týmito pravidlami. Okrem iného tento členský štát zastáva názor, že žaloba
sa netýka uloženia neprimeraných poplatkov tureckým štátnym príslušníkom, ale vyšších poplatkov, než sú tie, ktoré sa vyžadujú
od občanov Únie, a preto žaloba nie je dôvodná.
V tomto ohľade sa na účely preskúmania predmetnej žaloby totiž treba odvolať na už citovaný rozsudok Sahin, v ktorom sa Súdny
dvor vyjadril k zlučiteľnosti poplatkov za vydanie povolenia na pobyt alebo predĺženie tohto povolenia uložených holandskou
právnou úpravou v roku 2002 s článkom 13 rozhodnutia č. 1/80. Poplatky uložené tureckým pracovníkom dosahovali v prejednávanej
veci výšku 169 eur za predĺženie povolenia na pobyt v porovnaní s iba 30 eurami, ktoré sa podľa vnútroštátneho súdu v predmetnej
veci požadovali za vydanie dokumentov týkajúcich sa pobytu od občanov Únie.
Z už citovaného rozsudku Sahin, a konkrétne z bodov 72 a 74 tohto rozsudku, vyplýva, že žiadosť o vydanie povolenia na pobyt
alebo o predĺženie platnosti tohto dokumentu predložená tureckým štátnym príslušníkom a žiadosť o vydanie povolenia na pobyt
predložená v inom členskom štáte občanom Únie sú podobné.
Súdny dvor zdôraznil, že taká právna úprava, ako je holandská právna úprava, nesmie voči tureckým štátnym príslušníkom vytvárať
obmedzenie v zmysle článku 13 rozhodnutia č. 1/80. Spresnil, že uvedený článok 13 v spojení s článkom 59 dodatkového protokolu
znamená, že tureckému štátnemu príslušníkovi, na ktorého sa vzťahujú tieto ustanovenia a ktorý sa nemôže nachádzať v priaznivejšej
situácii ako občania Únie, nemôžu byť ukladané ani nové povinnosti, ktoré by boli neprimerané v porovnaní s povinnosťami stanovenými
pre občanov Únie (rozsudok Sahin, už citovaný, bod 71).
Súdny dvor rozhodol, že finančný dosah poplatkov, akými sú tie, ktoré boli zavedené v roku 2002, je na tureckých príslušníkov
značný, a to tým skôr, že títo príslušníci sú povinní požadovať obnovenie povolenia na pobyt častejšie ako občania Únie a v prípade
zamietnutia ich žiadosti sa zaplatený poplatok nevracia. Zastával názor, že holandská vláda neuviedla žiadne relevantné tvrdenie
odôvodňujúce taký veľký rozdiel medzi výškou poplatkov vyberaných od tureckých štátnych príslušníkov a výškou poplatkov vyberaných
od občanov Únie. Súdny dvor neprijal tvrdenie uvedenej vlády, podľa ktorého prešetrovanie a kontrola pred vydaním povolenia
na pobyt pre tureckého príslušníka sú komplikovanejšie, a preto nákladnejšie, ako prešetrovanie a kontrola v prípade občana
Únie.
Súdny dvor dospel k záveru, že vnútroštátna právna úprava, ako je tá vo veci samej, predstavuje obmedzenie zakázané podľa
článku 13 rozhodnutia č. 1/80, keďže na účely preskúmania žiadosti o povolenie na pobyt alebo jeho predĺženie ukladá tureckým
štátnym príslušníkom, na ktorých sa vzťahuje článok 13, zaplatiť poplatky, ktorých výška je neprimeraná v porovnaní s výškou
poplatkov žiadaných od občanov Únie za podobných okolností (pozri rozsudok Sahin, už citovaný, body 72 až 74).
Je opodstatnené vziať do úvahy tento vývoj v prejednávanej veci, ktorá sa týka súboru poplatkov pre tureckých štátnych príslušníkov
na základe holandskej právnej úpravy od roku 1994 za vydanie a predĺženie povolenia na pobyt, ktoré boli zmenené najmä v roku
2002, 2003, ako aj v roku 2005, a sú zhrnuté v tabuľke uvedenej v bode 13 tohto rozsudku.
V porovnaní s rozdielom zaznamenaným v roku 2002 vo veci, ktorá bola predmetom už citovaného rozsudku Sahin, rozdiel medzi
výškou poplatkov pre tureckých štátnych príslušníkov a výškou poplatkov požadovaných od občanov Únie ešte vzrástol v rokoch
2003 a 2005. Okrem toho tureckými štátnymi príslušníkmi dotknutými v tejto žalobe sú nielen pracovníci, ako to bolo v uvedenej
veci, ale aj osoby, ktoré chcú využívať slobodu usadiť sa alebo slobodné poskytovanie služieb v zmysle dohody o pridružení.
Existenciu nedodržania pravidiel „standstill“ tak treba preskúmať vzhľadom na pravidlá uvedené v článku 13 rozhodnutia č. 1/80
a článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu.
V tomto ohľade je nepochybné, že sporné poplatky predstavujú nové opatrenia, pretože boli prijaté po nadobudnutí platnosti
rozhodnutia č. 1/80 ako opatrenia ovplyvňujúce situáciu tureckých pracovníkov a po nadobudnutí platnosti dodatkového protokolu
ako opatrenia týkajúce sa tureckých štátnych príslušníkov, ktorí chcú využívať slobodu usadiť sa alebo slobodné poskytovanie
služieb v zmysle dohody o pridružení.
Vydanie nových opatrení v tomto kontexte však nie je zakázané. Prijatie nových opatrení, ktoré sa budú rovnako uplatňovať
na tureckých štátnych príslušníkov a na občanov Únie, totiž nie je v rozpore s pravidlami „standstill“. Ak by sa také opatrenia
uplatnili na štátnych príslušníkov členských štátov bez toho, aby sa uplatňovali na tureckých štátnych príslušníkov, tureckí
štátni príslušníci by sa nachádzali v priaznivejšej situácii ako občania Únie, čo by bolo zjavne v rozpore s požiadavkou článku
59 dodatkového protokolu, podľa ktorého Turecká republika nemôže získať priaznivejšie zaobchádzanie, ako je zaobchádzanie,
ktoré si členské štáty vzájomne priznávajú podľa Zmluvy ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Soysal a Savatli, už citovaný, bod
61, ako aj Sahin, už citovaný, bod 67).
Preto je potrebné preskúmať, či sporné poplatky ukladajú tureckým štátnym príslušníkom nové povinnosti, ktoré sú neprimerané
v porovnaní s povinnosťami stanovenými pre občanov Únie.
Holandské kráľovstvo uznáva, že pôvodné poplatky boli príliš vysoké, avšak tvrdí, že výšku poplatkov pre tureckých štátnych
príslušníkov možno vysvetliť vyššími nákladmi na spracovanie žiadostí. V tomto ohľade je na mieste pripomenúť, že v bode 73
už citovaného rozsudku Sahin Súdny dvor nezastával názor, že uvedený vzťah umožňuje odôvodniť rozdiel považovaný za značný
medzi poplatkami vyžadovanými od tureckých štátnych príslušníkov a tými, ktoré sa vyžadujú od občanov Únie za vydanie podobných
dokumentov.
Tvrdenie Holandského kráľovstva, ktoré spočíva v tom, že sporné poplatky predstavujú 70 % nákladov na spracovanie žiadostí,
neumožňuje odôvodniť ich uloženie, a tvrdenie tohto členského štátu, že tieto poplatky nie sú neprimerané, treba zamietnuť.
Holandské kráľovstvo takisto uvádza, že sporné poplatky sú nediskriminačné, a to z dôvodu existencie rozdielov, ktoré považuje
za podstatné, medzi situáciou tureckých štátnych príslušníkov a situáciou občanov Únie. Podľa tohto členského štátu nemožno
základný cieľ Európskej únie spočívajúci v zavedení spoločného trhu, vytvorení európskeho občianstva a zabezpečení voľného
pohybu občanov v rámci Únie uplatňovať na tureckých štátnych príslušníkov„neobmedzene“.
Je však opodstatnené zdôrazniť, ako vyplýva z článku 2 ods. 1 dohody o pridružení, že cieľom tejto dohody je priblížiť situáciu
tureckých štátnych príslušníkov k situácii občanov Únie, a to postupným zavedením voľného pohybu pracovníkov a odstránením
obmedzení slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb.
V tejto súvislosti všeobecná zásada zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti uvedená v článku 9 dohody o pridružení
a uplatňovanie tejto zásady v osobitnej oblasti pracovníkov podľa článku 10 rozhodnutia č. 1/80 prispievajú k podpore postupnej
integrácie migrujúcich tureckých pracovníkov, ako aj tureckých štátnych príslušníkov, ktorí sa premiestňujú s cieľom usadiť
sa alebo poskytovať služby v členskom štáte (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o pracovníkov, rozsudok Wählergruppe Gemeinsam,
už citovaný, bod 78).
Holandské kráľovstvo teda nemôže odôvodniť rozdiel existujúci medzi spornými poplatkami a tými, ktoré sú požadované od občanov
Únie, odvolaním sa na okolnosť, že voľný pohyb pracovníkov, sloboda usadiť sa alebo slobodné poskytovanie služieb v Únii nie
sú priznávané tureckým štátnym príslušníkom v plnom rozsahu, tak ako občanom Únie. Komisia správne vychádzala z pravidiel
zákazu diskriminácie, ako aj z článku 59 dodatkového protokolu na účely preskúmania, či sporné poplatky nezhoršujú postavenie
týchto štátnych príslušníkov vzhľadom na situáciu občanov Únie spôsobom, ktorý by bol v rozpore s pravidlami „standstill“.
Holandské kráľovstvo okrem iného tvrdí, že existuje rozdiel medzi pojmom vyššie poplatky, ktorý je uvedený v žalobe Komisie,
a pojmom neprimerané poplatky, ktorý sa uvádza v už citovanom rozsudku Sahin.
V tomto ohľade treba uviesť, že prvý z týchto pojmov v sebe zahrnuje druhý a nie všetky vyššie poplatky musia byť nevyhnutne
neprimerané.
V odpovedi na otázku položenú počas pojednávania, ktorá sa týkala tohto rozdielu v predmetnej veci, Holandské kráľovstvo uviedlo,
že poplatky pre tureckých štátnych príslušníkov mohli byť mierne vyššie ako poplatky požadované od občanov Únie, pokiaľ skutočné
náklady na spracovanie žiadostí prvých uvedených boli vyššie ako náklady na spracovanie žiadosti občanov Únie. Najmä tvrdilo,
že poplatky vyžadované od tureckých štátnych príslušníkov od 17. septembra 2009 úplne rešpektovali podmienku proporcionality.
Pokiaľ ide o poplatky ukladané od tohto dátumu, treba uviesť, že boli zavedené až po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom
stanovisku. Podľa ustálenej judikatúry treba existenciu nesplnenia povinnosti posudzovať podľa tej situácie členského štátu,
ktorá existovala v čase uplynutia lehoty uvedenej v odôvodnenom stanovisku, a zmeny, ku ktorým došlo po uplynutí tejto lehoty,
nesmie Súdny dvor zohľadniť (pozri najmä rozsudky zo 14. septembra 2004, Komisia/Španielsko, C‑168/03, Zb. s. I‑8227, bod
24, a z 3. júna 2008, Komisia/Francúzsko, C‑507/07, bod 7). V dôsledku toho tieto poplatky Súdny dvor nemôže zohľadniť na
účely preskúmania predmetnej žaloby o nesplnenie povinnosti.
Pokiaľ ide o sporné poplatky, treba pripomenúť, že nemožno vylúčiť, že poplatky pre tureckých štátnych príslušníkov, ktoré
sú mierne vyššie v porovnaní s poplatkami požadovanými za vydanie podobných dokumentov od občanov Únie, možno v určitých osobitných
prípadoch považovať za primerané. V každom prípade je potrebné konštatovať, že výška sporných poplatkov sa pohybuje v rámci
rozmedzia, ktorého najnižšia hranica o viac ako dve tretiny prevyšuje výšku poplatkov pre občanov Únie za vydanie podobných
dokumentov. Takýto rozdiel nemožno považovať za minimálny, a preto sa treba domnievať, že sporné poplatky sú ako celok neprimerané.
Komisia sa tiež domnieva, že sporné poplatky odporujú pravidlám zákazu diskriminácie uvedeným v článku 9 dohody o pridružení
a v článku 10 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. V tejto súvislosti treba konštatovať, že Holandské kráľovstvo tým, že vyžaduje od
tureckých štátnych príslušníkov poplatky za vydanie povolenia na pobyt alebo jeho predĺženie, ktoré sú neprimerane vysoké
v porovnaní s poplatkami pre občanov Únie za vydanie podobných dokumentov, zaviedlo poplatky diskriminačnej povahy. V rozsahu,
v akom tieto poplatky majú zaplatiť tureckí pracovníci alebo ich rodinní príslušníci, zavádzajú diskriminačnú pracovnú podmienku,
ktorá je v rozpore s článkom 10 rozhodnutia č. 1/80. Pokiaľ sa tieto poplatky uložia tureckým štátnym príslušníkom, ktorí
chcú využívať slobodu usadiť sa alebo slobodné poskytovanie služieb v zmysle článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu, alebo
ich rodinným príslušníkom, sú v rozpore so všeobecným pravidlom zákazu diskriminácie zakotveným v článku 9 dohody o pridružení.
Z predchádzajúceho vyplýva, že Holandské kráľovstvo si tým, že na účely vydania povolenia na pobyt zaviedlo a ponechalo v platnosti
neprimerané poplatky v porovnaní s tými, ktoré sa žiadajú od štátnych príslušníkov členských štátov za vydanie rovnocenného
dokumentu, a uplatňuje tento režim na tureckých štátnych príslušníkov, ktorí majú právo pobytu v Holandsku na základe dohody
o pridružení, dodatkového protokolu alebo rozhodnutia č. 1/80, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 9 dohody
o pridružení, článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu, ako aj z článku 10 ods. 1 a článku 13 rozhodnutia č. 1/80.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 prvého pododseku rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa odseku 4 prvého pododseku toho istého ustanovenia členské štáty,
ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania.
Keďže Komisia navrhla zaviazať Holandské kráľovstvo na náhradu trov konania a Holandské kráľovstvo nemalo úspech vo svojich
dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. Spolková republika Nemecko, ktorá vstúpila do konania ako vedľajší
účastník konania, znáša vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Holandské kráľovstvo si tým, že na účely vydania povolenia na pobyt zaviedlo a ponechalo v platnosti neprimerané poplatky
v porovnaní s tými, ktoré sa žiadajú od štátnych príslušníkov členských štátov za vydanie rovnocenného dokumentu, a uplatňuje
tento režim na tureckých štátnych príslušníkov, ktorí majú právo pobytu v Holandsku na základe:
–
Asociačnej dohody medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare
Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej a ktorá bola uzavretá, schválená
a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963,
–
dodatkového protokolu podpísaného 23. novembra 1970 v Bruseli a v mene Spoločenstva uzatvoreného, schváleného a potvrdeného
nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972 a
–
rozhodnutia č. 1/80, prijatého 19. septembra 1980 asociačnou radou, ktorá bola zriadená dohodou o pridružení a zložená na
jednej strane z členov vlád členských štátov, Rady Európskej únie a Komisie Európskych spoločenstiev a na druhej strane členov
tureckej vlády,
nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 9 dohody o pridružení, článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu, ako aj z článku
10 ods. 1 a článku 13 rozhodnutia č. 1/80.
2.
Holandské kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania. Spolková republika Nemecko znáša svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.