CELEX: 62008CJ0194
Szociálpolitika
92/85/EGK irányelv
A várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetése
Az 5. cikk (3) bekezdése és a 11. cikk 1-3. pontja
Közvetlen hatály
A terhessége ideje alatt a munkavégzés alól mentesített várandós munkavállaló
Szülési szabadságon lévő munkavállaló
Készenléti díj folyósításához való jog

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és
egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről (tizedik egyedi irányelv a 89/391/EGK irányelv 16. cikke
(1) bekezdésének értelmében) szóló, 1992. október 19‑i 92/85/EGK tanácsi irányelv (HL L 348., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
5. fejezet, 2. kötet, 110. o.) 11. cikke 1–3. pontjának értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az S. Gassmayr és a Bundesminister für Wissenschaft und Forschung (tudományos és kutatási szövetségi miniszter,
a továbbiakban: Bundesminister) között amiatt folyamatban lévő eljárás során terjesztették elő, hogy az utóbbi megtagadta
S. Gassmayrtől a készenléti díj további folyósítását azon időszakokban, amely alatt mentesült a munkavégzés alól, illetve
amikor a terhessége miatt volt tilos szakmai tevékenységét gyakorolnia, majd a szülési szabadságának ideje alatt.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás
A 92/85 irányelv kilencedik, tizenhatodik és tizennyolcadik preambulumbekezdésének szövege a következő:
„mivel a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók biztonság- és egészségvédelme nem jelentheti a nők hátrányos
megítélését a munkaerőpiacon, és nem is eredményezheti a nők és a férfiak közötti egyenlő bánásmódról szóló irányelvek megsértését;
[…]
mivel a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók egészségének védelmét érintő munkaszervezés érdekében hozott
intézkedések hatástalanok lennének a munkaszerződéshez kapcsolódó jogok védelme nélkül, beleértve a munkabér [helyesen: díjazás]
védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz való jogosultság biztosítását;
[…]
mivel szülési szabadság esetén a megfelelő ellátás fogalmán a védelem minimális szintjének meghatározására használatos, technikai
hivatkozási pontot kell érteni, és az semmiképpen sem értelmezhető úgy, mintha a terhességet betegségnek tekintené;”.
Az említett irányelv 2. cikke szerint:
„Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
a)      várandós munkavállaló az a várandós munkavállaló, aki állapotáról a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően
tájékoztatja munkáltatóját;
b)      gyermekágyas munkavállaló az a munkavállaló, akit a nemzeti jogszabályok, illetve gyakorlat gyermekágyasnak minősítenek, és
aki állapotáról a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően tájékoztatja munkáltatóját;
c)      szoptató munkavállaló az a munkavállaló, akit a nemzeti jogszabályok, illetve gyakorlat szoptatónak minősít, és aki állapotáról
ezeknek a jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően tájékoztatja munkáltatóját.”
Ugyanennek az irányelvnek az „Értékelés és tájékoztatás” című 4. cikke (1) bekezdésében az alábbiakat írja elő:
„A munkáltató értékelést készít az I. mellékletben nem kimerítően felsorolt anyagoknak, eljárásoknak vagy munkakörülményeknek
való kitettség különleges kockázatát valószínűleg magában foglaló tevékenységek esetében a 2. cikkben meghatározott munkavállalók
expozíciójának jellegéről, mértékéről és időtartamáról az érintett vállalkozásban, illetve telephelyen, közvetlenül vagy [a
munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1989. június
12‑i] 89/391/EGK [tanácsi] irányelv [(HL L 183., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 349. o.)] 7. cikkében
említett védő és megelőző szolgáltatások [helyesen: védelemért és megelőzésért felelős szolgálatok] igénybevételével, annak
érdekében, hogy:
–        értékelje a 2. cikkben meghatározott munkavállalók terhességére vagy szoptatására gyakorolt esetleges hatásokat, illetve a
biztonságukat vagy egészségüket érintő kockázatokat,
–        eldöntse, hogy milyen intézkedéseket kell hoznia.”
A 92/85 irányelv „Az értékelés eredményeinek következményei” című 5. cikke (1)‑(3) bekezdésében az alábbiakat állapítja meg:
„(1)      A 89/391/EGK irányelv 6. cikkének sérelme nélkül, ha a 4. cikk (1) bekezdésében említett értékelés a 2. cikkben meghatározott
munkavállaló biztonságát vagy egészségét érintő kockázatot, illetve terhességére vagy szoptatására gyakorolt hatást mutat
ki, a munkáltató megteszi a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az érintett munkavállaló munkafeltételeinek,
illetve munkaidejének átmeneti módosításával a munkavállaló kockázatnak való kitettségét el lehessen kerülni.
(2)      Ha az ilyen munkavállaló munkafeltételeinek, illetve munkaidejének módosítása technikai vagy más objektív okból nem valósítható
meg, vagy kellően megalapozott indokok alapján ésszerűen nem követelhető meg, a munkáltató megteszi a szükséges intézkedéseket
e munkavállaló más munkakörbe helyezése érdekében.
(3)      Ha az ilyen munkavállaló más munkakörbe helyezése technikai, illetve más objektív okból nem valósítható meg, vagy kellően
megalapozott indokok alapján ésszerűen nem követelhető meg, az érintett munkavállalónak a nemzeti jogszabályoknak, illetve
gyakorlatnak megfelelően szabadságot kell biztosítani a biztonságának vagy egészségének védelméhez szükséges teljes időszakra.”
Az említett irányelv „Szülési szabadság” című 8. cikke (1) bekezdésében az alábbiak szerint rendelkezik:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 2. cikkben meghatározott munkavállalók jogosultak
legyenek legalább 14 hetes folyamatos szülési szabadságra, amely a gyermekszülés előtt, illetve után a nemzeti jogszabályoknak,
illetve gyakorlatnak megfelelően vehető igénybe.”
Ugyanezen irányelv „A munkaviszonyhoz kapcsolódó jogok” című 11. cikkének a szövege a következő:
„Annak biztosítása érdekében, hogy a 2. cikkben meghatározott munkavállalók – az e cikkben elismert – egészség- és biztonságvédelmi
jogaikat gyakorolhassák, rendelkezni kell arról, hogy:
1.      biztosítsák az 5., 6. és 7. cikkben említett esetekben a 2. cikkben meghatározott munkavállalóknak a munkaviszonyhoz kapcsolódó
jogait, köztük a munkabér védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz való jogosultságukat [helyesen: a díjazás védelmét, illetve
a megfelelő ellátáshoz való jogosultságot], a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően;
2.      a 8. cikkben említett esetben biztosítsák az alábbiakat:
a)      a 2. cikkben meghatározott munkavállalók munkaviszonyhoz kapcsolódó, az alábbi b) pontban említetteken kívüli jogait;
b)      a 2. cikkben meghatározott munkavállalók munkabérének [helyesen: díjazásának] védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz való
jogosultságát;
3.      a (2) bekezdés b) pontjában [helyesen: 2. pontjának b) alpontjában] említett ellátás akkor tekinthető megfelelőnek, ha legalább
azzal egyenértékű jövedelmet biztosít, amelyet az érintett munkavállaló tevékenységének egészségi okokból történő megszakítása
esetén kapna a nemzeti jogszabályok szerint meghatározott esetleges maximum függvényében;
4.      a tagállamok a munkabérhez [helyesen: díjazáshoz] vagy az (1) bekezdésben és a (2) bekezdés b) pontjában [helyesen: 1. pontban
és a 2. pont b) alpontjában] említett ellátáshoz való jogosultságot függővé tehetik attól, hogy az érintett munkavállaló megfelel‑e
az ilyen ellátáshoz való jogosultság nemzeti jogszabályok által megállapított feltételeinek.
E feltételek azonban semmilyen körülmények között sem vonatkozhatnak a szülés várható időpontját közvetlenül megelőző, 12
hónapot meghaladó munkaviszonyra.”

A nemzeti szabályozás
Az anyaság védelméről szóló törvény
Az anyaság védelméről szóló 1979. évi törvény (Mutterschutzgesetz 1979, a továbbiakban: MSchG) 3. §‑ának (1) bekezdése értelmében
a várandós nők nem végezhetnek munkát a szülés várható időpontját megelőző utolsó nyolc hétben (a továbbiakban: nyolchetes
határidő).
Az MSchG 3. §‑ának (3) bekezdése szerint a várandós nők a nyolchetes határidőn túl akkor sem végezhetnek munkát, ha az általuk
bemutatott, valamely üzemorvos vagy tisztiorvos által kiállított igazolás alapján a további munkavégzés veszélyeztetné az
anya vagy a gyermek életét vagy egészségét.
Az MSchG „A szülés utáni munkavégzés tilalma” című 5. cikke (1) bekezdésében az alábbiakat írja elő:
„A munkavállaló a szülést követő nyolc hét elteltéig nem végezhet munkát. […] Amennyiben a nyolchetes határidő a szülést megelőzően
lerövidül, a szülést követő védelmi időszak ennek arányában – legfeljebb azonban 16 hétre – meghosszabbodik. […]”
Az MSchG „A díjazás további folyósítása” című 14. cikkének a BGBl. 833/1992. és a 434/1995. számú törvényben kihirdetett módosítás
szerinti szövege a következő:
„(1)      Amennyiben a 2. § b) pontja, a 4. §, a 4. § a) pontja, az 5. § (3) és (4) bekezdése vagy a 6. § alkalmazásában – a 10. § a) pontja
(3) bekezdésének eltérő rendelkezése hiányában – módosítani kell a vállalkozásnál a munkaviszonyt, a munkavállalót a munkaviszonyának
a változást megelőző tizenhárom hete alapján kiszámított átlagkeresetének megfelelő díjazás illeti meg. Amennyiben ezen időtartam
alatt betegség vagy csökkentett munkaidő miatt bizonyos időszakban nem teljes díjazást kapott a munkavállaló, a tizenhárom
hetes időtartam azok időtartamával meghosszabbodik, ezen időszakok azonban nem vehetők figyelembe az átlagkereset kiszámításakor.
[…]
(2)      A 3. § (3) bekezdése alapján munkavégzési tilalom alatt lévő munkavállalókat és a 2. § b) pontja, a 4. §, a 4. § a) pontja,
az 5. § (3) és (4) bekezdése vagy a 6. § értelmében az adott vállalkozásnál foglalkoztatási lehetőséggel már nem rendelkező
munkavállalókat az (1) bekezdés megfelelő alkalmazásával kiszámított díjazás illeti meg.”
A bérekről szóló törvény
A bérekről szóló 1956. évi törvénynek (Gehaltsgesetz 1956, a továbbiakban: GehG) a közszféra szövetségi alkalmazottaira – mint
az alapeljárás felperese – alkalmazandó 3. §‑ának (1) és (2) bekezdése alapján a köztisztviselő havi illetményre jogosult,
amely alapbérből és az esetleges pótlékokból áll.
A GehG „Jogosultságok keresőképtelenség esetén” című 13c. §‑a az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)      A baleset (kivéve a munkahelyi baleseteket) vagy megbetegedés folytán feladatai ellátásában akadályozott köztisztviselő 182
nap keresőképtelenségtől kezdve azon havi illetménye 80%‑ára jogosult, amelyre ilyen keresőképtelenség hiányában lett volna
jogosult. A gyermekek utáni támogatásra nem vonatkozik ez a csökkentés.
[…]
(3)      Az (1) bekezdés alapján elvégzett csökkentés a (4) bekezdésben említett referenciaalapnak megfelelő összeg 80%‑ával csökken,
ez az összeg azonban nem lehet magasabb az (1) bekezdés alapján előírt csökkentés teljes összegénél.
(4)      A (3) bekezdés értelmében vett referenciaalap alatt azon juttatások (a fizetésbe nem tartozó kivételes kifizetések), pótlékok,
kártérítések és járandóságok (a 19. cikkben, 20b. cikkben illetve 20c. cikkben említett juttatások kivételével) értendők,
amelyeket az alkalmazott akkor kapott volna, ha nem lett volna akadályozva feladatai ellátásában, és amelyekre – figyelemmel
a szolgálatból való távolmaradására – már nem jogosult. Az első mondat értelmében a nem átalányjellegű járandóságok esetében
a számításoknak azon járandóságok összegének egy tizenketted részén kell alapulniuk, amelyeket az alkalmazott a (2) bekezdésnek
megfelelően összeszámolt valamennyi betegségi időszak közül az első kezdetét megelőző utolsó tizenkét hónapban kapott.
(5)      A havi illetmény csökkenése a keresőképtelenség kezdő időpontjában, de legkorábban az (1) bekezdésben említett 182 munkanapos
határidő lejártát követő napon lép hatályba, és a közvetlenül azt megelőző napon veszti hatályát, amikor az alkalmazott újra
munkába áll.
[…]
(8)      Az [MSchG] szerinti munkavégzési tilalom (mind a szülés előtti, mind a szülés utáni szabadságot illetően) teljes időszaka
alatt az (1)–(6) bekezdés nem alkalmazandó. Az ilyen munkavégzési tilalom a (1)–(6) bekezdésben felsorolt valamennyi határidő
folyását felfüggeszti.”
A GehG „Járandóságok” című 15. §‑a az (1), (2) és (5) bekezdésében az alábbiakat írja elő:
„(1)      Járandóságok:
1.      túlórapótlék (16. §),
[…]
4.      készenléti díj (17a. §),
[…]
Csak azon időszakok jogosíthatnak járandóságra, amelyek során fennáll az illetményre való jogosultság is.
(2)      Az (1) bekezdés 1., 4–6. és 8–11. pontjában felsorolt járandóságok, valamint az (1) bekezdés 3. pontjában említett, vasárnapi
és a munkaszüneti napon történő munkavégzés esetén a bérpótlékok átalány formáját ölthetik, ha az ilyen járandóságra való
jogosultságot megalapozó szolgálatokat állandóan vagy rendszeresen nyújtják, és így lehetséges a haviátlag‑számítás (különleges
átalány). Az átalányösszeg meghatározásához az (1) bekezdés 1., 3–6. és 10. pontjában említett esetekben a szövetségi kancellár
egyetértése szükséges. A lényegében hasonló szolgálatokra vonatkozó egységes átalány (csoportos átalány) meghatározása engedélyezett.
A rendes szolgálati időn felüli túlóra utáni járandóságokat illetően meg kell határozni a túlóráért kiutalt pótlékot jelentő
járandóságrészt.
[…]
(5)      Az átalányjellegű járandóságokhoz való jogot nem érinti azon szabadság, melynek során a köztisztviselő továbbra is jogosult
a havi illetményre, vagy a feladatai elvégzését akadályozó munkahelyi baleset. Ha a köztisztviselő más okból marad távol munkahelyétől
több mint egy hónapig, felfüggesztik az átalány jellegű járandóságot e határidő lejártát követő naptól kezdve a szolgálatból
való távolmaradása utolsó napjáig.”
A GehG „Készenléti díj” című 17a. §‑a az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)      Azon köztisztviselőt, aki a munkarendben meghatározott rendes munkaidőn kívüli készenlétet köteles teljesíteni, a készenlét
időtartamára és a készenlét alatt elrendelt munkavégzésre tekintettel a 16. és a 17. § szerinti díjazás helyett készenléti
díj illeti meg.
(2)      A készenléti díj mértékét a készenlét időtartamára, és az e készenlét alatti átlagos igénybevételre tekintettel kell meghatározni
[…]; kiszámításához a szövetségi kancellár egyetértése szükséges.”
Az ügy irataiból kitűnik, hogy a GehG 17a. §‑ának végrehajtása érdekében az Osztrák Köztársaság elfogadta az egyetemi klinikai
orvosok készenléti díjának átalányszámítására vonatkozó rendeletet (Pauschalierungsverordnung für Journaldienstzulage für
Ärzte an Universitätskliniken, BGBl. II, 202/2000), amely minden egyes készenléti óra utáni járandóságra az átlagfizetés meghatározott
százalékát írja elő.
A köztisztviselők jogállásáról szóló törvény
A köztisztviselők jogállásáról szóló 1979. évi törvény (Beamten‑Dienstrechtsgesetz 1979) 50. §‑ának (1) bekezdése alapján
a köztisztviselő szolgálati okokból kötelezhető arra, hogy a munkavégzés helyén vagy egyéb meghatározott helyen a munkarendben
meghatározott rendes munkaidőn kívül szükség esetén vagy kérelemre újra ellássa szolgálati feladatait (ügyeleti órák, készenlét).

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapeljárás felperese 1995. január 1‑je óta dolgozott segédorvosként a Grazi Egyetem Aneszteziológiai Egyetemi Klinikáján
(a továbbiakban: munkáltató). A munkarendben meghatározott rendes munkaidőn kívül végzett túlórákért készenléti díjat kapott.
Az alapeljárás felperese 2002. december 4‑től nem dolgozott először az MSchG 3. §‑ának (3) bekezdése (munkavégzési tilalom
olyan orvosi igazolás benyújtása alapján, amely szerint a további munkavégzés veszélyeztetheti az anya vagy a gyermek életét
vagy egészségét), továbbá ugyanezen 3. § (1) bekezdése (nyolchetes időszak alatti munkavégzési tilalom), és végül az említett
törvény 5. §‑ának (1) bekezdése (munkavégzési tilalom a szülést követő nyolc hétben) alapján.
A munkáltatójának küldött 2004. február 9‑i levelében az alapeljárás felperese arra hivatkozott, hogy a terhesség, majd a
szülési szabadság miatti, a készenléti szolgálat teljesítését megakadályozó munkavégzési tilalom időtartama alatt az általa
teljesített átlagos készenlétnek megfelelő díjazásra tarthat igényt. Kérte tehát az e díjazással kapcsolatos összegek kifizetését.
2004. augusztus 31‑i határozatával munkáltatója elutasította e kérelmet. Utóbbi szerint a munkavégzési tilalmat megelőző hónapokban
teljesített különböző készenléti szolgálat alapján kifizetett díjak nem tartoznak az MSchG 14. §‑ában előírt jogfenntartási
kikötés hatálya alá, és nem minősülnek a GehG 15. §‑a értelmében vett átalány jellegű járandóságnak. A munkáltató többek között
azzal érvelt, hogy a munkavégzési tilalom alatt az alapeljárás felperese a díjazását, vagyis a havi bérét és a pótlékokat
a GehG 3. §‑a (2) bekezdésének megfelelően korlátozás nélkül megkapta. Ellenben az alapeljárás felperese a rá vonatkozó munkavégzési
tilalom miatt nem teljesíthetett készenléti szolgálatot, ezért ezen időtartam alatt nem szerzett jogosultságot a készenlétért
járó díjazásra. Munkáltatója szerint a készenléti díjnak összegében konkrétan a ténylegesen teljesített szolgálat mértékének
kell megfelelnie, és nem egyezik meg az átalány jellegű járandóságokkal. Az ilyen díj semmi esetre sem adhat alapot átlagos
havi értékek számítására.
Az alapeljárás felperese a Bundesministernek a szóban forgó díj további folyósításának megtagadásáról szóló 2005. május 9‑i
határozata ellen keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság előtt, amelyben többek között a férfiak és a nők egyenlő
díjazásának uniós jogi elvére hivatkozott.
A kérdést előterjesztő bíróság előtt a Bundesminister azt állítja, hogy az alapeljárás felperesének az egyetemi tanársegéd
fizetési fokozatának megfelelő fizetése és a GehG 3. §‑ának (2) bekezdése szerinti pótlékok a rá vonatkozó munkavégzési tilalom
alatti további, korlátozás nélküli további folyósítása teljesen megfelel az EK 141. cikknek, valamint a férfiak és a nők egyenlő
díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10‑i 75/117/EGK tanácsi
irányelv 1. cikkének (HL L 45., 19. o. ; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 179. o.). Bár a C‑147/02. sz. Alabaster-ügyben
2004. március 30‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑3101. o.) meghatározta az általános béremeléssel kapcsolatos hátrányos megkülönböztetés
tilalmának elvét, az érdekelt által érvényesíteni kívánt jog nem a rendes havi bérére, vagyis a referenciabérre vonatkozik,
és nem is annak általános emelésére.
Ugyanígy az alapeljárás alperese hangsúlyozza, hogy a C‑333/97. sz. Lewen‑ügyben 1999. október 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999.,
I‑7243. o.) alapjául szolgáló ügyben szóban forgó év végi jutalommal ellentétben a jelen ügy az eseti jelleggel ténylegesen
teljesített szolgálat függvényében fizetett készenléti díjra vonatkozik. Az ilyen bérpótlék kizárólag a munkarendben előírt
rendes munkaidőn kívüli ilyen konkrét szolgálatnyújtásra történő felhívás révén a munkavállaló számára keletkezett többletmunka
ellentételezésére irányul. Amennyiben a munkavállalótól nem kérik készenléti szolgálat teljesítését, ezen a címen – az általános
szolgálata során teljesített munkától függetlenül – nem tarthat igényt díjazásra.
Nem vitatott, hogy az alapeljárás felperese a referencia‑időszakban az MSchG 14. §‑a (1) bekezdésében előírt készenléti szolgálatot
teljesített az ugyanezen törvény 3. §‑a (3) bekezdése alapján rá vonatkozó munkavégzési tilalom időszakának kezdete előtt,
és az sem, hogy a GehG 17a. §‑ának megfelelően kiszámított díjban részesült e szolgálatért.
A Verwaltungsgerichtshof, mivel úgy vélte, hogy többek között a 92/85 irányelv 11. cikke 1–3. pontja alapján nem lehetséges
egyértelmű választ adni az elé terjesztett jogvitában felmerült kérdésekre, felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal
céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      a)     Közvetlen hatállyal bír‑e a [92/85] irányelv 11. cikkének 1., 2. és 3. pontja?
b)      Igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni a hivatkozott rendelkezéseket, hogy a várandós nőkre vonatkozó munkavégzési tilalom
és/vagy a szülési szabadság időtartama alatt jogos a »készenléti díj« további folyósítására vonatkozó igény?
c)      Érvényes‑e ez akkor, ha a tagállam a »díjazás« további folyósítására vonatkozó rendszer létrehozásáról szóló döntést hozott,
amely főszabály szerint a teljes munkajövedelemre – azonban (a [GehG] 15. §‑a szerint) úgynevezett szolgálathoz kötött (elvégzett
feladatoktól függő) járandóságok (mint a jelen ügyben vitatott »készenléti díj«) kivételével – vonatkozik?
2)      A hivatkozott rendelkezések ellenkező esetben – közvetlen hatály hiánya esetében – a tagállamok általi átültetés eredményeként
azt a célt szolgálják‑e, hogy a várandós munkavállalókra vonatkozó munkavégzési tilalom és/vagy a szülési szabadság alatt
készenléti szolgálatot már nem teljesítő munkavállaló jogosult legyen az ilyen szolgálatért járó díj további folyósítására?”

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról a 92/85 irányelv 11. cikkének 1. pontja alapján
Előzetesen meg kell állapítani, hogy az Európai Közösségek Bizottsága a 92/85 irányelv 11. cikkének 1. pontját illetően vitatja
az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságát, mivel kétségbe vonja azok relevanciáját az alapjogvita
szempontjából. Úgy véli, hogy e rendelkezés nem releváns a jelen ügyben, mivel az említett jogvitában felmerülő kérdés nem
az irányelv 5., 6. és 7. cikkében szabályozott jogokra vonatkozik, hanem csak a felperesnek azon időszakért járó díjazás összegére,
amely alatt a terhessége, majd a szülési szabadsága miatt nem dolgozott.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó
bírósági határozatért felelősséggel tartozó nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy
különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak
feltett kérdései relevánsak‑e (lásd többek között a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995.,
I‑4921. o.] 59. pontját, valamint a C‑305/05. sz., Ordre des barreaux francophones et germanophones és társai ügyben 2007.
június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑5305. o.] 18. pontját).
Ettől függetlenül a Bíróság úgy vélte, hogy nem dönthet a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett olyan
kérdésről, amely esetében nyilvánvaló, hogy az adott uniós jogszabály értelmezése vagy érvényességének vizsgálata, amelyet
a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tárgyával vagy céljával, ha a probléma hipotetikus jellegű, illetve
ha a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli, illetve jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a neki feltett
kérdéseket hasznosan megválaszolja (lásd a fent hivatkozott Bosman‑ügyben hozott ítélet 61. pontját, és a C‑36/99. sz. Idéal
tourisme ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6049. o.] 20. pontját).
Elengedhetetlen továbbá, hogy a nemzeti bíróság minimális magyarázatot adjon az értelmezni kért uniós jogi rendelkezések kiválasztásának
okaira, és e rendelkezések és az alapügyben alkalmazandó nemzeti jogszabály közötti kapcsolatra (lásd többek között a C‑338/04.,
C‑359/04. és C‑360/04. sz., Placanica és társai egyesített ügyekben 2007. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1891. o.]
34. pontját).
Az alapügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat megállapítja, hogy a felperes a terhessége alatt abbahagyta a munkát
az MSchG 3. §‑ának (3) bekezdése alapján, amely rendelkezés szerint a várandós nő nem dolgozhat a terhessége alatt, ha az
általa bemutatott, az üzemorvos vagy tisztiorvos által kiállított igazolás alapján a további munkavégzés veszélyeztetné az
anya vagy a gyermek életét vagy egészségét.
A 92/85 irányelv 11. cikkének 1–3. pontjára vonatkozó ezen kérdésekkel az azokat előterjesztő bíróság azon jövedelem meghatározására
törekszik, amelyre e munkavállaló igényt tarthat a munkának a terhessége során ezen irányelv 5. cikke (3) bekezdésének megfelelően
bekövetkezett abbahagyása miatt, valamint az irányelv 8. cikkében említett szülési szabadság alatt.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 92/85 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése és 5. cikke célja külön védelem biztosítása a várandós,
a gyermekágyas vagy a szoptató nők számára mindazon tevékenységek vonatkozásában, amelyek esetében különösen nagy a kockázata
annak, hogy veszélyeztethetik a biztonságukat vagy az egészségüket, vagy káros hatásokkal járhatnak a terhességre vagy a szoptatásra
(a C‑320/01. sz. Busch‑ügyben 2003. február 27‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2041. o.] 42. pontja). Az uniós jogalkotó az
említett irányelv elfogadásával létrehozta a kockázatok elemzésének és az azokról való tájékoztatás rendszerét, valamint az
ilyen munkavállaló számára megtiltotta bizonyos tevékenységek gyakorlását (lásd ebben az értelemben a C‑203/03. sz., Bizottság
kontra Ausztria ügyben 2005. február 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2005., I‑935. o.] 44. pontját).
Amennyiben a 92/85 irányelv 4. cikkének megfelelően elvégzett kockázatértékelés eredménye a munkavállaló biztonságát vagy
egészségét érintő kockázatot, illetve terhességére vagy szoptatására gyakorolt hatást mutat ki, ezen irányelv 5. cikkének
(1) és (2) bekezdése előírja, hogy a munkáltató köteles a munkafeltételeket, illetve a munkaidőt átmenetileg módosítani, vagy
ha az technikai vagy más objektív okból nem bizonyul lehetségesnek, vagy kellően megalapozott indokok alapján ésszerűen nem
követelhető meg, a munkavállalót köteles más munkakörbe helyezni.
Az említett irányelv 5. cikkének (3) bekezdése csak abban az esetben írja elő, hogy az érintett munkavállalónak a nemzeti
jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően mentesíteni kell a munkavégzés alól a biztonságának vagy egészségének védelméhez
szükséges teljes időszakra, ha az ilyen áthelyezés szintén lehetetlennek bizonyul (a C‑66/96. sz., Høj Pedersen és társai
ügyben 1998. november 19‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑7327. o.] 57. pontja, valamint a C‑471/08. sz. Parviainen‑ügyben
a jelen ítélettel azonos napon hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 32. pontja).
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban a Verwaltungsgerichtshof idézte a 92/85 irányelvnek a kockázatok értékelésére,
valamint az ilyen értékelést követő intézkedéshozatalra vonatkozó 4. és 5. cikkének rendelkezéseit, és feltette az ezen irányelv
11. cikkének 1. pontjára vonatkozó, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket, amely rendelkezés az említett 5. cikkre
utal vissza.
A Bíróság előtti tárgyalás során a Bíróság által feltett kérdésekre válaszul az osztrák kormány megerősítette, hogy az MSchG
3. §‑a (3) bekezdésének megfelelően tilos a várandós nőnek dolgoznia, ha a további munkavégzés veszélyezteti az ő vagy gyermeke
egészségét vagy életét. E kormány szerint a 30 vagy 35 évesnél idősebb várandós nők esetében gyakran alkalmazott rendelkezésről
van szó, amely lehetővé teszi a munka abbahagyását jóval hamarabb a rendes szülési szabadság kezdete előtt a komplikációk
elkerülése érdekében. Nem a munkavégzéssel összefüggő tilalomról van szó, hanem inkább a várandós nő személyes helyzetétől
és fizikai állapotától függő tilalomról.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak ellenőrzése, hogy az alapeljárás felperesét a terhessége alatt érte‑e a terhességével
összefüggő betegség vagy komplikációk, vagy hogy biztonságának vagy egészségének biztosítása érdekében mentesítették‑e a munkavégzés
alól a biztonságát, illetve az ő vagy gyermeke egészségét veszélyeztető esetleges munkahelyi kockázat miatt.
Meg kell azonban jegyezni, hogy mind a két esetben a munkavállaló mindenképpen azonos okból hagyja abba a munkát a terhesség
alatt, ami a várandós munkavállaló vagy gyermeke biztonságának vagy egészségének védelme. Ezenkívül a 92/85 irányelv 11. cikkének
1. pontja az irányelv egyetlen olyan rendelkezése, amely szabályozza azon jövedelmet, amelyre a várandós munkavállaló a terhesség
alatt jogosult.
Mivel egyrészt nem tűnik ki egyértelműen, hogy a 92/85 irányelv 11. cikke 1. pontjának a kérdést előterjesztő bíróság által
kért értelmezése egyáltalán nem függ össze az alapeljárás tárgyával vagy céljával, másrészt a Bíróság elég információval rendelkezik
ahhoz, hogy az ezen irányelv által megállapított szabályokat értelmezze az alapeljárás tárgyát képező helyzetre tekintettel,
a Bizottság állításával ellentétben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket e rendelkezés vonatkozásában nem
kell elfogadhatatlannak tekinteni.
Ilyen körülmények között az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a 92/85 irányelv 11. cikkének 1 pontjára vonatkozó részében
elfogadhatónak kell tekinteni.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

A első kérdésnek a 92/85 irányelv 11. cikke 1–3. pontjának közvetlen hatályára vonatkozó a) részéről
Első kérdésének a) részében a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 92/85 irányelv 11. cikke 1–3. pontjának
lehet‑e közvetlen hatálya, és keletkeztethet‑e magánszemélyek számára olyan jogokat, amelyekre hivatkozhatnak azon tagállammal
szemben, amely nem vagy nem megfelelően ültette át az irányelvet a nemzeti jogába, és amely jogokat a nemzeti bíróságok kötelesek
védelemben részesíteni.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint minden esetben, amikor valamely irányelv rendelkezései tartalmi szempontból
feltétlenek és kellően pontosak, arra a magánszemélyek a tagállami bíróságok előtt az állammal szemben hivatkozhatnak, ha
az irányelvet az állam határidőn belül elmulasztotta átültetni a nemzeti jogba, vagy ha azt nem megfelelően ültette át (lásd
többek között a 8/81. sz. Becker‑ügyben 1982. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 53. o.] 25. pontját; a C‑246/94‑C‑249/94. sz.,
Cooperativa Agricola Zootecnica S. Antonio és társai egyesített ügyekben 1996. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 1996.,
I‑4373. o.] 17. pontját, a C‑226/07. sz., Flughafen Köln/Bonn ügyben 2008. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5999. o.]
23. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Valamely uniós jogi rendelkezés akkor feltétlen, ha olyan kötelezettséget fogalmaz meg, amely nem tartalmaz feltételt, és
nem függ – a végrehajtásában vagy hatályában – az Unió intézményeinek vagy a tagállamoknak semmilyen jogi aktusától. Az ilyen
rendelkezés akkor kellően pontos ahhoz, hogy egy jogalany hivatkozhasson rá, és a bíróság alkalmazhassa, ha egyértelműen fogalmaz
meg valamely kötelezettséget (lásd a fent hivatkozott Cooperativa Agricola Zootecnica S. Antonio és társai egyesített ügyekben
hozott ítélet 19. pontját, valamint a C‑317/05. sz. Pohl‑Boskamp ügyben 2006. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑10611. o.]
41. pontját).
Márpedig a 92/85 irányelv 11. cikkének 1‑3. pontja megfelel ezen szempontoknak, mivel a tagállamoknak egyértelműen konkrét
eredménykötelezettséget ír elő, amely arra irányul, hogy a munkafeltételek módosítását, átmenetileg más munkakörbe helyezést
követően és a terhesség során az ugyanezen irányelv 5–7. cikkében említett távolmaradás időszakaiban, valamint az irányelv
8. cikkében említett szülési szabadság időszakában biztosítsa a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkaviszonyhoz
kapcsolódó jogait, valamint a díjazás védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz való jogosultságot.
A 92/85 irányelv 11. cikkének 1. pontja előírja, hogy az irányelv 5. cikkében említett helyzetben lévő várandós munkavállalókat
– akiknek a munkafeltételeit átmenetileg módosították, akiket átmenetileg más munkakörbe helyeztek, vagy végül mentesítettek
a munkavégzés alól − illetően e jövedelmet a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően kell biztosítani.
A 92/85 irányelv 11. cikke 1. pontjának pontosságát és feltétlen jellegét azonban nem érinti nemzeti a jogszabályra, illetve
gyakorlatra történő utalás. Ugyan e rendelkezés bizonyos mérlegelési mozgásteret hagy a tagállamok számára a végrehajtási
módozatok elfogadása során, e körülmény nem kérdőjelezi meg az említett rendelkezés pontos és feltétlen jellegét. Az ilyen
végrehajtás részletes szabályai semmiképpen sem vonatkozhatnak a 11. cikk 1. pontja által biztosított jog tartalmára, és így
nem köthetik feltételhez ezen jog fennállását, illetve nem korlátozhatják annak terjedelmét (lásd a fent hivatkozott Parviainen‑ügyben
hozott ítélet 55. pontját, és a 92/85 irányelv 10. cikkét illetően a C‑438/99. sz. Jiménez Melgar‑ügyben 2001. október 4‑én
hozott ítélet [EBHT 2001., I‑6915. o.] 33. és 34. pontját; analógia útján lásd szintén a C‑397/01‑C‑403/01. sz., Pfeiffer
és társai ügyben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8835. o.] 105. pontját, valamint a C‑268/06. sz. Impact‑ügyben
2008. április 15‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2483. o.] 67. pontját).
A 92/85 irányelv 11. cikkének 3. pontja azt is előírja az irányelv 8. cikkében említett, szülési szabadságon lévő munkavállalókra
vonatkozóan, hogy a hivatkozott 11. cikk 2. pontjának b) alpontjában említett ellátás akkor tekinthető megfelelőnek, ha legalább
azzal egyenértékű jövedelmet biztosít, amelyet az érintett munkavállaló tevékenységének egészségi okokból történő megszakítása
esetén kapna.
Mindazonáltal azon tény sem kérdőjelezheti meg a 92/85 irányelv 11. cikke 3. pontjának, illetve ugyanezen cikk 2. pontjának
pontos és feltétlen jellegét, hogy a 92/85 irányelv 11. cikke 3. pontjának értelmében ezen jövedelmek a nemzeti jogszabályok
szerint meghatározott esetleges maximum függvényében írhatók elő, ezért az ilyen ellátás összege tagállamonként eltérhet.
Mivel a szülési szabadságon lévő munkavállalóknak biztosítandó jövedelmeket a törvény határozza meg, az említett 11. cikk
3. pontjában előírt maximum alkalmazása nem befolyásolja ezen cikk 2. és 3. pontjának alkalmasságát arra, hogy azt valamely
bíróság az előtte lévő ügy tényállására alkalmazza, és az ebből következően nem fosztja meg e rendelkezés tartalmát a kellően
pontos jellegétől (lásd analógia útján a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 61. pontját).
A 92/85 irányelv 11. cikke 4. pontjának megfelelően a tagállamoknak hagyott azon lehetőséget illetően, hogy az e cikk 1. pontjában
és 2. pontja b) alpontjában említett díjazáshoz vagy ellátáshoz való jogosultságot függővé tegyék attól, hogy az érintett
munkavállaló megfelel‑e az ilyen juttatásokhoz való jogosultság nemzeti jogszabályok által meghatározott feltételeinek, meg
kell állapítani, hogy az ilyen jogosultság feltételei nem kérdőjelezik meg az említett 11. cikk 1–3. pontjában előírt minimális
védelmet, és azokat a bíróság mindenképpen felülvizsgálhatja.
Meg kell tehát állapítani, hogy a 92/85 irányelv 11. cikke 1–3. pontjának rendelkezései a közvetlen hatály kifejtéséhez szükséges
valamennyi feltételnek eleget tesznek.
Ilyen körülmények között az első kérdés a) részére az a válasz adandó, hogy a 92/85 irányelv 11. cikkének 1–3. pontja közvetlen
hatállyal bír, és magánszemélyek számára olyan jogokat keletkeztet, amelyekre hivatkozhatnak azon tagállammal szemben, amely
nem vagy nem megfelelően ültette át ezen irányelvet a nemzeti jogába, és amely jogokat a nemzeti bíróságok kötelesek védelemben
részesíteni.

Az első kérdésnek a készenléti díj kifizetéséhez való jogra vonatkozó b) és c) részéről
Első kérdésének b) és c) részében a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 92/85 irányelv 11. cikkének
1–3. pontja úgy értelmezendő‑e, hogy a várandós, illetve szülési szabadságon lévő munkavállalók esetében a munka abbahagyásának
ideje alatt vagy a munkavégzési tilalom ideje alatt a készenléti díjra való jogosultság továbbra is fennáll. E tekintetben
a kérdést előterjesztő bíróság többek között azt kérdezi, hogy az erre a kérdésre adandó választ befolyásolja‑e az a tény,
hogy az alapeljárásban szóban forgó nemzeti szabályozás előírja, hogy a terhesség vagy a szülési szabadság alatt a munkavégzés
alól mentesített várandós munkavállalónak azon átlagkeresetének megfelelő díjazáshoz van joga, amelyet a terhesség alatti
távolmaradását, valamint a szülési szabadsága kezdetét megelőző referencia‑időszak során kapott, a készenléti díj kivételével.
Nyomban pontosítani szükséges, hogy e kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság a várandós munkavállaló jövedelemhez való
jogának terjedelmét két külön időszakban vizsgálja, amelyek egyrészt a munka abbahagyásának a terhesség alatt bekövetkező
időszaka, másrészt pedig a szülési szabadságnak megfelelő, munkavégzési tilalomra vonatkozó időszak.
Arra a tényre tekintettel, hogy a 92/85 irányelv különböző rendelkezései szabályozzák e két időszakot, a kérdést előterjesztő
bíróság által feltett kérdésre külön kell válaszolni, aszerint hogy a munkavállalónak a terhesség vagy a szülési szabadság
alatti díjazáshoz való jogosultságára vonatkozik.
A terhesség alatt a biztonságra vagy az egészségre vonatkozó kockázatok miatt a munkavégzés alól mentesített várandós munkavállaló
készenléti díjhoz való jogáról
A 92/85 irányelv 11. cikke 1. pontjából kiderül, hogy az irányelv 5–7. cikkében említett esetekben a várandós, a gyermekágyas
vagy szoptató munkavállalóknak a munkaviszonyhoz kapcsolódó jogait, köztük a díjazás védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz
való jogosultságot, a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően kell biztosítani.
Eltérően a 92/85 irányelv 5. cikke (1) és (2) bekezdésében említett várandós munkavállalóktól, akik ténylegesen folytatják
a munkát, és teljesítik a munkáltatójuk által rájuk bízott szolgálatokat, az e cikk (3) bekezdésében említett várandós munkavállaló
mentesül a munkavégzés alól a biztonságának, valamint egészségének – gyermeke biztonságát és egészségét is beleértve – védelméhez
szükséges időszakban.
Ezáltal a 92/85 irányelv 5. cikkében említett valamennyi védelmi intézkedésre nem a várandós munkavállaló kérelmére, hanem
a terhessége miatt kerül sor. A védelmi intézkedések a kockázatok értékeléséből, és az ezen 5. cikk, valamint a vonatkozó
nemzeti jogi rendelkezések által előírt jogi tilalomból következnek, és az ezen munkavállaló vagy gyermeke biztonságára vagy
egészségére irányuló bármely veszély elkerülésére vonatkoznak. Ezért bár az ugyanazen irányelv 4. cikke alapján a munkáltató
által elvégzendő kockázatértékelés eredménye az említett 5. cikk alkalmazandó bekezdése szerint eltérőnek mutatkozik, az ezen
irányelv által az ugyanezen cikkben említett várandós munkavállalók tekintetében követett védelmi célkitűzés változatlan marad.
Továbbá amint e cikk szövegéből kitűnik, a munkáltató feladata tiszteletben tartani egyrészt azt a kifejezett előírást, hogy
meg kell hozni az e cikk által előírt védelmi intézkedéseket, másrészt az ezen előírást szabályozó feltételeket.
A 92/85 irányelv 11. cikke 1. pontja szövegének, valamint a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók biztonságának
és egészségének védelmére vonatkozóan ezen irányelv által követett célkitűzés vizsgálata feltárja, hogy valamely várandós
munkavállaló – mint az alapeljárás felperese – aki ideiglenesen mentesül a munkavégzés alól, és akinek az e mentesítést megelőző
időszakra vonatkozó díjazása alapfizetésből, bizonyos pótlékokból és a munkarendben meghatározott rendes munkaidőn kívül végzett
túlórákért járó készenléti díjból áll, ezen rendelkezés alapján nem jogosult ilyen díj folyósítására.
Mindenekelőtt még ha a készenléti díj – mivel munkaviszonyon alapszik – az EK 141. cikk értelmében díjazásnak minősül is,
a 92/85 irányelv 11. cikkének 1. pontja az irányelv elfogadásának idején létező nyelvi változatok többségében általában a
díjazás, és nem az érintett munkavállaló díjazásának védelmére hivatkozik.
Ezenkívül ezen irányelv 11. cikkének 4. pontja szerint a tagállamok az ugyanezen cikk 1. pontjában említett díjazáshoz vagy
ellátáshoz való jogosultságot függővé tehetik attól, hogy az érintett munkavállaló megfelel‑e az ilyen ellátáshoz való jogosultság
nemzeti jogszabályok által megállapított feltételeinek.
Továbbá a Bíróság már megállapította, hogy az elvégzett feladatok jellegével és elvégzésük feltételeivel összefüggő bizonyos
ténybeli elemek adott esetben olyan objektív és a nemen alapuló bármely hátrányos megkülönböztetéstől mentes tényezőknek tekinthetők,
amelyek alkalmasak arra, hogy különböző munkavállalói csoportok közötti esetleges díjazásbeli különbségeket igazoljanak (lásd
ebben az értelemben az EK 141. cikkel összefüggésben a C‑236/98. sz. JämO‑ügyben 2000. március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2000.,
I‑2189. o.] 52. pontját).
Márpedig az alapügyben a Bíróság rendelkezésére álló információk szerint a készenléti díjat a munkavállalóknak a túlórák alatt
teljesített szolgálat időtartama és az érintett munkavállaló e szolgálat alatti átlagos igénybevétele függvényében folyósítják.
Tény, hogy a terhesség alatt bekövetkező munkavégzési tilalom időszaka alatt a várandós munkavállaló nem teljesít az ezen
díj folyósítására jogosító szolgálatot.
Amint a Bíróság megállapította a fent hivatkozott Parviainen‑ügyben hozott ítélet 49. és 61. pontjában, a terhessége alatt
és amiatt a 92/85 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése alapján átmenetileg más munkakörbe helyezett várandós munkavállalót illetően
a tagállamok és adott esetben a szociális partnerek az irányelv 11. cikkének 1. pontja értelmében nem kötelesek fenntartani
az említett átmeneti beosztás ideje alatt a díjazás azon elemeit, illetve azon pótlékokat, amelyek bizonyos külön feladatoknak
a várandós munkavállaló által különleges körülmények között történő elvégzésétől függnek, és amelyek alapvetően az e feladatellátással
összefüggő hátrányok ellensúlyozását célozzák. Ugyanez a helyzet az említett irányelv 5. cikkének (3) bekezdése és az azzal
kapcsolatos nemzeti jogi rendelkezések alapján a munkavégzés alól mentesített várandós munkavállaló esetében.
Végül a 92/85 irányelv 11. cikkének 1. pontja kifejezetten utal a nemzeti jogszabályokra, illetve gyakorlatra.
Amint kiderül a jelen ítélet 48. pontjából, az említett rendelkezés bizonyos mérlegelési mozgásteret enged a tagállamoknak
a 92/85 irányelv 5. cikkének (3) bekezdésében említett várandós munkavállalók jövedelemhez való joga gyakorlása és alkalmazása
feltételeinek meghatározása során. A tagállamok feladata tehát, hogy meghatározzák az említett jog alkalmazásának részletes
szabályait, ugyanakkor semmilyen feltételtől nem tehetik függővé magát e jog keletkezését, amely közvetlenül ezen irányelvből
és a várandós munkavállaló valamint munkáltatója közötti munkaviszonyból ered (lásd analógia útján a C‑173/99. sz. BECTU‑ügyben
2001. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4881. o.] 53. pontját és a fent hivatkozott Parviainen‑ügyben hozott ítélet
55. pontját).
A tagállamok és adott esetben a szociális partnerek által e mérlegelési mozgástér gyakorlása azon jövedelem meghatározása
során, amelyre a terhessége alatt és amiatt a munkavégzés alól átmenetileg mentesített várandós munkavállaló jogosult, egyrészt
nem sértheti a várandós munkavállalók biztonságának és egészségének védelmére vonatkozó, a 92/85 irányelv által követett célkitűzést,
másrészt pedig nem hagyhatja figyelmen kívül azt a tényt, hogy e mentesítés olyan végső védelmi intézkedésnek minősül, amely
kizárólag akkor kötelező, ha az átmenetileg más munkakörbe helyezés technikai, illetve más objektív okból nem valósítható
meg, vagy kellően megalapozott indokok alapján ésszerűen nem követelhető meg.
Ugyanis amint kitűnik a 92/85 irányelv tizenhatodik preambulumbekezdéséből, a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók
egészségének védelmét érintő munkaszervezés érdekében hozott intézkedések hatástalanok lennének a munkaviszonyhoz kapcsolódó
jogok védelme nélkül, beleértve a díjazás védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz való jogosultság biztosítását.
Az ezen irányelv 5. cikkének (3) bekezdése alapján a munkavégzés alól végső soron mentesített várandós munkavállalókat illetően
a tagállamok és adott esetben a szociális partnerek megfelelő ellátás, díjazás vagy a kettő kombinációjának formájában jövedelmet
biztosíthatnak, de az ezzel kapcsolatban végzett választásuk és a jövedelem megállapított szintje nem sértheti az említett
hatékony érvényesülést.
Nyilvánvaló, hogy a 92/85 irányelv hatékony érvényesülése és az általa követett célkitűzések nem lennének biztosíthatók, ha
a csökkentett jövedelemszint ezen irányelv 11. cikkének 1. pontja alapján történő megállapítása miatt a munkáltató az irányelv
5. cikkének (3) bekezdését alkalmazhatná azon vagyoni kár csökkentése érdekében, amely őt a várandós munkavállaló terhesség
alatti távolmaradása miatt esetleg érné.
Amikor a tagállamok és adott esetben a szociális partnerek a 92/85 irányelv 11. cikke 1. pontjának megfelelően azt választják,
hogy a munkavégzés alól mentesített várandós munkavállalónak, illetve akinek ezen irányelv 5. cikkének (3) bekezdése alapján
tilos dolgoznia, díjazás, megfelelő ellátás vagy a kettő kombinációjának formájában biztosítanak jövedelmet, e jövedelemnek
mindenképpen e munkavállaló havi alapbéréből, valamint a díjazása azon elemeiből és azon pótlékaiból kell állnia, amelyek
szakmai beosztásához kapcsolódnak – amely szakmai beosztást semmiképpen nem érinthet a munkavégzés alóli e mentesítés –, mint
például a vezetői beosztásához, a szolgálati idejéhez és a szakmai képesítéséhez kapcsolódó pótlékok (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott Parviainen‑ügyben hozott ítélet 60. pontját).
A 92/85 irányelv 11. cikke 1. pontjának bármilyen más értelmezése az irányelv 5. cikkében említett várandós munkavállalók
jövedelemhez való jogát illetően sértené az irányelv hatékony érvényesülését és lényegének jelentős részétől fosztaná meg
ezen irányelvet.
A Bíróság rendelkezésére bocsátott iratokból kitűnik, hogy azon díjazást, amelyre a terhessége alatt az MSchG 3. §‑ának (3) bekezdése
alapján munkavégzési tilalom alatt álló várandós munkavállaló jogosult, e törvény 14. §‑a (1) és (2) bekezdése alapján kell
kiszámolni. E rendelkezések szerint a várandós munkavállalót a munkavégzési tilalmat megelőző utolsó tizenhárom hét során
kapott átlagkeresetének megfelelő díjazás illeti meg. Ezen átlagdíjazás kiszámítása során nem veszik azonban figyelembe azt
a készenléti díjat, amelyre a munkavállaló ezen referencia‑időszakban volt jogosult.
A jelen ítélet 60–67. pontjában kifejtett okokból a készenléti díjnak azon díjazásból való kizárása, amelyre a terhessége
alatt a munkavégzés alól átmenetileg mentesített várandós munkavállalónak joga van igényelni, nem tekinthető a 92/85 irányelv
11. cikkének 1. pontjával ellentétesnek.
Az előzőekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróságnak az a válasz adandó, hogy a 92/85 irányelv 11. cikkének 1. pontját
úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely szerint a terhessége miatt a munkavégzés alól
átmenetileg mentesített várandós munkavállalónak azon átlagkeresetének megfelelő díjazáshoz van joga, amelyet a terhessége
kezdetét megelőző referencia‑időszak során kapott, a készenléti díj kivételével.
A szülési szabadságon lévő munkavállaló készenléti díjhoz való jogáról
A kérdést előterjesztő bíróság azt is tudni szeretné, hogy a 92/85 irányelv 11. cikke 2. és 3. pontja úgy értelmezendő‑e,
hogy azzal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely szerint a szülési szabadságon lévő munkavállalónak azon átlagkeresetének
megfelelő díjazáshoz van joga, amelyet az említett szabadság kezdetét megelőző referencia‑időszak során kapott, a készenléti
díj kivételével.
Amint kitűnik a jelen ítélet 61. és 64. pontjából, a készenléti díj – mivel munkaviszonyon alapszik, és a túlórák alatt teljesített
szolgálat időtartama és az érintett munkavállaló e szolgálat alatti átlagos igénybevétele függvényében kerül a munkavállalónak
folyósításra – az EK 141. cikkben szereplő díjazásfogalom hatálya alá tartozik.
Ebből azonban nem következik, hogy a szülési szabadság miatt nem dolgozó munkavállaló a 92/85 irányelv 11. cikkének 2. és
3. pontja alapján jogosult mindazon pótlékokra és juttatásokra, amelyeket havonta kap, ha dolgozik, és teljesíti a munkáltatója
által rábízott szolgálatokat.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis a nemzeti jogszabályok által előírt szülési szabadságon lévő munkavállalók
különleges helyzetben vannak, amely különleges védelmüket teszi szükségessé, de amely nem hasonlítható azon férfiak vagy azon
nők helyzetéhez, akik munkakörüket ténylegesen be is töltik, vagy akik betegszabadságon vannak (lásd ebben az értelemben a
C‑342/93. sz., Gillespie és társai ügyben 1996. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑475. o.] 17. pontját, a C‑411/96. sz.,
Boyle és társai ügyben 1998. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑6401. o.] 40. pontját, valamint a fent hivatkozott
Alabaster‑ügyben hozott ítélet 46. pontját).
A szülési szabadság, amelyben a munkavállaló részesül, célja egyrészt a nő terhessége alatti, majd azt követő biológiai állapota
védelmének, másrészt a terhességet és a szülést követő időszakban az anya és a gyermek közötti sajátos kapcsolat védelmének
biztosítása (lásd a 184/83. sz. Hofmann‑ügyben 1984. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 3047. o.] 25. pontját, a C‑136/95. sz.
Thibault-ügyben 1998. április 30‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I-2011. o.] 25. pontját, valamint a fent hivatkozott Boyle
és társai ügyben hozott ítélet 41. pontját).
Ilyen körülmények között a munkavállalók nem hivatkozhatnak sikerrel az EK 141. cikkének vagy a 92/85 irányelv 11. cikke 2.
és 3. pontjának rendelkezéseire annak követelése érdekében, hogy a szülési szabadságuk alatt fenntartsák a teljes díjazásukat,
mintha a többi munkavállalóhoz hasonlóan ténylegesen betöltenék a munkakörüket (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
Gillespie és társai ügyben hozott ítélet 20. pontját, valamint a fent hivatkozott Alabaster‑ügyben hozott ítélet 46. pontját).
Amint kitűnik a 92/85 irányelvből és a Bíróság e területre vonatkozó ítélkezési gyakorlatából, az uniós jogalkotó azt kívánta
biztosítani, hogy a munkavállaló a szülési szabadsága alatt olyan összegű jövedelemhez jusson, amely legalább egyenértékű
azon ellátás összegével, amelyet a nemzeti társadalombiztosítási jogszabályok a munkavállaló tevékenységének egészségi okokból
történő megszakítása esetére írnak elő (a fent hivatkozott Boyle és társai ügyben hozott ítélet 32. pontja).
Az ilyen szintű jövedelmet a munkavállalók számára szülési szabadságuk ideje alatt attól függetlenül biztosítani kell, hogy
e jövedelmet a 92/85 irányelv 11. cikke 2. pontja b) alpontjának megfelelően akár ellátás, akár díjazás, akár a kettő kombinációja
formájában folyósítják (a fent hivatkozott Boyle és társai ügyben hozott ítélet 33. pontja, valamint a fent hivatkozott Lewen‑ügyben
hozott ítélet 22. pontja).
Az irányelv 11. cikke 2. és 3. pontjának megfelelően a munkáltatónak a szülési szabadság alatt biztosítania kell a díjazás
védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz való jogosultságot, mivel a munkavállalóknak az ilyen szabadság alatt garantált jövedelemnek,
ha ellátás, díjazás, vagy adott esetben a kettő kombinációjának formájában folyósítják, az említett 3. pont értelmében megfelelőnek
kell lennie (lásd a fent hivatkozott Boyle és társai ügyben hozott ítélet 34. pontját).
Ha a munkavállaló nem dolgozik, mert szülési szabadságon van, a 92/85 irányelv 11. cikkének 2. és 3. pontja által megkövetelt
minimális védelem nem vonja tehát maga után az érdekelt teljes díjazásának fenntartását, sem készenléti díj fizetését.
Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság mégis azon hatást vizsgálja, amelyet a szülési szabadságon lévő munkavállaló
díjazáshoz való jogára gyakorolhat azon tény, hogy a tagállam előírja e munkavállaló azon átlagkeresetének megfelelő díjazáshoz
való jogát, amelyet a szülési szabadsága kezdetét megelőző referencia‑időszak során kapott, a készenléti díj kivételével.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 92/85 irányelv 11. cikkének 2. és 3. pontja csak minimális védelmet ír elő az
ezen irányelv 8. cikke alapján a szülési szabadságuk alatt a munkavégzés alól mentesített várandós munkavállalók jövedelemhez
való jogát illetően. Az irányelv semelyik rendelkezése sem akadályozza meg a tagállamokat vagy adott esetben a szociális partnereket
abban, hogy előírják a díjazás valamennyi elemének, és valamennyi pótléknak – a készenléti díjat is beleértve – a fenntartását,
amelyekre a várandós munkavállaló a terhessége és a szülési szabadsága előtt jogosult volt.
A 92/85 irányelv ugyanis, amelyet az EK‑Szerződés 118a. cikkének (az EK‑Szerződés 117–120. cikkének helyébe az EK 136–EK 143. cikk
lépett) megfelelően fogadtak el, amint kitűnik az EK 137. cikk (4) bekezdéséből, nem akadályozhatja a tagállamokat abban,
hogy szigorúbb védintézkedéseket tartsanak fenn vagy vezessenek be, feltéve hogy azok e Szerződés rendelkezéseivel összeegyeztethetők
(lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Jiménez Melgar ügyben hozott ítélet 37. pontját).
Mivel az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás által előírt díjazási rendszer a szülési szabadságon lévő
munkavállalóknak kedvezőbb védelmi intézkedést jelent, mint amelyet a 92/85 irányelv megkövetel, a díjazás egyes elemeinek
az e szabadság alatt járó jövedelem számításából való kizárása nem tekinthető ezen irányelv 11. cikkének 2. és 3. pontjával
ellentétesnek.
Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróságnak az a válasz adandó, hogy a 92/85 irányelv 11. cikkének 2. és 3. pontját
úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely szerint a szülési szabadságon lévő munkavállalónak
azon átlagkeresetének megfelelő díjazáshoz van joga, amelyet az említett szabadság kezdetét megelőző referencia‑időszak során
kapott, a készenléti díj kivételével.

A közvetlen hatály hiányának következményeire vonatkozó második kérdésről
E kérdésével az előterjesztő bíróság azt szeretné tudni, hogy abban az esetben, ha a 92/85 irányelv 11. cikke 2. és 3. pontjának
rendelkezései nem bírnak közvetlen hatállyal, azokat úgy kell‑e átültetniük a tagállamoknak, hogy az a munkavállaló, aki a
várandós, illetve szülési szabadságon lévő nőkre vonatkozó munkavégzési tilalom ideje alatt már nem teljesít készenléti szolgálatot,
továbbra is jogosult az ilyen szolgálatoknak megfelelő díj további folyósításához.
Figyelemmel az első kérdés a) részére adott válaszra, a második kérdésre nem szükséges válaszolni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések
bevezetéséről (tizedik egyedi irányelv a 89/391/EGK irányelv 16. cikke (1) bekezdésének értelmében) szóló, 1992. október 19‑i
92/85/EGK tanácsi irányelv 11.

cikkének 1–3.pontja közvetlen hatállyal bír, és magánszemélyek számára olyan jogokat keletkeztet, amelyekre hivatkozhatnak
azon tagállammal szemben, amely nem vagy nem megfelelően ültette át ezen irányelvet a nemzeti jogába, és amely jogokat a nemzeti
bíróságok kötelesek védelemben részesíteni.
2)
A 92/85 irányelv 11. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely szerint
a terhessége miatt a munkavégzés alól átmenetileg mentesített várandós munkavállalónak azon átlagkeresetének megfelelő díjazáshoz
van joga, amelyet a terhessége kezdetét megelőző referencia‑időszak során kapott, a készenléti díj kivételével.
3)
A 92/85 irányelv 11. cikkének 2. és 3. pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely
szerint a szülési szabadságon lévő munkavállalónak azon átlagkeresetének megfelelő díjazáshoz van joga, amelyet az említett
szabadság kezdetét megelőző referencia‑időszak során kapott, a készenléti díj kivételével.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.