CELEX: 62002CJ0103
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 75/442/EEK un Direktīva 91/689/EEK
Atkritumu daudzuma jēdziens
Atbrīvojums no prasības attiecībā uz atļaujām

Ar prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pieņemot 1998. gada 5. februāra dekrētu "Par nebīstamo
atkritumu identifikāciju, uz ko attiecas vienkāršotas reģenerācijas procedūras 1997. gada 5. februāra likumdošanas dekrēta
Nr. 22 31. un 33. panta nozīmē", kas,
–        pārkāpjot 10. pantu un 11. panta 1. punkta otro daļu Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem (OV L 194,
39. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK (OV L 78, 32. lpp., turpmāk tekstā –
“Direktīva 75/442”), ļauj attiecībā uz uzņēmumiem, kuri reģenerē nebīstamos atkritumus, piemērot atbrīvojumus no prasības
attiecībā uz atļaujām; lai piemērotu šos atbrīvojumus, nav jāizpilda ne 1) nosacījumi par iepriekšēju maksimālā atkritumu
daudzuma noteikšanu, ne 2) Direktīvas 75/442 4. pantā paredzētie nosacījumi par atkritumu daudzumu, kurus apglabājot, uzņēmumiem
piemēro atbrīvojumus no atļaujām,
–        pārkāpjot Direktīvas 75/442 11. panta 1. punkta otro daļu, precīzi nenosaka atkritumu veidus, attiecībā uz kuriem piemēro
atbrīvojumus no atļaujām, un tādējādi pārkāpjot arī Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīvas 91/689/EEK par bīstamajiem
atkritumiem (OV L 377, 20. lpp.) 3. pantu, dažos gadījumos ļauj uzņēmumiem, kuri reģenerē atsevišķus bīstamo atkritumu veidus,
piemērot atbrīvojumus no minētās prasības, pamatojoties uz mazāk stingriem kritērijiem, kas paredzēti attiecībā uz nebīstamajiem
atkritumiem, attiecīgā dekrēta nepietiekamās skaidrības un nepietiekamās precizitātes dēļ,
–        pārkāpjot Direktīvas 75/442 9. un 11. pantu saistībā ar 1. panta e) un f) punktu un Direktīvas II A un II B pielikumu, kuros
grozījumi izdarīti ar Komisijas 1996. gada 24. maija Lēmumu 96/350/EK (OV L 135, 32. lpp.), definē atsevišķas apglabāšanas
darbības kā “vides reģenerācijas” darbības, tā pieļaujot, ka uzņēmumiem, kas veic citas apglabāšanas darbības, izņemot savu
atkritumu apglabāšanu to rašanās vietā, var piemērot atbrīvojumu no prasības attiecībā uz atļaujām tieši tāpēc, ka tie veic
reģenerācijas darbības,
Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 75/442 1., 9., 10. un 11. pants, kā arī Direktīvas 91/689
3. pants.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīva 75/442
Direktīvas 75/442 mērķis ir nodrošināt atkritumu apglabāšanu un reģenerāciju, kā arī sekmēt pasākumu pieņemšanu nolūkā ierobežot
atkritumu rašanos, jo īpaši veicinot bezatkritumu tehnoloģiju un otrreiz pārstrādājamu un atkārtoti izmantojamu produktu ražošanu.
Minētās direktīvas 1. pantā ir īpaši definēti jēdzieni “atkritumi”, “apglabāšana” un “reģenerācija”.
Šīs direktīvas 4. pants nosaka:
“Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu, neapdraudot cilvēku veselību
un neizmantojot metodes vai darbības, kas varētu radīt kaitējumu videi un, jo īpaši
–        neapdraudot ūdeņus, gaisu, augsni, augus un dzīvniekus,
–        neradot traucējošus trokšņus un smakas,
–        neradot negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām.
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu atkritumu izmešanu, izgāšanu un nekontrolētu apglabāšanu.”
Direktīvas 75/442 9. līdz 11. pants paredz gadījumus, kad atkritumu apglabāšanas vai reģenerācijas darbībām ir vajadzīga kompetentās
iestādes atļauja. Šīs darbības ir noteiktas attiecīgi minētās Direktīvas II A un II B pielikumā, kuros grozījumi izdarīti
ar Lēmumu 96/350.
Direktīvas 75/442 9. panta 1. punkts paredz, ka, lai īstenotu minētās Direktīvas 4. pantu, jebkuram uzņēmumam, kas nodarbojas
ar tās pašas direktīvas II A pielikumā minētajām apglabāšanas darbībām, ir jāsaņem kompetentās iestādes atļauja.
“Šāda atļauja attiecas uz
–        atkritumu veidiem un daudzumiem,
–        tehniskajām prasībām,
–        vajadzīgajiem drošības pasākumiem,
–        apglabāšanas vietu,
–        apstrādes metodi.”
Direktīvas 75/442 9. panta 2. punkts ir šāds:
“Atļaujas var piešķirt uz noteiktu laika posmu, tās var būt atjaunojamas, tajās var paredzēt nosacījumus un pienākumus vai,
ja iecerētā apglabāšanas metode no vides aizsardzības viedokļa nav pieņemama, atļauju var nepiešķirt.”
Šīs Direktīvas 10. pants attiecībā uz II B pielikumā paredzētajām reģenerācijas darbībām nosaka:
“Lai piemērotu 4. pantu, jebkuram uzņēmumam, kas veic II B pielikumā paredzētās darbības, jāsaņem atļauja.”
Minētās Direktīvas 11. pantā ir paredzēta iespēja piemērot atbrīvojumus no atļaujām; tas ir attiecināms uz visiem atkritumiem,
izņemot bīstamos atkritumus, uz kuriem attiecas īpaši noteikumi:
“1.      [..] var izdarīt šādus izņēmumus [piemērot šādus atbrīvojumus] no 9. un 10. pantā paredzētajām atļaujām
a)      uzņēmumi, kas apglabā savus atkritumus to rašanās vietā,
un
b)      uzņēmumi, kas veic atkritumu reģenerāciju.
Šos izņēmumus piemēro tikai tad, ja
–        kompetentās iestādes ir paredzējušas vispārīgus noteikums katram darbības veidam, paredzot atkritumu daudzumus, veidus un
nosacījumus, ar kādiem konkrēto darbību var veikt, nepiemērojot prasības attiecībā uz atļaujām,
un
–        atkritumu veids un daudzums un reģenerācijas un apglabāšanas metodes ir tādas, kas atbilst 4. pantā noteiktajām prasībām.
2.      Pirmajā [1.] punktā minēto uzņēmumu reģistrāciju veic kompetentās iestādes.
3.      Dalībvalstis informē Komisiju par vispārējiem noteikumiem, kas pieņemti saskaņā ar 1. punktu.”
Direktīva 91/689
Direktīvas 91/689 par bīstamajiem atkritumiem 3. panta 1. un 2. punkts paredz:
“1.      Atkāpe, kas minēta Direktīvas 75/442/EEK 11. panta 1. punkta a) apakšpunktā attiecībā uz atļaujām, kas jāsaņem uzņēmumiem,
kuri veic savu atkritumu apglabāšanu, nav attiecināma uz tiem bīstamajiem atkritumiem, uz ko attiecas šī direktīva.
2.      Saskaņā ar Direktīvas 75/442/EEK 11. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalībvalsts var nepiemērot minētās direktīvas 10. pantu
attiecībā uz uzņēmumiem, kas reģenerē atkritumus, uz ko attiecas šī direktīva:
–        ja dalībvalsts paredz vispārējus noteikumus, kuros ir uzskaitīti atkritumu veidi un daudzumi, kā arī paredzēti īpaši nosacījumi
(atkritumos esošo bīstamo vielu satura robežvērtības, emisijas robežvērtības, darbības veidi) un citas prasības, kas vajadzīgas,
lai veiktu dažādu veidu reģenerāciju,
–        ja atkritumu daudzums vai reģenerācijas metodes nodrošina Direktīvas 75/442/EEK 4. pantā paredzēto prasību izpildi.”

Valsts tiesiskais regulējums

Ministero dell’Ambiente
[Vides ministrijas] 1998. gada 5. februāra dekrēts "Par nebīstamo atkritumu identifikāciju, uz ko attiecas vienkāršotas reģenerācijas
procedūras 1997. gada 5. februāra likumdošanas dekrēta Nr. 22 31. un 33. panta nozīmē" (
GURI
Nr. 88, 1998. gada 16. aprīļa parastais Pielikums Nr. 72; turpmāk tekstā – “Dekrēts”), transponē Direktīvu 91/156 un Direktīvu 91/689
valsts tiesību sistēmā.
Minētā dekrēta 5. panta 1. punkts, kura nosaukums ir “Vides reģenerācija”, paredz:
“Vides reģenerācijas darbības, kas definētas 1. pielikumā, ietver noplicināto platību atjaunošanu ražošanas vai sabiedriskiem
nolūkiem, veicot morfoloģiskās pārveidošanas pasākumus.”
Tā paša dekrēta 7. pants, kura nosaukums ir “Daudzumi”, ir šāds:
“1.      Neskarot īpašus noteikumus, kas paredzēti pielikumos, maksimālos gada daudzumus atkritumiem, kurus var izmantot reģenerācijas
darbībās, ko reglamentē šis Dekrēts, nosaka pēc tās iekārtas jaudas gadā, ar kuru veic šo darbību, pēc iespējamās izejvielu
izmantošanas un raugoties, lai darbība nekādi neapdraudētu cilvēku veselību un dabas vidi.
[..]
2.      Attiecībā uz enerģētiskās reģenerācijas darbībām, kas paredzētas 2. pielikumā, maksimālo atkritumu daudzumu nosaka, ņemot
vērā atkritumu siltumspēju, tās iekārtas nominālo siltuma jaudu, kurā veic enerģētiskās reģenerācijas darbību, un katras reģenerācijas
iekārtas paredzamo kalpošanas ilgumu.
3.      Gada daudzumi atkritumiem, kas paredzēti reģenerācijai, ir jānorāda paziņojumā par darbības sākšanu, pievienojot norādi par
šajā pantā paredzēto nosacījumu ievērošanu.”

Pirmstiesas procedūra
Ar 2000. gada 28. februāra brīdinājuma vēstuli Komisija informēja Itālijas iestādes, ka, pieņemot Dekrētu, Itālijas Republika
nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 75/442 1., 9., 10. un 11. pants, kā arī Direktīvas 91/689 3. pants.
Saskaņā ar EKL 226. pantu Komisija lūdza Itālijas iestādēm, lai tās divos mēnešos pēc brīdinājuma vēstules saņemšanas dienas
nosūtītu Komisijai savus iespējamos apsvērumus.
Minētās iestādes atbildēja ar divām – 2000. gada 3. un 26. maija – vēstulēm.
Uzskatot Itālijas iestāžu sniegtās atbildes atsevišķos jautājumos par neapmierinošām, Komisija 2001. gada 11. aprīlī nosūtīja
Itālijas valdībai argumentētu atzinumu, kurā aicināja to veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai divos mēnešos pēc argumentētā
atzinuma paziņošanas būtu izpildītas tajā ietvertās prasības.
Itālijas iestādes atbildēja ar 2001. gada 17. augusta vēstuli.
Tā kā Komisija nebija apmierināta ar atbildi, tā nolēma celt šo prasību.

Par pirmo iebildumu: maksimālie daudzumi atkritumiem, attiecībā uz kuriem var piemērot atbrīvojumu no prasības attiecībā uz
atļaujām

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Dekrēta 7. pants pārkāpj Direktīvas 75/442 11. pantu, jo tas nenosaka maksimālo reģenerācijai paredzēto
atkritumu daudzumu, kam var piemērot atbrīvojumu no prasības attiecībā uz atļaujām, bet – tieši pretēji – paredz relatīvu
daudzumu, kas atkarīgs no katras attiecīgās iekārtas apstrādes jaudas gadā.
Itālijas Republikas veiktā interpretācija būtu pretrunā cilvēku veselības un dabas vides aizsardzības mērķim, kas paredzēts
Direktīvas 75/442 4. pantā, ļaujot reģenerācijas uzņēmumiem piemērot atbrīvojumu no prasības attiecībā uz atļaujām, pat ja
tie apstrādā ievērojamus atkritumu daudzumus. Šādas pieejas rezultātā parastā atļaujas pieteikuma procedūra zaudētu jebkādu
praktisko pielietojumu.
Itālijas valdība, savukārt, apgalvo, ka dalībvalstīm nav pienākuma noteikt absolūtos maksimālos daudzumus. Direktīvas 75/442
11. pantā uz to nav nekādas noteiktas norādes.
Gluži pretēji – minētā valdība apgalvo, ka saskaņā ar norādītā 11. panta 1. punkta otro daļu, lai gūtu labumu no izņēmuma,
pietiek izpildīt vienu no abiem nosacījumiem, kas ietverti attiecīgi minētās daļas pirmajā un otrajā ievilkumā. Atbilstoši
otrajam nosacījumam, dalībvalstīm ir jādefinē vai nu attiecīgie atkritumu veidi, vai daudzumi, lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas
cilvēku veselības un dabas vides aizsardzības prasības, kas paredzētas Direktīvas 75/442 4. pantā. Vārds “vai”, kas ietverts
frāzē “atkritumu veids [vai] daudzums” pamato šo analīzi.
Tiklīdz šis nosacījums ir izpildīts, tādējādi ievērojot minētās Direktīvas 4. pantā paredzētās prasības, vairs nav jāizpilda
pirmais nosacījums, kas paredzēts tās pašas direktīvas 11. panta 1. punkta otrās daļas pirmajā ievilkumā. Šiem diviem nosacījumiem
atbilst divi dažādi skaitļi, un tādēļ šie gadījumi ir uzskatāmi par alternatīvām, ko dalībvalstis piemēro pēc izvēles, un
nevis par kumulatīviem nosacījumiem.
Itālijas valdība uzsver, ka Dekrēta noteikumi kopumā un jo īpaši noteikumi par atkritumu relatīvo maksimālo daudzumu noteikšanu
paredz paaugstinātu dabas vides aizsardzības standartu un labāk atbilst šim mērķim nekā absolūta maksimālā daudzuma noteikšana.
Pēc šīs valdības uzskatiem, lieljaudas iekārtu nespēja reģenerēt atkritumus, kas pārsniedz konkrētu absolūto daudzumu, un
pienākums tos apglabāt pat būtu pretrunā Direktīvas 75/442 vispārējiem principiem.

Tiesas vērtējums
Lai noteiktu, vai Itālijas Republika ir pareizi piemērojusi Direktīvu 75/442, ir jāpārbauda, vai šī direktīva liek dalībvalstīm
noteikt absolūtos maksimālos reģenerējamo atkritumu daudzumus, attiecībā uz kuriem var piemērot atbrīvojumu no atļaujām, vai
arī ir jāpārbauda, vai dalībvalstis drīkst paredzēt relatīvus daudzumus, kas atkarīgi no katras attiecīgās iekārtas apstrādes
jaudas. Šajā sakarā ir jāaplūko pats Direktīvas 75/442 11. panta 1. punkta otrās daļas teksts.
Pirmkārt, no šīs normas formulējuma izriet, ka izņēmums no prasības attiecībā uz atļaujām ir piemērojams ar noteikumu, ka
ir izpildīti abi nosacījumi. Tā kā pirms katra no šiem nosacījumiem ir viens ievilkums un abi nosacījumi ir savienoti ar saikli
“un”, nav ne mazāko šaubu, ka abi nosacījumi ir kumulatīvi, nevis alternatīvi, pretēji tam, ko apgalvo Itālijas valdība.
Pēc tam ir jānosaka, cik plašs ir pienākums noteikt daudzumu, kas paredzēts pirmajā nosacījumā, jo tas dalībvalstīm ir tikpat
saistošs kā otrais nosacījums.
Šis pirmais nosacījums nepārprotami nosaka, ka kompetentās iestādes katram darbības veidam paredz noteikumus, nosakot “atkritumu
daudzumus, veidus un nosacījumus”, ar kādiem konkrēto darbību var veikt, piemērojot atbrīvojumu no atļaujām.
Kaut arī nav noteikti lietoti vārdi “absolūtie maksimālie daudzumi”, no paša noteikuma formulējuma izriet, ka daudzuma jēdziens
norāda uz maksimālo daudzumu, kas piemērojams katram atkritumu veidam, kuru pārsniedzot, reģenerācijas darbībām nepiemēro
atbrīvojumu, bet ir vajadzīga atļauja.
Turklāt Direktīvas 75/442 struktūra kopumā liecina par labu šādai interpretācijai. Šī direktīva paredz parastu procedūru,
kas ietver pienākumu saņemt atļauju, kura minēta šīs direktīvas 9. un 10. pantā. Tās 11. pants, ar atsevišķiem nosacījumiem
paredzot izņēmumu no šī pienākuma, izveido vienkāršotu procedūru. Ir jānodrošina, ka minēto vienkāršoto procedūru, kam pēc
būtības ir izņēmuma raksturs, ir tiklab vienkārši, cik iespējami piemērot un kontrolēt; gadījumā, ja atkritumu daudzumi drīkst
atšķirties atkarībā no katras iekārtas, tas nav iespējams.
Itālijas valdības arguments, saskaņā ar kuru Dekrēta noteikumi labāk atbilst vides aizsardzības mērķim nekā noteikumi, kas
paredzēti Direktīvā 75/442, nav atbilstošs.
Kā Tiesa iepriekš ir nospriedusi, pienākumu nodrošināt pilnīgu direktīvas iedarbību atbilstoši tās mērķim nevar interpretēt
tā, ka gadījumā, ja dalībvalstis uzskata, ka valsts noteikumi ir labāki par attiecīgajiem Kopienu noteikumiem, un ka tādēļ
valsts noteikumi pat vēl labāk nodrošina direktīvā izvirzītā mērķa sasniegšanu, tad šīs dalībvalstis ir atbrīvotas no minētā
pienākuma pieņemt transponēšanas pasākumus. Saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts noteikumu esamība var padarīt transponēšanu
īpašos normatīvajos aktos par nevajadzīgu tikai ar nosacījumu, ka šie noteikumi efektīvi nodrošina to, ka valsts administrācija
pilnībā piemēro direktīvu (skat. jo īpaši 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑194/01 Komisija/Austrija, Krājumā vēl nav
publicēts, 39. punkts). Tādējādi šajā gadījumā nav pieļaujams, ka dalībvalstis atkāpjas no noteikumiem, kas ietverti Direktīvā 75/442,
nevis katram atkritumu veidam nosakot maksimālos daudzumus, ko var reģenerēt bez atļaujas, bet gan nosakot relatīvus daudzumus,
kuri atkarīgi no katras reģenerācijas iekārtas jaudas.
Turklāt nav pareizi apgalvot, kā to dara Itālijas valdība, ka Komisijas interpretācija ir pretrunā Direktīvas mērķim tādā
ziņā, ka šādas interpretācijas rezultātā ar lielām iekārtām varēs reģenerēt tikai nelielu daudzumu atkritumu, kas atbilst
maksimālajiem daudzumiem, un pārējie atkritumi būs jāapglabā. Patiesībā nekas neliedz šiem uzņēmumiem reģenerēt atkritumu
daudzumu, kas pārsniedz šos maksimālos daudzumus, ar noteikumu, ka tas tiek veikts ar atļauju.
Tātad ir jāatzīst, ka, Dekrētā katram atkritumu veidam nenosakot maksimālos atkritumu daudzumus, ko var reģenerēt, nesaņemot
atļauju, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kurus tai uzliek Direktīvas 75/442 10. pants un 11. panta 1. punkts.

Par otro iebildumu: to atkritumu veidu neprecīza noteikšana, attiecībā uz kuriem piemēro atbrīvojumu no atļaujām

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija izsaka divus pārmetumus: pirmkārt, atsevišķos tehnisko standartu nosaukumos, kas ietverti Dekrēta 1. un 2. pielikumā,
atkritumu veidi ir noteikti ļoti neskaidri; otrkārt, bieži vien nav minēti Eiropas Atkritumu kataloga kodi (turpmāk tekstā –
“EAK kodi”) vai arī, ja tie ir minēti, tad tie neatbilst definīcijai, kas sniegta tehnisko standartu nosaukumos. No tā izriet,
ka atsevišķus bīstamos atkritumus var iekļaut nebīstamo atkritumu kategorijā, pieļaujot, ka attiecībā uz uzņēmumiem, kas tos
apstrādā, tiek piemērots atbrīvojums no atļaujām, pamatojoties uz mazāk stingriem kritērijiem, kuri paredzēti nebīstamajiem
atkritumiem.
Komisija ilustrē savu iebildumu ar trim piemēriem.
Vispirms Komisija kā piemēru norāda, ka tehniskajā standartā 5.9, kas dots Dekrēta 1. pielikumā, attiecībā uz “kabeļu gabaliem
no optiskās šķiedras ar dielektriķa, semidielektriķa un metāla pārklājumu” nav minēts neviens EAK kods.
Turklāt tehniskais standarts 7.8, kas dots Dekrēta 1. pielikumā, kurā ir norāde uz “atkritumiem no ugunsizturīga materiāla,
atkritumiem no ugunsizturīga materiāla, kas ir no krāsnīm, kuras paredzētas augsttemperatūras procesiem”, ir papildināts ar
vairākiem EAK kodiem, pēc kuriem nevar noteikt, vai šie lietotie oderējuma materiāli, kas iegūti alumīnija metalurģiskajos
procesos, ietilpst šajā standartā, un tas rada neskaidrību par to, vai tie ir nebīstamie atkritumi vai bīstamie atkritumi.
Visbeidzot, uz tehnisko standartu 3.10, kas dots Dekrēta 1. pielikumā, kurā ir norāde uz “izlietotām sudraba oksīda baterijām”,
ir nepareizi attiecināts EAK kods 160605, kas atbilst kategorijai “Citas baterijas un akumulatori”, kura minēta pie nebīstamajiem
atkritumiem, tā vietā, lai, ņemot vērā dzīvsudraba saturu šajās baterijās, attiecinātu uz tām EAK kodu 160603, kurš norāda
uz “Dzīvsudraba sausajiem elementiem” un tātad ietilpst bīstamo atkritumu kategorijā. Šajā sakarā Komisija vērš uzmanību uz
to, ka koda 160603 nosaukums ir grozīts ar Komisijas 2000. gada 3. maija Lēmumu 2000/532/EEK (OV L 226, 3. lpp.), ar ko ieviesa
apzīmējumu “Baterijas, kurās ir dzīvsudrabs”.
Itālijas valdība uzsver, ka šie trīs piemēri, ko apskatījusi Komisija, ir atsevišķi gadījumi un ka Komisija, balstoties uz
tiem, ir nepareizi vispārinājusi, ka atkritumu veidi, attiecībā uz kuriem piemēro atbrīvojumu no atļaujām, nav definēti vai
ir definēti kļūdaini.
Attiecībā uz tehnisko standartu 3.10, kas attiecas uz izlietotām sudraba oksīda baterijām, Itālijas valdība apgalvo, ka standarta
un uz to attiecinātā EAK koda apraksts ir jālasa, vienlaikus pārbaudot pašu atkritumu izcelsmi un ķīmiskās un fizikālās īpašības.
Šajā konkrētajā gadījumā nebīstamajiem atkritumiem noteikta EAK koda piešķiršana ļoti labi atbilst Dekrētā norādītajām ķīmiskajām
un fizikālajām īpašībām, tas ir, “tērauda apvalks, kas satur oksīdus un/vai sudraba sāļus vairāk nekā 1 %, cinku <9 % un niķeli
<55 %”.

Tiesas vērtējums
Šajā otrajā iebildumā Komisija vispārīgi pārmet Itālijas Republikai, ka tā nav precīzi noteikusi nebīstamo atkritumu veidus,
kas paredzēti reģenerācijai saskaņā ar vienkāršoto procedūru. Tehniskie standarti, kas attiecas uz šiem atkritumu veidiem,
ir norādīti ļoti neskaidri, un EAK kodi vai nu nav norādīti [vispār], vai arī ir norādīti nepareizi. Komisija pamato savu
pārmetumu, norādot uz trijiem tehniskajiem standartiem.
Šajā sakarā jāatzīst, ka Komisija ir norādījusi tikai trīs konkrētus piemērus un nav sniegusi nekādus pierādījumus, kas ļautu
Tiesai pārbaudīt iebilduma pamatotību, jo Komisija norāda uz Dekrētā ietverto tehnisko standartu kopumu. Tādēļ iebilduma pārbaude
jāveic tikai attiecībā uz trim minētajiem piemēriem.
Attiecībā uz tehnisko standartu 5.9 jānorāda, ka Itālijas valdība atbildē uz Komisijas brīdinājuma vēstuli un argumentēto
atzinumu vispirms norāda, ka ir paredzējusi iekļaut EAK kodu un ka pēc tam tā iebildumu rakstā ir minējusi, ka EAK kodi ir
pielāgoti, piemērojot Lēmumu 2000/532/EK.
Kaut arī Itālijas valdība apgalvo, ka pielāgoto EAK kodu mērķis ir atspoguļot kodus, kas paredzēti Lēmumā 2000/532, kura prasības
dalībvalstīm bija jāizpilda līdz 2002. gada 1. janvārim vai arī vēlāk pēc to faktu rašanās, par ko ir pārmetumi, nākas atzīt,
ka minētā valdība nav noliegusi, ka tai vajadzēja līdz minētajai dienai pielāgot EAK kodu atkritumiem, par ko ir strīds, saskaņā
ar Direktīvas 75/442 noteikumiem.
Jāatzīst, ka, tā kā Itālijas Republika pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām joprojām nebija piešķīrusi EAK kodu
tehniskajam standartam 5.9, tad attiecībā uz šo standartu pienākumu neizpilde, ko pārmet Komisija, ir pierādīta.
Attiecībā uz Komisijas iebildumu par tehnisko standartu 7.8, pietiek norādīt, ka Itālijas valdība iebildumu rakstā ir norādījusi,
ka piemērotie EAK kodi ir grozāmi cik vien iespējams drīz. No tā izriet, ka Itālijas valdība nav apstrīdējusi to, ka piemērotie
kodi neatbilst Direktīvas 75/442 prasībām, un ir atzīstams, ka attiecībā uz šo standartu pienākumu neizpilde, ko pārmet Komisija,
ir pierādīta.
Trešais minētais piemērs attiecas uz tehnisko standartu 3.10. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Itālijas valdība nav atbildējusi
uz Komisijas norādi, ka attiecīgās baterijas satur dzīvsudrabu. Itālijas valdība tikai uzsver, ka Dekrētā ietvertajā produkta
tehnisko standartu aprakstā dzīvsudrabs nav minēts, un tas, pēc Itālijas valdības ieskatiem, attaisno tāda EAK koda piemērošanu,
kas atbilst nebīstamam atkritumam.
Jāatzīst, ka tad, ja attiecīgās baterijas saturētu dzīvsudrabu, Komisija varētu uzskatīt, ka jautājums ir par bīstamu atkritumu
un ka ir piemērojams EAK kods 160603, kas attiecināms uz dzīvsudraba sausajiem elementiem, nevis kods 160605, kas atbilst
citām baterijām un akumulatoriem, kurš paredzēts nebīstamajiem atkritumiem. Tomēr Komisijai vajadzēja sniegt pierādījumus
tam, ka minētās baterijas satur dzīvsudrabu; no Tiesai iesniegtajiem dokumentiem tas nav secināms. Tā kā šādu pierādījumu
nav, Komisijas iebildums par standartu 3.10 ir noraidāms.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, precīzi nenosakot atkritumu veidus, uz kuriem attiecas Dekrēta 1. pielikumā
ietvertie tehniskie standarti 5.9 un 7.8, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 75/442 11. panta
1. punkts un Direktīvas 91/689 3. pants.

Par trešo iebildumu: atsevišķu apglabāšanas darbību pielīdzināšana reģenerācijas darbībām

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija pārmet Itālijas Republikai, ka tā ir pielīdzinājusi apglabāšanas darbības reģenerācijas darbībām un tādējādi ir pārkāpusi
Direktīvas 75/442 9. un 11. pantu, kuri attiecas uz atļauju sistēmu, saistībā ar tās pašas direktīvas 1. panta e) un f) punktu
un tās II A un II B pielikumu, kuros šīs darbības ir definētas.
Darbības, par ko ir strīds, ir minētas Dekrēta 5. pantā. To mērķis ir noplicināto platību atjaunošana ražošanas vai sabiedriskiem
nolūkiem, veicot morfoloģiskās pārveidošanas pasākumus, un tās ietver poligonu pārsegšanu.
Komisija uzskata, ka darbības, kas saistītas ar noplicināto platību atjaunošanu ražošanas vai sabiedriskiem nolūkiem morfoloģiskās
pārveidošanas pasākumu rezultātā, ir nepareizi klasificētas Direktīvas 75/442 II B pielikumā dotajā R 10 kategorijā. Šī kategorija
attiecas uz izklāšanu uz zemes, kas var radīt labumu lauksaimniecībai vai ekoloģiskus uzlabojumus, un, pēc Komisijas ieskatiem,
drīzāk norāda uz atkritumu izmantošanu lauksaimniecībā.
Attiecībā uz poligonu pārsegšanas darbībām, kas nozīmē vienīgi jau esošo atkritumu pārklāšanu ar jauniem atkritumiem, Komisija
apgalvo, ka tās nav atkārtotas pārstrādes vai reģenerācijas darbības, ko vārda tiešā nozīmē varēja norādīt Direktīvas 75/442
II B pielikuma R 5 punktā, tātad Itālijas Republika tās ir nepareizi klasificējusi. Pēc Komisijas uzskatiem, poligonu pārsegšana
ietilpst tās pašas direktīvas II A pielikuma D 1 punktā, kas attiecas uz apglabāšanas darbībām un kurā paredzēta “Noglabāšana
virs vai zem zemes (piem., poligons u.c.)”.
Itālijas valdība, savukārt, apgalvo, ka “vides kvalitātes atjaunošanas” darbību ietveršana R 10 kategorijā “izklāšana uz zemes,
kas var radīt labumu lauksaimniecībai vai ekoloģiskus uzlabojumus” ir pareiza. Minēto darbību mērķis ir vides atjaunošana,
un tātad tās tiešām ietilpst šajā kategorijā. Vides atjaunošanu nedrīkst jaukt ar apglabāšanas darbību.
Attiecībā uz “poligonu pārsegšanu” Itālijas valdība uzsver, ka šī darbība, tāpat kā “vides kvalitātes atjaunošana”, ir nevis
apglabāšanas darbība, bet gan atjaunošanas darbība vārda tiešā nozīmē.
Savā replikā, ņemot vērā jaunāko Tiesas judikatūru par atšķirībām starp “reģenerāciju” un “apglabāšanu”, Komisija atzīst,
ka atsevišķas morfoloģiskās pārveidošanas darbības, kas paredzētas Dekrēta 5. pantā, var uzskatīt par R 10 kategorijas darbībām.
Tajā pašā laikā Komisija apgalvo, ka atkritumu un urbšanas duļķu izmantošanu, kuru tonna var saturēt līdz 50 kg ogļūdeņraža
un 300 kg dīzeļdegvielas vai mazāk toksisku naftas produktu, kas atbilst tehniskajiem standartiem 7.14 un 7.15, nevar kvalificēt
kā vides reģenerāciju.

Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka no Komisijas replikas raksta izriet, ka tā uztur savu iebildumu tikai attiecībā uz atkritumu un urbšanas duļķu
izmantošanu, kas atbilst Dekrētā dotajiem tehniskajiem standartiem 7.14 un 7.15. Šo atkritumu izmantošana – pēc Komisijas
uzskatiem – atbilst nevis reģenerācijas darbībām, bet gan apglabāšanas darbībām.
Komisija nenorāda konkrētu iemeslu, kādēļ tā uztur iebildumu attiecībā uz šiem atkritumiem, un tikai norāda, ka tie satur
ļoti lielu daudzumu ogļūdeņraža vai dīzeļdegvielas vai mazāk toksisku naftas produktu. Acīmredzot Komisija uzskata, ka atkritumi,
par kuriem ir strīds, satur bīstamas vielas, kas neļauj tos izmantot reģenerācijai.
Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka tas, vai atkritumi ir vai nav bīstami, nav atbilstošs kritērijs, pēc kura vērtēt, vai atkritumu
apstrādes darbība ir kvalificējama kā “reģenerācija” Direktīvas 75/442 1. panta f) punkta nozīmē. Galvenais, kas raksturo
atkritumu reģenerācijas darbību, ir fakts, ka darbības pamatmērķis ir nodrošināt to, ka atkritumi izpilda derīgu funkciju,
jo tiek izmantoti citu materiālu vietā, kas būtu lietojami šīs funkcijas izpildei; tas ļauj aizsargāt dabas resursus (2002. gada
27. februāra spriedums lietā C‑6/00
ASA
,
Recueil 2002
, I‑1961. lpp., 68. un 69. punkts).
No tā izriet – pats fakts, ka atkritumi, par kuriem ir strīds, satur lielus daudzumus ogļūdeņraža un dīzeļdegvielas vai mazāk
toksisku naftas produktu, neizslēdz iespēju tos izmantot reģenerācijai.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 36. punktā, Komisija ir atzinusi, ka atsevišķas vides atjaunošanas un
poligonu pārsegšanas darbības varēja uzskatīt par reģenerācijas darbībām, jo īpaši saistībā ar tehnisko standartu 4.4. Tehniskajos
standartos 7.14 un 7.15 paredzēto darbību apraksti ir identiski vai arī gandrīz identiski šādām darbībām.
Tādējādi nākas atzīt – Komisija nav pierādījusi, ka Itālijas Republika būtu nepareizi klasificējusi apglabāšanas darbības
kā atkritumu reģenerācijas darbības, un Komisijas trešais iebildums ir pilnībā noraidāms.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punktu,
ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi
ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Šajā gadījumā, tā kā abiem lietas dalībniekiem
spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
1998. gada 5. februāra dekrētā "Par nebīstamo atkritumu identifikāciju, uz ko attiecas vienkāršotas reģenerācijas procedūras
1997. gada 5. februāra likumdošanas dekrēta Nr. 22 31. un 33. panta nozīmē" katram atkritumu veidam nenosakot maksimālos atkritumu
daudzumus, kurus var reģenerēt, nesaņemot atļauju, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kurus tai uzliek 10. pants
un 11. panta 1. punkts Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem, ar grozījumiem, kas izdarīti ar
Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK;
2)
precīzi nenosakot atkritumu veidus, uz kuriem attiecas minētā dekrēta 1. pielikumā ietvertie tehniskie standarti 5.9 un 7.8,
Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 11. panta 1. punkts Direktīvā 75/442 ar grozījumiem, un Padomes
1991. gada 12. decembra Direktīvas 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem 3. pants;
3)
prasību pārējā daļā noraidīt;
4)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.