CELEX: 61992CJ0297
Social sikring af vandrende arbejstagere og selvstændige erhvervsdrivende
artikel 9, stk. 2, i forording (EØF) nr. 1408/71
medregning i en medlemssstat, hvori arbejdstageren ikke har tilbagelagt nogen bidragsperiode, af den bidragsperiode, han har tilbagelagt i en anden medlemsstat

1 Ved kendelse af 12. juli 1991 indgaaet til Domstolen den 6. juli 1992 har Corte Suprema di Cassazione i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 9, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikkerhedsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6).
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en tvist mellem Corradina Baglieri og Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (herefter benaevnt "INPS").
3 C. Baglieri, der er italiensk statsborger, arbejdede i Forbundsrepublikken Tyskland fra den 23. august 1965 til den 4. april 1975. Hun vendte herefter tilbage til Italien. Den 17. december 1979 anmodede hun INPS om at kunne betale forsikringsbidrag i fortsaettelse af de tvungne bidrag, der var betalt i Tyskland. Hendes anmodning blev afslaaet med den begrundelse, at hun aldrig havde vaeret tilknyttet den sociale sikringsordning i Italien.
4 Efter at C. Baglieri havde anlagt sag mod INPS, fastslog Pretura di Siracusa, at denne institution var forpligtet til at modtage sagsoegerens frivillige bidrag, og tilkendte hende ret til invalidepension. Efter at Tribunale di Siracusa havde stadfaestet denne afgoerelse, indankede INPS dommen til Corte Suprema di Cassazione, der har besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:
"Skal artikel 9, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408 af 14. juni 1971, for saa vidt som det heri er bestemt, at 'forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, i fornoedent omfang [skal] medregnes, som om det drejede sig om forsikringsperioder, der var tilbagelagt efter den foerstnaevnte stats lovgivning' , fortolkes saaledes, at der kan traeffes bestemmelser om, at en arbejdstager skal have adgang til frivillig fortsat forsikring, selv om den paagaeldende ° uden at kunne goere gaeldende, at der er tilbagelagt forskellige beskaeftigelsesperioder, som kan sammenlaegges, i flere medlemsstater, herunder den, hvori anmodningen herom er fremsat ° tidligere kun har tilbagelagt én beskaeftigelsesperiode som vandrende arbejdstager i en anden medlemsstat og saaledes dér har indbetalt de bidrag til den tvungne forsikringsordning, der er noedvendige for at faa adgang til frivilligt at betale bidrag i den stat, hvor anmodningen om fortsat forsikring er fremsat?"
5 Den nationale ret har bemaerket, at Domstolen i dom af 27. januar 1981 (sag 70/80, Vigier, Sml. s. 229) allerede har fastslaaet, at "en socialforsikringsinstitution i en medlemsstat ikke er forpligtet til at medregne forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning, naar den paagaeldende arbejdstager paa intet tidspunkt i den foerstnaevnte medlemsstat har indbetalt det bidrag, hvorpaa egenskaben af forsikret beror i medfoer af denne medlemsstats lovgivning".
6 Suprema Corte di Cassazione har dog fremfoert to grunde til, at Domstolen paa ny behandler dette spoergsmaal.
7 For det foerste boer Domstolen tage hensyn til "de naert forestaaende frister, som Faellesskabet skal overholde, navnlig afskaffelsen af enhver begraensning af den frie bevaegelighed for arbejdstagere". I betragtning heraf kan en restriktiv fortolkning af ovennaevnte bestemmelse vise sig at stride imod de principper i traktaten, der gaelder for arbejdstagernes frie bevaegelighed og deres sociale sikring, og som er noedvendige for at sikre opretholdelsen af den retstilstand, der allerede er opnaaet paa Faellesskabets omraade.
8 For det andet indeholder italiensk lovgivning en saerlig tvungen socialsikringsordning for italienske arbejdstagere, der har haft beskaeftigelse i et tredjeland og herefter vender tilbage til Italien. Ordningen fastlaegger tillige kriterierne for fastsaettelsen og indbetalingen af bidragene. Under disse omstaendigheder vil en restriktiv fortolkning af artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 faa til foelge, at ordningen for disse arbejdstagere ville blive gunstigere end den, der gaelder for arbejdstagere, der har haft beskaeftigelse i en anden medlemsstat.
9 Hvad naermere angaar hovedsagens faktiske omstaendigheder, dens retlige baggrund, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises til den refererende dommers rapport. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
10 Paa grundlag af det ovenfor anfoerte maa det antages, at den nationale ret med sit praejudicielle spoergsmaal oensker oplyst, om
° artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 fastsaetter pligt for en medlemsstat til i sin sociale sikringsordning at optage personer, der har vaeret underlagt en tvungen forsikringsordning i en anden medlemsstat, men ikke opfylder betingelserne for optagelse efter ordningen i den foerste medlemsstat
° en medlemsstat, der muliggoer en saadan optagelse for sine borgere, der har arbejdet i et tredjeland, ifoelge faellesskabsretten er forpligtet til at give borgere, der har arbejdet i en anden medlemsstat, samme behandling.
11 Det bemaerkes, at artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 efter fast retspraksis (jf. dom af 18.5.1989, sag 368/87, Hartmann Troiani, Sml. s. 1333, praemis 15) har til formaal at sikre ligestilling mellem forsikringsperioder tilbagelagt i forskellige medlemsstater, saaledes at arbejdstagerne har mulighed for at opfylde betingelsen om, at der skal vaere tilbagelagt en forsikringsperiode af en vis mindstevarighed, naar dette efter en medlemsstats lovgivning kraeves for at kunne blive tilsluttet en frivillig forsikring eller frivillig fortsat forsikring.
12 Ovennaevnte bestemmelse indeholder derimod, som det fremgaar af dens ordlyd, ikke regler om de oevrige betingelser, der kan vaere opstillet i de enkelte medlemsstaters lovgivning for at erhverve en bestemt rettighed, som f.eks. adgangen til at indbetale bidrag til en frivillig forsikring eller en frivillig fortsat forsikring i en medlemsstat (jf. ovennaevnte dom i Hartmann Troiani-sagen, praemis 16).
13 Under disse omstaendigheder kan den enkelte medlemsstat i sin lovgivning fastsaette vilkaarene for retten eller pligten til at blive tilknyttet en socialsikringsordning eller en bestemt gren af en saadan, idet den dog ikke herved maa udoeve forskelsbehandling mellem sine egne statsborgere og statsborgere fra andre medlemsstater (jf. bl.a. ovennaevnte dom i Hartmann Troiani-sagen, praemis 21).
14 De af Corte Suprema di Cassazione paaberaabte grunde giver ikke Domstolen anledning til at aendre denne praksis.
15 Ved at paaberaabe sig "de naert forestaaende frister, som Faellesskabet skal overholde", henviser den nationale ret utvivlsomt til traktatens artikel 8 A om vedtagelse af foranstaltninger, der gradvis skal foere til oprettelsen af det indre marked i loebet af perioden indtil den 31. december 1992. I overensstemmelse med stk. 2 i samme artikel indebaerer dette marked et omraade uden indre graenser med fri bevaegelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten.
16 Denne artikel kan ikke fortolkes saaledes, at den omstaendighed, at Raadet ikke inden den 31. december 1992 har vedtaget regler, hvorefter der paalaegges medlemsstaterne pligt til at give mulighed for frivillig tilslutning til deres socialsikringsordning for personer, der har vaeret tilsluttet tvungne forsikringsordninger i en anden stat, automatisk indebaerer, at der efter udloebet af denne periode bestaar pligt hertil.
17 Som fremfoert af generaladvokaten i punkt 14 i hans forslag til afgoerelse forudsaetter en saadan pligt harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger paa socialsikringsomraadet, hvilken harmonisering endnu ikke har fundet sted.
18 For saa vidt angaar argumentet om den gunstigere behandling, der ifoelge italiensk lovgivning gives italienske arbejdstagere, der har haft beskaeftigelse i et tredjeland, bemaerkes alene, at dette argument ikke kan paavirke fortolkningen af artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, og at der under alle omstaendigheder ikke paa faellesskabsrettens nuvaerende trin eksisterer nogen regel, der er til hinder for, at en medlemsstat indroemmer de af dens borgere, der har haft beskaeftigelse i et tredjeland og senere er vendt tilbage til deres hjemland, hvor de ikke laengere arbejder, en gunstigere behandling end den, der ydes de af dens borgere, der har haft beskaeftigelse i en anden medlemsstat, og som herefter befinder sig i samme situation.
19 Den nationale rets spoergsmaal skal derfor besvares saaledes:
° Artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 forpligter ikke en medlemsstat til i sin socialsikringsordning at optage personer, der har vaeret tilsluttet en tvungen forsikringsordning i en anden medlemsstat, men som ikke opfylder betingelserne for tilslutning efter ordningen i den foerste medlemsstat.
° En medlemsstat, der tillader en saadan tilslutning for dens arbejdstagere, der har arbejdet i et tredjeland, er ikke ifoelge faellesskabsretten forpligtet til at give sine statsborgere, der har arbejdet i en anden medlemsstat, samme behandling.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
20 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Corte Suprema di Cassazione ved kendelse af 12. juli 1991, for ret:
° Artikel 9, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikkerhedsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, forpligter ikke en medlemsstat til i sin socialsikringsordning at optage personer, der har vaeret tilsluttet en tvungen forsikringsordning i en anden medlemsstat, men som ikke opfylder betingelserne for tilslutning efter ordningen i den foerste medlemsstat.
° En medlemsstat, der tillader en saadan tilslutning for dens arbejdstagere, der har arbejdet i et tredjeland, er ikke ifoelge faellesskabsretten forpligtet til at give sine statsborgere, der har arbejdet i en anden medlemsstat, samme behandling.