CELEX: 62004CJ0465
Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid
Direktiiv 86/653/EMÜ
Kaubandusagendi õigus hüvitisele pärast lepingu lõppemist

1       Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate
kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 382, lk 17; ELT eriväljaanne 01/06,
lk 177‑181, edaspidi „direktiiv”) artiklite 17 ja 19 tõlgendamist.
2       See taotlus esitati Honyvem informazioni commerciali Srl (edaspidi „Honyvem”) ja M. De Zotti vahelises kohtuvaidluses seoses
lahkumishüvitise summaga, mida viimasel on nimetatud äriühingu poolse lepingu ülesütlemise tõttu õigus saada.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
3       Direktiivi artikkel 17 sätestab:
„1.      Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada kaubandusagentidele pärast agendilepingu lõppemist lõike 2 kohase hüvitise
või lõike 3 kohase kahjutasu maksmine.
2.      a)     Kaubandusagendil on õigus saada hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui:
–       ta on hankinud [käsundiandjale] uued kliendid või märkimisväärselt suurendanud äritegevuse mahtu olemasolevate klientidega
ja [käsundiandja] saab äritegevusest nende klientidega jätkuvalt olulist kasu ja
–       selle hüvitise maksmine on õiglane, arvesse võttes kõiki asjaolusid ja eelkõige vahendustasu, mille kaubandusagent on kaotanud
nende klientidega tehtavate äritehingute pealt. Liikmesriigid võivad ette näha, et niisuguseks asjaoluks loetakse ka artikli 20
tähenduses konkurentsipiirangu kasutamist.
b)      Hüvitise summa ei või ületada määra, mis on võrdne [kaubandusagendi] ühe aasta hüvitisega, mis on arvutatud tema viie viimase
aasta keskmise [agenditasu] alusel ja kui leping on olnud kehtiv vähem kui viis aastat, arvutatakse hüvitis kogu kõnealuse
aja jooksul makstud keskmise [agenditasu] alusel.
c)      Niisuguse hüvitise saamine ei takista kaubandusagendil kahjutasu taotlemist.
[…]
6.      Komisjon esitab nõukogule kaheksa aasta jooksul alates käesoleva direktiivi teatavakstegemisest käesoleva artikli rakendamise
kohta ettekande ning vajaduse korral esitab muudatusettepanekud.” [täpsustatud tõlge]
4       Direktiivi artikkel 19 sätestab:
„Lepingupooled ei või kõrvale kalduda artiklite 17 ja 18 sätetest kaubandusagendi kahjuks enne agendilepingu lõppemist.”

Siseriiklikud õigusnormid
5       Direktiivi artiklid 17 ja 19 võeti siseriiklikku õigusesse üle Itaalia tsiviilseadustiku (edaspidi „tsiviilseadustik”) artikliga 1751.
Nimetatud artikli sõnastust muudeti 10. septembri 1991. aasta seadusandliku dekreediga nr 303 (
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
nr 221 regulaarne lisa, 20.9.1991), misjärel oli sätte aluseks direktiivi ülalviidatud artiklid. Sarnaselt direktiivi artikliga 17
peegeldab siseriiklik säte tulemuspõhist lähenemist selle hüvitise arvutamisel, millele kaubandusagendil on õigus pärast agendilepingu
lõppemist.
6       Confcommercio (kaubandus‑, turismi‑ ja teenindusettevõtjate esindusorganisatsioon) ja FNAARC (kaubandusagentide esindusorganisatsioon)
sõlmisid 27. novembril 1992 kollektiivlepingu (edaspidi „1992. aasta kollektiivleping”), mille sisu on järgmine:
„I punkt
Arvestades tsiviilseadustiku artiklit 1751, mida on muudetud 10. septembri 1991. aasta seadusandliku dekreedi nr 303 artikliga 4,
ja eelkõige õigluse põhimõtet, makstakse kaubandusagendile või –esindajale kõikidel lepingu lõppemise juhtudel hüvitist, mis
vastab ühele protsendile agendilepingu kehtivuse ajal teenitud ja makstud vahendustasu üldsummast.
Seda baasmäära täiendatakse järgmiselt:
A.      Agendid ja esindajad, kes seotud ainuõigusklausliga ühe ettevõtja kasuks:
–       3% vahendustasust kuni 24 000 000 Itaalia liiri aastas;
–       1% vahendustasust, mille summa on 24 000 001−36 000 000 Itaalia liiri aastas.
B.      Agendid ja esindajad, kes ei ole seotud ainuõigusklausliga ühe ettevõtja kasuks:
–       3% vahendustasust kuni 12 000 000 Itaalia liiri aastas;
–       1% vahendustasust, mille summa on 12 000 001−18 000 000 Itaalia liiri aastas.
[…]
Lepingupooled lepivad vastastikku kokku, et eeltooduga loevad nad eespool viidatud tsiviilkoodeksi artiklis 1751 nimetatud
õigluse kriteeriumi täidetuks.
II punkt
Kooskõlas tsiviilseadustiku artikliga 1751 makstakse lisaks käesoleva lepingu I punktis märgitud summadele täiendav summa
[...], mida arvutatakse järgmiselt:
–       3% vahendustasust, mis on teenitud agendilepingu kolme esimese aasta jooksul;
–       3,5% vahendustasust, mis on teenitud neljandast kuni kuuenda aastani;
–       4% vahendustasust, mis on teenitud järgnevate aastate jooksul.
[…]
Deklaratsioon
Lepingupooled kinnitavad, et käesolevad kollektiivlepingu sätted, mis puudutavad agendilepingu lõppemisel hüvitise maksmist
tsiviilseadustiku artikli 1751 alusel, on seadusega võrreldes tervikuna soodsamad. Need sätted on omavahel seotud ja üksteisest
lahutamatud ning need ei tohi kattuda muude sätetega.
[…]”.
7       Seega vastavalt 1992. aasta kollektiivlepingule arvutatakse hüvitis, mida kaubandusagendil on õigus pärast lepingu lõppemist
saada, mitte direktiivi artiklis 17 ja tsiviilseadustiku artiklis 1751, mida on muudetud 10. septembri 1991. aasta seadusandliku
dekreediga nr 303 (edaspidi „tsiviilseadustiku artikkel 1751”), sätestatud kriteeriumide kohaselt, vaid kindla protsendina
agendilepingu kehtivuse ajal kaubandusagendi poolt saadud vahendustasust.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
8       Honyvem lõpetas 30. juunil 1998 M. De Zottiga sõlmitud lepingu. Selle punkti 10 kohaselt kohaldatakse lepingule „tsiviilseadustiku
sätteid, kaubandusagendi volitust käsitlevaid erisätteid ning kaubandussektoris sõlmitud kollektiivlepinguid [...]”.
9       Kuna Honyvem leidis, et lahkumishüvitist oleks pidanud arvutama 1992. aasta kollektiivlepingu alusel, pakkus ta M. De Zottile
kõnealuse hüvitisena 78 880 276 Itaalia liiri.
10     M. De Zotti leidis, et see summa on ebapiisav ning esitas 12. aprillil 1999 Tribunale di Milano’le hagi, milles nõudis, et
kohus mõistaks tsiviilseadustiku artiklis 1751 sätestatud kriteeriumide alusel tema kasuks Honyvemilt välja 181 889 420 Itaalia
liiri.
11     Kuna Tribunale di Milano jättis selle hagi rahuldamata, toetades Honyvemi esitatud väidet, esitas M. De Zotti apellatsioonkaebuse
Corte d’appello di Milano’le. Viimasena nimetatud kohus rahuldas apellatsioonkaebuse, leides, et asjaomasel isikul on tsiviilseadustiku
artikli 1751 alusel õigus saada täiendavalt 57 000 000 Itaalia liiri.
12     Honyvem esitas Corte d’appello di Milano otsuse peale kassatsioonkaebuse Corte suprema di cassazione’le. Nimetatud äriühing
väitis nimelt seda, et viitamine lepingupoolte tahte vabaduse põhimõttele ja järelikult ka kollektiivlepingutele on tsiviilseadustiku
artikli 1751 kohaselt sõnaselgelt lubatud juhul, kui kollektiivlepingutes nähakse ette kaubandusagendi jaoks soodsamad tingimused
kui seaduses kehtestatud korra rakendamisest tulenevad tingimused. Seda, kas lepingus ette nähtud hüvitis on soodsam, tuleb
Honyvemi sõnul eelnevalt hinnata. Honyvem väidab, et kuna kollektiivlepinguga kehtestatud korra kohaselt on kaubandusagendile
hüvitis igal juhul tagatud, siis tuleb sellest järeldada, et see on võrreldes tsiviilseadustiku artiklis 1751 sätestatud korrast
soodsam.
13     M. De Zotti esitas vastukassatsioonkaebuse põhjusel, et lahkumishüvitis, mida tal on õigus saada, peab tsiviilseadustiku artiklis 1751
sätestatud kriteeriumide kohaselt vastama hüvitisele, mille suurus on ligilähedane esimese astme kohtus taotletud hüvitisega.
14     Eelotsusetaotlusest nähtub, et ei Itaalia kohtupraktikas ega õiguskirjanduses ei ole jõutud üksmeelsele järeldusele 1992. aasta
kollektiivlepingu õigusliku kehtivuse suhtes.
15     Sellises olukorras otsustas Corte suprema di cassazione menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1)      Direktiivi artikli 17 sisu ja eesmärgi ning selles artiklis ette nähtud hüvitise arvutamiseks mõeldud kriteeriumide seisukohast
tuleb välja selgitada, kas sama direktiivi artiklit 19 tuleb tõlgendada selliselt, et see võimaldab direktiivi ülevõtmiseks
vastu võetud siseriikliku õigusnormiga lubada, et kollektiivlepinguga (mis kohustab lepingupooli kindlates suhetes) ei anta
kaubandusagendile mitte õigust artiklist 17 tulenevate kriteeriumide alusel arvutatavale hüvitisele direktiivi artikli 17
lõikes 2 nimetatud tingimuste esinemisel, vaid hoopis õigus agendile makstavale hüvitisele, mis ei sõltu artikli 17 lõike 2
punkti a esimeses ja teises taandes loetletud tingimuste esinemisest (osa hüvitisest kõigil lepingu lõppemise juhtudel) ning
mille määra ei hinnata direktiivist tulenevate kriteeriumide alusel (vajadusel ka selles sätestatud summa piires), vaid vastavalt
kollektiivlepingus ette nähtud kriteeriumidele, s.t tegemist on hüvitisega, mis määratakse (ilma igasuguse viiteta agendipoolsele
tehingute arvu suurendamisele) kindla protsendina lepingu kehtivuse ajal kaubandusagendi saadud tasust, mille tagajärjena
on see hüvitis – isegi kui on olemas ülempiir ja kui enamik direktiivis hüvitise saamise õigusele sätestatud tingimusi on
täidetud – paljudel juhtudel madalam (ja mõnikord väga palju madalam) direktiiviga ette nähtud ülempiirist ning igal juhul
väiksem summast, mille kohtunik oleks saanud konkreetsel juhul määrata, kui ta oleks võinud kollektiivlepingus sätestatud
arvutamisparameetrite asemel lähtuda direktiivi põhimõtetest ja kriteeriumidest?
2)      […] kas hüvitist tuleb arvutada analüütiliselt, võttes arvesse kaubandusagendi muu vahendustasu, mida ta oleks tõenäoliselt
võinud saada lepingu lõpetamisele järgnevail aastail tänu tema hangitud uutele klientidele või tema märgatavalt laiendatud
tehingutele olemasolevate klientidega, ning kohaldades alles seejärel hüvitise summale võimalikke parandusi, arvestades õigluse
põhimõtet ja direktiivis ette nähtud ülempiiri; või kas on lubatud kasutada muid arvutamismeetodeid, täpsemalt sünteetilisi
meetodeid, mis võtavad suuremal määral arvesse õigluse põhimõtet ja arvutuse lähtepunktina direktiivis sätestatud ülempiiri?”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
16     Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sisuliselt seda, kas direktiivi artiklit 19 tuleb tõlgendada
nii, et direktiivi artikli 17 lõikes 2 sätestatud lahkumishüvitise võib kollektiivlepingu alusel asendada hüvitisega, mis
määratakse kindlaks muude kriteeriumide kohaselt kui need, mis ette nähtud viimasena nimetatud sättes.
17     Kõigepealt tuleb märkida, et direktiivi artikleid 17 ja 19 tuleb vaadelda direktiiviiga taotletud eesmärgi ja sellega kehtestatud
süsteemi kohaselt (vt selle kohta 2. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑7/90: Vandevenne jt, EKL 1991, lk I‑4371, punkt 6,
ja 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑104/95: Kontogeorgas,EKL 1996, lk I‑6643, punkt 25).
18     Siinjuures on selge, et direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigusnormid, mis puudutavad kaubandusagendi lepingu
poolte vahelisi õigussuhteid (30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑215/97: Bellone, EKL 1998, lk I‑2191, punkt 10, ja
13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑456/98: Centrosteel, EKL 2000, lk I‑6007, punkt 13).
19     Nagu ilmneb direktiivi teisest ja kolmandast põhjendusest, on direktiivi eesmärk kaitsta kaubandusagente suhetes käsundiandjaga,
tagada äritehingute turvalisus ning hõlbustada liikmesriikide vahelist kaubavahetust, ühtlustades selleks liikmesriikide õigussüsteeme
kaubandusliku esindamise alal. Sel eesmärgil on direktiivi artiklites 13−20 sätestatud agendilepingu sõlmimine ja lõppemine
(6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑485/01: Caprini, EKL 2003, lk I‑2371, punkt 4).
20     Lepingu lõppemise osas on direktiivi artikli 17 lõikes 1 kehtestatud süsteem, mis lubab liikmesriikidel valida kahe võimaluse
vahel. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada kaubandusagendile pärast lepingu lõppemist kas sama artikli lõikes 2
sätestatud kriteeriumide kohaselt määratud hüvitis või lõikes 3 toodud kriteeriumide alusel määratud kahjuhüvitis.
21     Itaalia Vabariik, kelle siseriiklikud õigusnormid baseerusid varem enamasti kollektiivlepingutel, valisid artikli 17 lõikes 2
sätestatud võimaluse.
22     Euroopa Kohtu praktika kohaselt on direktiivi artiklites 17−19 kehtestatud süsteem, eelkõige seoses kaubandusagendi kaitsega
pärast lepingu lõppemist, olemuslikult imperatiivne (9. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑381/98: Ingmar,EKL 2000, lk I‑9305, punkt 21).
23     Euroopa Kohus leidis, et käsundiandja ei või neid sätteid eirata pelgalt seetõttu, et on ette nähtud valikuvõimalus, millist
õigusakti kohaldada, ilma et oleks välja selgitatud, kas see valik on tehtud kaubandusagendi kahjuks või mitte (eespool viidatud
Ingmari kohtuotsus, punkt 25).
24     Direktiivi artikliga 19 seoses tuleb esmalt meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika järgi tuleb selliseid termineid, millega
nähakse ette vabastused ühenduse õigusnormidega kehtestatud üldpõhimõttest, nagu näiteks direktiivi artiklis 17 sätestatud
hüvitisskeemist tulenev põhimõte, tõlgendada kitsalt (vt selle kohta 18. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑150/99: Stockholm
Lindöpark, EKL 2001, lk I 493, punkt 25).
25     Seejärel tuleb märkida, et direktiivi artikkel 19 näeb pooltele ette võimaluse kalduda kõrvale direktiivi artikli 17 sätetest
enne lepingu lõppemist tingimusel, et kavandatava kõrvalekaldumise tagajärjed ei ole kaubandusagendile ebasoodsad. Oluline
on mainida, et seda, kas kõrvalekaldumine on soodne või ebasoodne, tuleb hinnata ajahetkel, mil pooled seda kavandavad. Viimased
ei või leppida kokku erandis, kui nad ei tea, kas lepingu lõppedes osutub see kaubandusagendi suhtes soodsaks või ebasoodsaks.
26     Sellist tõlgendust kinnitab ka direktiivi artiklitega 17 ja 19 kehtestatud süsteemi eesmärk ja olemus, mida on selgitatud
käesoleva otsuse punktides 19 ja 22.
27     Seega viivad eelnevad kaalutlused järelduseni, et direktiivi artiklit 19 tuleb mõista nii, et direktiivi artikli 17 sätetest
saab teha erandi vaid juhul, kui eelnevalt on välistatud võimalus, et lepingu lõppedes osutub see erand kaubandusagendi suhtes
ebasoodsaks.
28     See kehtiks 1992. aasta kollektiivlepingu puhul, kui oleks võimalik tuvastada, et kõnealuse kollektiivlepingu kohaldamine
on alati kaubandusagendi jaoks soodne, kuna leping tagab agendile süstemaatiliselt kõikide õigussuhete puhul, mis kaubandusagendi
lepingu poolte vahel tekkida võivad, direktiivi artikli 17 kohaldamise tulemusena saadavast hüvitisest suurema või vähemalt
sellega võrdse hüvitise.
29     Ainuüksi asjaolu, et kõnealune kollektiivleping võib olla kaubandusagendi suhtes soodne juhtudel, mil tal on direktiivi artikli 17
lõikes 2 sätestatud kriteeriumide kohaselt õigus vaid piiratud hüvitisele või tal ei teki üldse õigust hüvitisele, ei ole
piisav tuvastamaks, et see leping ei kaldu direktiivi artiklitest 17 ja 18 kõrvale kaubandusagendi kahjuks.
30     Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab selleks teostama vajaliku kontrolli.
31     Lõpetuseks tuleb märkida, et 1992. aasta kollektiivlepingut võib pidada kaubandusagendi suhtes soodsaks vaid sellisel juhul,
kui selles nähakse ette võimalus, et kollektiivlepingu sätete kohaselt arvutatud hüvitis kumuleerub − kasvõi osaliselt − direktiivis
kehtestatud süsteemi kohase hüvitisega. Kuid selline võimalus on kõnealuse kollektiivlepingu poolte vahelise deklaratsiooniga
sõnaselgelt välistatud.
32     Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi artiklit 19 tuleb tõlgendada nii,
et direktiivi artikli 17 lõike 2 kohaldamisest tulenevat lahkumishüvitist ei või kollektiivlepingu alusel asendada hüvitisega,
mis määratakse kindlaks muude kriteeriumide kohaselt kui need, mis ette nähtud viimasena nimetatud sättes, välja arvatud juhul,
kui on tuvastatud, et sellise kollektiivlepingu kohaldamine tagab kaubandusagendile kõikidel juhtudel direktiivi artikli 17
kohaldamise tulemusena saadavast hüvitisest suurema või sellega võrdse hüvitise.

Teine küsimus
33     Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas lahkumishüvitist tuleb arvutada analüütiliselt,
nagu on ette nähtud direktiivi artikli 17 lõikes 2, või on lubatud kasutada muid arvutamismeetodeid, mis võtavad suuremal
määral arvesse õigluse põhimõtet.
34     Selles osas tuleb mainida, et kuigi direktiivi artikliga 17 kehtestatud kord on imperatiivne ja sellega luuakse raamistik
(eespool viidatud Ingmari kohtuotsus, punkt 21), ei anna see siiski täpsemaid juhiseid lahkumishüvitise arvutamise kohta.
35     Niisiis on Euroopa Kohus otsustanud, et liikmesriigid võivad loodud raamistiku piires teostada oma kaalutlusõigust hüvitise
arvutamise meetodi valikul (eespool viidatud Ingmari kohtuotsus, punkt 21). Komisjon esitas 23. juulil 1996 nõukogule direktiivi
artikli 17 lõike 6 kohaselt aruande nõukogu direktiivi füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust
käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 17 rakendamise kohta (KOM(96)  364 lõplik). Nimetatud aruandes
on toodud üksikasjalik teave hüvitise tegeliku arvutamise kohta ja aruande eesmärk on kaasa aidata artikli 17 ühetaolisemale
tõlgendamisele.
36     Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 17 lõikega 2 loodud raamistiku piires on liikmesriikidele antud
kaalutlusõigus, mida neil on lubatud teostada eelkõige õigluse põhimõtte kohaselt.

Kohtukulud
37     Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust
käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 19 tuleb tõlgendada nii, et nimetatud direktiivi artikli 17
lõike 2 kohaldamisest tulenevat lahkumishüvitist ei või kollektiivlepingu alusel asendada hüvitisega, mis määratakse kindlaks
muude kriteeriumide kohaselt kui need, mis ette nähtud viimasena nimetatud sättes, välja arvatud juhul, kui on tuvastatud,
et sellise kollektiivlepingu kohaldamine tagab kaubandusagendile kõikidel juhtudel viidatud artikli kohaldamise tulemusena
saadavast hüvitisest suurema või sellega võrdse hüvitise.
2.
Direktiivi 86/653 artikli 17 lõikega 2 loodud raamistiku piires on liikmesriikidele antud kaalutlusõigus, mida neil on lubatud
teostada eelkõige õigluse põhimõtte kohaselt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.