CELEX: 62005CJ0302
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Smernica 2000/35/ES
Článok 4 ods. 1
Výhrada vlastníctva
Uplatniteľnosť

Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že stanovila,
že doložku o výhrade vlastníctva možno uplatniť voči tretím veriteľom kupujúceho iba vtedy, ak táto doložka bola potvrdená
na každej faktúre, ktorá sa vzťahuje na neskoršie dodávky, má určitý dátum predchádzajúci začatiu exekúcie a je riadne zaznamená
v účtovníctve, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES
z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách (Ú. v. ES L 200, s. 35; Mim. vyd. 17/001, s. 226).

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Cieľom smernice 2000/35 je harmonizácia právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa boja proti oneskoreným platbám v obchodných
transakciách medzi podnikmi alebo medzi podnikmi a orgánmi verejnej moci pri dodávke tovarov alebo poskytovaní služieb za
odplatu.
Článok 1 tejto smernice stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na všetky platby uskutočnené ako odplata za obchodné transakcie.“
Podľa článku 2 tej istej smernice:
„Na účely tejto smernice:
1.      pojem ‚obchodné transakcie‘ znamená transakcie medzi podnikmi, alebo medzi podnikmi a orgánmi verejnej správy, ktoré vedú
k dodávke tovaru alebo k poskytnutiu služieb za odplatu,
…
3.      pojem ‚výhrada vlastníctva‘ znamená zmluvnú dohodu, podľa ktorej predávajúcemu zostáva zachované vlastnícke právo k dotknutému
tovaru až do úplného zaplatenia ceny;
…“
Článok 4 ods. 1 smernice 2000/35 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia v súlade s ustanoveniami rozhodného [vnútroštátneho –
neoficiálny preklad
] práva určeného medzinárodným právom súkromným, aby predávajúcemu zostalo zachované vlastnícke právo k tovaru až do úplného
zaplatenia jeho ceny, ak doložka o výhrade vlastníctva bola výslovne dohodnutá medzi kupujúcim a predávajúcim pred odovzdaním
[dodaním –
neoficiálny preklad
] tovaru.“
Podľa odôvodnenia č. 21 tejto smernice:
„Je potrebné zabezpečiť, aby v prípade, ak je klauzula o výhrade vlastníctva podľa použiteľných ustanovení vnútroštátneho
práva určených medzinárodným právom súkromným platná, mali veritelia na celom území spoločenstva možnosť uplatniť výhradu
vlastníckeho práva bez diskriminácie.“

Vnútroštátna právna úprava
Predaj s výhradou vlastníctva upravuje v talianskom práve občiansky zákonník v knihe IV, hlave III, kapitole I, § 3.
Podľa článku 1523 tohto zákonníka s názvom „Prechod vlastníckeho práva a nebezpečenstva“:
„Pri predaji na splátky s výhradou vlastníctva nadobúda kupujúci vlastnícke právo k veci zaplatením poslednej splátky ceny,
ale nebezpečenstvo spojené s vecou znáša od okamihu jej dodania.“
Článok 1524 ods. 1 zákonníka stanovuje, že výhradu vlastníctva možno uplatniť voči veriteľom kupujúceho iba vtedy, ak je dohodnutá
písomne v listine s určitým dátumom predchádzajúcim začatiu exekúcie. Odseky 2 a 3 tohto článku upravujú mechanizmus uplatňovania
tejto doložky voči tretím nadobúdateľom v prípadoch, keď sú predmetom predaja stroje, ktorých hodnota je vyššia ako 30 000
ITL (približne 16 eur), alebo hnuteľný majetok zapísaný vo verejnom registri.
Článok 11 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 231 z 9. októbra 2002 (ďalej len „legislatívny dekrét“) znie takto:
„Výhradu vlastníctva upravenú v článku 1523 občianskeho zákonníka, vyplývajúcu z predchádzajúcej písomnej dohody medzi kupujúcim
a predávajúcim možno uplatniť voči tretím veriteľom kupujúceho iba vtedy, ak je potvrdená na každej faktúre, ktorá sa vzťahuje
na neskoršie dodávky, má určitý dátum predchádzajúci začatiu exekúcie a je riadne zaznamenaná v účtovníctve.“

Konanie pred podaním žaloby
Na Komisiu bola podaná sťažnosť, v ktorej sťažovateľ tvrdil, že článok 4 smernice 2000/35 nebol do talianskej právnej úpravy
prebratý správne. Podľa tohto sťažovateľa článok 11 ods. 3 legislatívneho dekrétu ukladá predávajúcemu povinnosť znášať značné
administratívne náklady.
Po tom, čo Komisia vyzvala Taliansku republiku, aby jej predložila svoje pripomienky k tomuto ustanoveniu vnútroštátnej právnej
úpravy s ohľadom na článok 4 smernice, vydala Komisia 18. októbra 2004 odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzvala tento členský
štát, aby prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
Keďže Komisia nedostala odpoveď, rozhodla sa podať žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

O žalobe

Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že článok 11 ods. 3 legislatívneho dekrétu je v rozpore s článkom 4 ods. 1 smernice 2000/35, ako aj jej duchom.
Podľa Komisie sa povinnosť potvrdiť doložku o výhrade vlastníctva na každej faktúre na to, aby ju bolo možné uplatniť voči
veriteľom kupujúceho, rovná uloženiu dodatočnej podmienky na ťarchu predávajúceho, ktorý v súlade so smernicou 2000/35 je
na to, aby zostal vlastníkom tovaru až do úplného zaplatenia ceny, povinný iba uzavrieť túto doložku s kupujúcim pred dodaním
tovaru.
Navyše skutočnosť, že podľa článku 11 ods. 3 legislatívneho dekrétu musí byť dátum faktúr určitý a musí predchádzať začatiu
exekúcie, je tiež v rozpore s článkom 4 ods. 1 smernice 2000/35, ktorý kladie dôraz na časovú prednosť dohody výslovne dojednanej
medzi kupujúcim a predávajúcim.
Vo vyjadrení talianska vláda tvrdí, že doložka o výhrade vlastníctva je zamýšľaná ako akcesorická doložka v kúpnej zmluve,
ktorej platnosť alebo účinnosť nezávisí od žiadnej osobitnej formálnej podmienky, pretože jedinou podmienkou platnosti je,
aby táto doložka bola dohodnutá v okamihu uzavretia kúpnej zmluvy.
Článok 11 ods. 3 legislatívneho dekrétu bol prijatý na doplnenie ustanovení občianskeho zákonníka a týka sa iba úpravy uplatniteľnosti
doložky o výhrade vlastníctva voči veriteľom kupujúceho, a nie voči tretím nadobúdateľom. Dopĺňa iba článok 1524 ods. 1 občianskeho
zákonníka. K tomuto bodu talianska vláda uvádza, že zmena vykonaná článkom 11 ods. 3 legislatívneho dekrétu sa týka iba niektorých
kategórií kúpnych zmlúv, predovšetkým predaja s postupným dodaním, pri ktorom môžu byť dodávky rozvrhnuté v čase a týkať sa
tovarov, ktoré môžu byť ocenené jednotlivo a môžu mať značnú ekonomickú hodnotu. Okrem toho uvádza, že toto ustanovenie sa
týka niektorých typov zmiešaných zmlúv, v ktorých prípade je predávajúci povinný dodať viacero faktúr, rovnako rozvrhnutých
v čase.
Podľa talianskej vlády je cieľom povinnosti potvrdiť doložku o výhrade vlastníctva v listinách potvrdzujúcich neskoršie plnenie
pôvodnej zmluvy najmä dodržanie zásady právnej istoty, ako aj zásady ochrany dôvery tretích osôb, ktoré vstupujú do obchodných
vzťahov s detentorom majetku, ktorého vlastníkom je iná osoba.
Napokon sa táto vláda odvoláva na úpravu dokazovania v občianskom zákonníku. Z judikatúry talianskeho kasačného súdu vyplýva,
že časovú prednosť listiny je možné preukázať na základe akejkoľvek skutkovej okolnosti. Z tohto dôvodu uvedená judikatúra
prihliada najmä na vedomosť osoby, voči ktorej sa má doložka uplatniť, o listine.
K tomuto poslednému bodu Komisia poznamenáva, že určitosť dátumu možno ľahko preukázať, ale zotrváva na svojej výhrade, podľa
ktorej sú podmienky stanovené v článku 11 ods. 3 legislatívneho dekrétu v rozpore s ustanoveniami článku 4 ods. 1 smernice
2000/35.

Posúdenie Súdnym dvorom
Na posúdenie dôvodnosti žaloby Komisie je potrebné analyzovať článok 4 ods. 1 smernice 2000/35 a preskúmať, či sa toto ustanovenie
dotýka pravidiel prijatých členským štátom v oblasti uplatniteľnosti doložiek o výhrade vlastníctva voči tretím osobám.
Na úvod je namieste zdôrazniť, že táto smernica neharmonizuje všetky pravidlá vzťahujúce sa na oneskorené platby v obchodných
transakciách, pretože upravuje len niektoré osobitné pravidlá zamerané na boj proti týmto omeškaniam, a to úroky v prípade
oneskorenej platby (článok 3), výhradu vlastníctva (článok 4) a postupy vymáhania nesporných pohľadávok (článok 5).
Navyše vo viacerých otázkach odkazuje táto smernica na použitie vnútroštátnej právnej úpravy. Ako vyplýva z odôvodnení č. 15
a 19 smernice, ide najmä o prípad rôznych postupov núteného výkonu exekučného titulu, podmienok zastavenia alebo odkladu núteného
výkonu tohto titulu, ako aj spôsobov uzatvárania zmlúv.
Pokiaľ ide o doložky o výhrade vlastníctva, v ktorých prípade sa odkazuje na vnútroštátnu právnu úpravu, článok 4 ods. 1 smernice
2000/35 stanovuje, že členské štáty zabezpečia v súlade s ustanoveniami vnútroštátneho práva určeného medzinárodným právom
súkromným, aby predávajúcemu zostalo zachované vlastnícke právo k tovaru až do úplného zaplatenia jeho ceny, ak doložka o výhrade
vlastníctva bola výslovne dohodnutá medzi kupujúcim a predávajúcim pred dodaním tovaru.
Zo znenia tohto ustanovenia vyplýva, že upravuje účinky doložky o výhrade vlastníctva voči kupujúcemu a predávajúcemu, ktorý
si môže zachovať vlastnícke právo k tovaru až do úplného zaplatenia. Toto ustanovenie tiež stanovuje, že podmienkou platnosti
takejto doložky je, aby bola výslovne dohodnutá medzi kupujúcim a predávajúcim pred dodaním tovaru.
Je potrebné dodať, že odkaz na vnútroštátne ustanovenia, ktoré sa uplatnia na základe medzinárodného práva súkromného, vykonaný
článkom 4 ods. 1 smernice 2000/35, sa týka podmienok platnosti doložky o výhrade vlastníctva.
Podľa tohto ustanovenia v spojení s odôvodnením č. 21 smernice 2000/35 totiž zákonodarca Spoločenstva považoval za potrebné
zabezpečiť, aby veritelia mohli uplatniť doložku o výhrade vlastníctva bez diskriminácie na celom území Spoločenstva v prípade,
ak je táto doložka platná podľa vnútroštátnych ustanovení, ktoré sa uplatnia na základe medzinárodného práva súkromného. Možnosť
veriteľov uplatniť túto doložku sa javí ako osobitný príspevok k boju proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách.
So zreteľom na znenie článku 4 ods. 1 smernice 2000/35 a účel tejto smernice však z uvedeného ustanovenia nemožno vyvodzovať,
že sa má vzťahovať aj na iné pravidlá, ako sú tie, ktoré výslovne upravujú na jednej strane možnosť predávajúceho a kupujúceho
výslovne sa dohodnúť na doložke o výhrade vlastníctva pred dodaním tovaru a na druhej strane možnosť predávajúceho ponechať
si vlastnícke právo k tovaru až do úplného zaplatenia.
Pravidlá, o ktoré ide v tomto prípade, týkajúce sa uplatniteľnosti doložky o výhrade vlastníctva voči tretím osobám, ktorých
práva nie sú dotknuté smernicou 2000/35, teda zostávajú upravované výlučne vnútroštátnymi právnymi poriadkami členských štátov.
Za týchto okolností Talianska republika tým, že stanovila, že doložku o výhrade vlastníctva možno uplatniť voči tretím veriteľom
kupujúceho iba vtedy, ak táto doložka bola potvrdená na každej faktúre, ktorá sa vzťahuje na neskoršie dodávky, má určitý
dátum predchádzajúci začatiu exekúcie a je riadne zaznamená v účtovníctve, neporušila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku
4 ods. 1 smernice 2000/35.
Z tohto dôvodu je potrebné žalobu Komisie zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Talianska republika navrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia
nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: taliančina.