CELEX: 62002CJ0429
Článek 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES)
Směrnice 89/552/EHS
Televize bez hranic
Televizní vysílání
Reklama
Vnitrostátní opatření zakazující televizní reklamu na alkoholické nápoje prodávané v tomto státě v rozsahu, v němž je dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající z toho, že se na obrazovce zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosu určitých sportovních událostí
Zákon "Evin"

Rozsudkem ze dne 19. listopadu 2002, který došel Soudnímu dvoru dne 27. listopadu 2002, Cour de cassation položil na základě
článku 234 ES dvě předběžné otázky týkající se výkladu směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých
právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23), jakož
i článku 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES).
Tyto otázky vyvstaly v rámci sporu mezi Bacardi France SAS, původně Bacardi-Martini SAS (dále jen „Bacardi“) a Télévision
française 1 SA (dále jen „TF1“), Groupe Jean-Claude Darmon SA (dále jen „Darmon“), jakož i Girosport SARL (dále jen „Girosport“),
směřujícího k udělení příkazu těmto třem posledně uvedeným společnostem, aby ustaly ve vyvíjení nátlaku na zahraniční kluby,
aby tyto kluby odmítly reklamu na alkoholické nápoje vyrobené Bacardi na reklamních tabulích instalovaných v místech mezistátních
dvoustranných sportovních událostí odehrávajících se na území jiných členských států.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
Směrnice 89/552 směřuje k odstranění překážek volnému poskytování služeb spočívajících ve vysílání televizních programů. Za
tímto účelem zavádí zásadu svobody příjmu a dalšího šíření přeshraničního vysílání a koordinuje příslušnou právní úpravu týkající
se této zásady v různých členských státech v oblastech, jako je televizní reklama. V souladu s úpravou zavedenou touto směrnicí
přísluší členskému státu původu vysílání upravit a kontrolovat přeshraniční vysílání při dodržení minimálních pravidel stanovených
touto směrnicí. Naproti tomu, v oblastech upravených zmíněnou směrnicí, členské státy určení vysílání nemají v zásadě již
žádnou pravomoc.
Definice
Pojem „televizní reklama“ je vymezen v čl. 1 písm. b) směrnice 89/552 jako „jakákoli podoba televizního oznámení veřejného
nebo soukromého podniku za úplatu nebo jinou protihodnotu v rámci jeho obchodní, průmyslové, řemeslné činnosti nebo činnosti
svobodného povolání, s cílem podpořit poskytnutí zboží nebo služeb za úplatu, včetně nemovitého majetku, práv a povinností“.
Hmotněprávní předpisy
První věta čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/552 stanoví:
„Členské státy zajišťují svobodu příjmu a nesmějí bránit dalšímu šíření televizního vysílání z jiných členských států na svém
území z důvodů, které spadají do oblastí upravených touto směrnicí.“
Článek 10 odst. 1 zmíněné směrnice stanoví:
„Televizní reklama musí být snadno rozeznatelná a zřetelně oddělená od ostatních pořadů obrazovými nebo zvukovými prostředky.“
Článek 11 odst. 1 první věta téže směrnice stanoví, že „reklama musí být zařazena mezi jednotlivé pořady“.
Podle čl. 11 odst. 2 směrnice 89/552:
„U přenosů složených ze samostatných částí nebo sportovních přenosů nebo přenosů z obdobně uspořádaných událostí a představení,
které obsahují přestávky, musí být reklamy zařazeny pouze mezi samostatné části nebo do přestávek.“
Vnitrostátní právní úprava
Hmotněprávní předpisy
Zákon č. 91-32 ze dne 10. ledna 1991 o boji proti kouření a alkoholismu (Loi relative à la lutte contre le tabagisme et l'alcoolisme),
nazývaný zákon „Evin“ (JORF ze dne 12. ledna 1991, s. 615, dále jen „zákon Evin“), pozměnil zejména články L. 17 až L. 21
Code des débits de boissons (zákoník o provozovnách oprávněných k prodeji nápojů), které omezují reklamu na některé alkoholické
nápoje, a to nápoje s hladinou alkoholu přesahující 1,2
○
.
Podle uvedených ustanovení je přímá nebo nepřímá televizní reklama na alkoholické nápoje zakázána a tento zákaz je opětovně
uveden v článku 8 nařízení č. 92-280 ze dne 27. března 1992, které bylo přijato k provedení článku 27 zákona ze dne 30. září
1986 o svobodě sdělovacích prostředků a upravuje obecné zásady pro reklamu a sponzorství (JORF ze dne 28. března 1992, s.
4313).
Ostatní formy reklamy jsou naopak francouzskými právními předpisy povoleny. Připouští se tak například reklama na alkoholické
nápoje v tisku, rádiu (vyjma určitých hodin) nebo na plakátech a informačních tabulích, včetně reklamních tabulí umístěných
ve sportovních zařízeních, atd.
Porušení zákona Evin je francouzským trestním právem kvalifikováno jako „délit“ (přečin).
Procesněprávní předpisy
Podle čl. 42 prvního pododstavce zákona č. 86-1067 ze dne 30. září 1986 o svobodě sdělovacích prostředků, nazývaného „zákon
Léotard“ (JORF ze dne 1. října 1986, s. 11755), má Conseil supérieur de l'audiovisuel (rada pro rozhlasové a televizní vysílání,
dále jen „CSA“) povinnost dohlížet na uplatňování zákona Evin. V této souvislosti je CSA oprávněna vyzvat distributory televizních
služeb, aby dodržovali své povinnosti, a v případě, že tito distributoři nesplní jí stanovené požadavky, může jim uložit správní
sankce. Krom toho CSA může předložit Procureur de la République (státnímu zástupci) všechny případy porušení, kterých se tito
distributoři dopustili.
Prováděcí opatření
V roce 1995 vypracovaly francouzské orgány, tedy CSA, jakož i Ministerstvo mládeže a sportu a francouzské televizní stanice,
kodex chování zveřejněný v
Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports
, který stanoví výklad pravidel zákona Evin, co se týče jejich použití na televizní přenosy sportovních událostí odehrávajících
se v zahraničí (tj. přímé přenosy nebo přenosy ze záznamu), v jejichž průběhu je reklama na alkoholické nápoje viditelná,
například na reklamních tabulích nebo na sportovních dresech, a které jsou v důsledku toho způsobilé obsahovat nepřímou televizní
reklamu na alkoholické nápoje ve smyslu zmíněného zákona.
Tento kodex chování, aniž by byl právně závazný, stanoví, že pokud jde o mezistátní dvoustranné události odehrávající se v
zahraničí, které jsou v kodexu označeny jako „další události“, francouzští provozovatelé vysílání, jakož i všechny ostatní
osoby podléhající francouzským právním předpisům (dále jen „francouzští provozovatelé vysílání“), kteří nekontrolují podmínky
obrazových záběrů, musí užít dostupná opatření k zamezení zobrazení obchodního označení alkoholických nápojů v průběhu přenosu.
Francouzský provozovatel vysílání tedy musí v okamžiku, kdy získá přenosová práva, informovat své zahraniční partnery o požadavcích
francouzské právní úpravy a pravidlech stanovených uvedeným kodexem. Provozovatel vysílání musí rovněž zjistit u držitele
přenosových práv, dle svých materiálních možností a před vysíláním sportovní události, jaké reklamy se budou nacházet v místě,
kde se takováto událost bude odehrávat. Nakonec má tento provozovatel vysílání povinnost použít dostupné technické postupy
takovým způsobem, aby bylo zabráněno zobrazení reklamních tabulí na alkoholické nápoje v televizi.
Jde-li naopak o mnohostranné mezinárodní události odehrávající se v zahraničí, francouzští provozovatelé vysílání nemohou
být podezříváni ze spoluúčastenství ve vztahu k reklamám objevujícím se na obrazovce, když vysílají obrazový záznam, u něhož
nekontrolují podmínky pořízení záběrů.
Kodex chování, ve znění vztahujícím se na spor v hlavním řízení, vymezuje mnohostranné mezinárodní události jako události,
„u nichž je obrazový záznam přenášen ve velkém počtu států a nelze jej považovat za zaměřený hlavně na francouzské diváky“.
Pokud jde o mezistátní dvoustranné události, tyto události jsou vymezeny jako „události jiné než události uvedené v předchozím
případě, odehrávající se v zahraničí, kdy je přenos zaměřen zvláště na francouzské diváky“.
Kromě vypracování kodexu řádného postupu CSA podnikla kroky vůči francouzským provozovatelům vysílání s cílem dosáhnout toho,
aby požadovali odstranění reklamních tabulí vztahujících se k alkoholickým nápojům nebo aby se úplně vzdali přenosu dotyčné
události. Zmíněný orgán došel přinejmenším v jednom případě až tak daleko, že se obrátil na státního zástupce, aby zahájil
stíhání proti francouzskému provozovateli vysílání.
Spor v hlavním řízení a předběžné otázky
Bacardi je francouzská společnost, která je součástí mezinárodní skupiny Bacardi-Martini, která vyrábí a ve většině států
světa prodává četné alkoholické nápoje, jako rum Bacardi, vermut Martini a pastis Duval.
Darmon a Girosport jsou společnosti, které vyjednávají na účet TF1 televizní přenosová práva na fotbalová utkání.
Vzhledem ke skutečnosti, že Darmon a Girosport vyvíjely tlak na zahraniční kluby, aby tyto kluby odmítly umístění značek Bacardi
na reklamních tabulích umístěných na stadionech, Bacardi podala žalobu za účelem přikázat Darmon, Girosport a TF1, aby upustily
od takového chování z důvodu jeho neslučitelnosti s článkem 59 Smlouvy.
Jelikož tato žaloba byla zamítnuta jak v prvním stupni, tak v rámci odvolání, Bacardi podala dovolání.
Vzhledem k tomu, že Cour de cassation měl pochybnosti o slučitelnosti francouzského režimu zakazujícího televizní reklamu
na alkoholické nápoje prodávané ve Francii v rozsahu, v němž je dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající z toho, že na
obrazovce se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosů mezistátních dvoustranných sportovních událostí odehrávajících
se na území jiných členských států (dále jen „režim televizní reklamy v hlavním řízení“), s právem Společenství, rozhodl přerušit
řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
[…] brání směrnice 89/552/EHS ze dne 3. října 1989, nazývaná ‚Televize bez hranic‘, ve znění, které předchází znění vyplývajícímu
ze směrnice 97/36/ES ze dne 30. června 1997, tomu, aby vnitrostátní právní předpisy, jako jsou články L.17 až L.21 francouzského
Code des débits de boissons a článek 8 nařízení č. 92-280 ze dne 27. března 1992, zakazovaly, z důvodu ochrany veřejného zdraví
a pod hrozbou trestních sankcí, reklamu na alkoholické nápoje, ať již národního původu nebo z jiných členských států Unie,
v televizi, ať již ve formě reklamních šotů ve smyslu článku 10 směrnice [(přímá reklama)] nebo nepřímé reklamy vyplývající
ze zobrazení tabulí s reklamou na alkoholické nápoje v televizi, aniž by se jednalo o klamavou reklamu podle čl. 1 c) směrnice
[?]
2)
[…] musí být článek 49 Smlouvy o ES a zásada volného pohybu televizních vysílání v Unii vykládány tak, že brání tomu, aby
vnitrostátní právní předpisy, jako jsou články L.17 až L.21 francouzského Code des débits de boissons a článek 8 nařízení
č. 92-280 ze dne 27. března 1992, které zakazují, z důvodu ochrany veřejného zdraví a pod hrozbou trestních sankcí, reklamu
na alkoholické nápoje, ať již národního původu nebo z jiných členských států Unie, v televizi, ať již ve formě reklamních
šotů ve smyslu článku 10 směrnice [přímá reklama] nebo nepřímé reklamy vyplývající ze zobrazení tabulí s reklamou na alkoholické
nápoje v televizi, aniž by se jednalo o klamavou reklamu podle čl. 1 c) směrnice, měly za následek to, že operátoři zodpovědní
za vysílání a distribuci televizních programů:
a)
přestanou vysílat televizní programy, jako je zejména přenos sportovních událostí, ať již odehrávajících se ve Francii nebo
v jiných zemích Unie, v nichž je zobrazena zakázaná reklama ve smyslu francouzského Code des débits de boissons,
b)
budou vysílat tyto programy za podmínky, že zakázaná reklama ve smyslu francouzského Code des débits de boissons se nezobrazí,
čímž se znemožňuje uzavření reklamních smluv týkajících se alkoholických nápojů, ať již národního původu nebo z jiných členských
států Unie [?]“
K předběžným otázkám
K první otázce: povinnost zajistit svobodu příjmu a dalšího šíření
První otázkou se postupující soud v podstatě táže, zda první věta čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/552 brání
tomu, aby členský stát zakázal televizní reklamu na alkoholické nápoje prodávané v tomto členském státě v rozsahu, v němž
je dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající z toho, že na obrazovce se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu
přenosů mezistátních dvoustranných sportovních událostí odehrávajících se na území jiných členských států.
V tomto rámci si uvedený soud přeje zjistit, zda taková nepřímá televizní reklama musí být kvalifikována jako „televizní reklama“
ve smyslu čl. 1 písm. b), 10 a 11 této směrnice.
V tomto ohledu je namístě připomenout, že první věta čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/552 stanoví závazek členských
států zajistit svobodu příjmu a nebránit dalšímu šíření televizního vysílání z jiných členských států na svém území z důvodů,
které spadají do oblastí upravených touto směrnicí. Články 10 až 21 směrnice harmonizují pravidla týkající se televizní reklamy.
Na základě definice v čl. 1 písm. b) směrnice 89/552 „televizní reklama“ je „jakákoli podoba televizního oznámení veřejného
nebo soukromého podniku za úplatu nebo jinou protihodnotu v rámci jeho obchodní, průmyslové, řemeslné činnosti nebo činnosti
svobodného povolání, s cílem podpořit poskytnutí zboží nebo služeb za úplatu, včetně nemovitého majetku, práv a povinností“.
Podle čl. 10 odst. 1 této směrnice „televizní reklama musí být snadno rozeznatelná a zřetelně oddělená od ostatních pořadů
obrazovými nebo zvukovými prostředky“. Čl. 11 odst. 1 první věta zmíněné směrnice stanoví, že „reklama musí být zařazena mezi
jednotlivé pořady“ a podle čl. 11 odst. 2 „u přenosů složených ze samostatných částí nebo sportovních přenosů nebo přenosů
z obdobně uspořádaných událostí a představení, které obsahují přestávky, musí být reklamy zařazeny pouze mezi samostatné části
nebo do přestávek“.
Ve sporu v hlavním řízení je třeba konstatovat, že z důvodů vyložených v bodech 48 až 52 stanoviska generálního advokáta nepředstavuje
nepřímá televizní reklama na alkoholické nápoje vyplývající z tabulí viditelných na obrazovce v průběhu přenosu sportovních
událostí individualizovatelnou zprávu vysílanou televizí, která je určena k podpoře zboží nebo služeb. Ze zřejmých důvodů
není možné tuto reklamu zobrazit pouze v přestávkách mezi různými částmi dotyčného televizního vysílání. Zobrazení reklamních
tabulí, které se objevují na pozadí vysílaného obrazového záznamu, a to nepravidelným a nepředvídaným způsobem v závislosti
na požadavcích vysílání, nemají v rámci vysílání individualizovatelnou povahu.
Takováto nepřímá televizní reklama tedy nemůže být považována za „televizní reklamu“ ve smyslu směrnice 89/552, a na základě
toho se na ni tato směrnice nepoužije.
Následkem toho je tedy třeba odpovědět na první otázku tak, že první věta čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice 89/552
nebrání tomu, aby členský stát zakázal televizní reklamu na alkoholické nápoje prodávané v tomto státě v rozsahu, v němž je
dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající z toho, že na obrazovce se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosů
mezistátních dvoustranných sportovních událostí odehrávajících se na území jiných členských států.
Takováto nepřímá televizní reklama nemůže být kvalifikována jako „televizní reklama“ ve smyslu čl. 1 písm. b) a článků 10
a 11 této směrnice.
Ke druhé otázce: právo na volné poskytování služeb
Druhou otázkou se postupující soud v podstatě táže, zda článek 59 Smlouvy (nyní po změně článek 49 ES) brání tomu, aby členský
stát zakázal televizní reklamu na alkoholické nápoje prodávané v tomto státě v rozsahu, v němž je dotčena nepřímá televizní
reklama vyplývající z toho, že na obrazovce se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosů mezistátních dvoustranných
sportovních událostí odehrávajících se na území jiných členských států.
Článek 59 Smlouvy vyžaduje odstranění jakéhokoliv omezení volného poskytování služeb, i když se toto omezení vztahuje bez
rozlišení na národní poskytovatele i na poskytovatele z jiných členských států, pokud je způsobilé zakázat nebo jinak narušit
činnost poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby (viz v tomto smyslu rozsudek
ze dne 25. července 1991, Säger, C-76/90, Recueil, s. I-4221, bod 12, a ze dne 3. října 2000, Corsten, C-58/98, Recueil, s.
I-7919, bod 33). Krom toho svobody poskytování služeb požívá jak poskytovatel, tak příjemce služeb (viz v tomto smyslu rozsudek
ze dne 31. ledna 1984, Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Recueil, s. 377, bod 16).
Volné poskytování služeb může však být, pokud neexistují harmonizační opatření práva Společenství, omezeno vnitrostátní právní
úpravou odůvodněnou důvody uvedenými v čl. 56 odst. 1 Smlouvy o ES (nyní po změně čl. 46 odst. 1 ES) ve spojení s článkem
66 Smlouvy o ES (nyní článek 55 ES) nebo naléhavými důvody obecného zájmu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 6. listopadu
2003, Gambelli a další, C-243/01, dosud nezveřejněn v Recueil, bod 60).
V této souvislosti přísluší členským státům, aby rozhodly o úrovni, v jaké chtějí zajistit ochranu veřejného zdraví, a o způsobu,
jakým má být této úrovně dosaženo. Mohou tak činit ovšem pouze v mezích stanovených Smlouvou, zejména v souladu se zásadou
přiměřenosti (viz rozsudek ze dne 25. července 1991, Aragonesa de Publicidad Exterior et Publivía, C-1/90 a C-176/90, Recueil,
s. I-4151, bod 16), podle které přijatá opatření musí být způsobilá k zajištění dosažení cíle, který sledují, a nesmí jít
nad rámec toho, co je nezbytné k  jeho dosažení (viz zejména výše uvedený rozsudek Säger, bod 15; ze dne 23. listopadu 1999,
Arblade a další, C-369/96 a C-376/96, Recueil, s. I-8453, bod 35; Corsten, uvedený výše, bod 39 a ze dne 22. ledna 2002, Canal
Satélite Digital, C-390/99, Recueil, s. I-607, bod 33).
Ve věci v hlavním řízení, vzhledem k tomu, že v dané oblasti neexistují harmonizační opatření práva Společenství, je třeba
zabývat se postupně třemi body, a to existencí omezení ve smyslu článku 59 Smlouvy, možností odůvodnění takového režimu televizní
reklamy, jako je režim v hlavním řízení,  s ohledem na čl. 56 odst. 1 zmíněné Smlouvy ve spojení s článkem 66 této Smlouvy,
a přiměřeností tohoto režimu.
V první řadě je třeba konstatovat, že takový režim televizní reklamy, jako je režim v hlavním řízení, představuje omezení
volného poskytování služeb ve smyslu článku 59 Smlouvy. Tento režim totiž obsahuje jednak omezení volného poskytování reklamních
služeb v tom, že vlastníci reklamních tabulí musí preventivně odmítnout veškerou reklamu na alkoholické nápoje, jakmile sportovní
událost může být přenášena do Francie. Jednak tentýž režim brání poskytování služeb vysílání televizních programů. Francouzští
provozovatelé vysílání musí odmítnout všechny přenosy sportovních událostí, v jejichž průběhu mohou být viditelné reklamní
tabule s reklamou na alkoholické nápoje prodávané ve Francii. Krom toho organizátoři sportovních událostí odehrávajících se
mimo Francii nemohou prodat přenosová práva francouzským provozovatelům vysílání, jakmile vysílání televizních programů věnovaných
takovýmto událostem může obsahovat nepřímou televizní reklamu na zmíněné alkoholické nápoje.
V této souvislosti, jak také vyplývá z bodů 28 a 29 rozsudku z tohoto dne, Komise v. Francie (C-262/02, dosud nezveřejněn
ve Sbírce rozhodnutí), argumentace francouzské vlády týkající se jednak technických možností umožňujících zakrýt obraz tak,
aby došlo k zakrytí cílenému pouze na tabule s reklamou na alkoholické nápoje, a jednak rovného použití zmíněného režimu televizní
reklamy na všechny alkoholické nápoje, ať vyrobené ve Francii nebo v zahraničí, nemůže být přijato. Ačkoli je  pravda, že
takové technické možnosti existují, jejich použití by s sebou neslo vysoké dodatečné náklady k tíži francouzských provozovatelů
vysílání. Krom toho v rámci volného poskytování služeb je v případě tohoto typu relevantní pouze původ daných služeb.
Na druhém místě je třeba konstatovat, že takový režim televizní reklamy, jako je režim v hlavním řízení, sleduje cíl týkající
se ochrany veřejného zdraví ve smyslu čl. 56 odst. 1 Smlouvy, jak to vyjádřil generální advokát v bodě 69 svého stanoviska.
Opatření omezující možnosti reklamy na alkoholické nápoje, a zaměřující se tak na boj proti zneužívání alkoholu ve skutečnosti
odpovídají zájmu veřejného zdraví (viz rozsudek ze dne 10. července 1980, Komise v. Francie, 152/78, Recueil, s. 2299, bod
17; Aragonesa de Publicidad Exterior et Publivía, výše uvedený, bod 15, a ze dne 8. března 2001, Gourmet International Products,
C-405/98, Recueil, s. I-1795, bod 27).
Na třetím místě je rovněž důležité konstatovat, že takový režim televizní reklamy, jako je režim v hlavním řízení, je způsobilý
zajistit dosažení cíle ochrany veřejného zdraví, který sleduje. Krom toho nejde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení
takového cíle. Tento režim totiž omezuje situace, ve kterých lze reklamní tabule na alkoholické nápoje vidět v televizi, a
je tedy způsobilý omezit vysílání takovýchto reklamních sdělení, a tím snížit příležitosti, kdy jsou televizní diváci pobízeni
ke konzumaci alkoholických nápojů.
V tomto ohledu, jak vyplývá z bodů 33 až 39 rozsudku z dnešního dne, Komise v. Francie, uvedeného výše, tvrzení Komise a vlády
Spojeného království předložená za účelem prokázání nepřiměřenosti zmíněného režimu musí být odmítnuta.
Pokud jde o jediné tvrzení vznesené Bacardi, které nebylo zkoumáno v rozsudku z dnešního dne, Komise v. Francie, uvedeném
výše, a to tvrzení, podle kterého je režim televizní reklamy, který je předmětem hlavního řízení, nesoudržný v tom, že se
netýká reklamy na alkoholické nápoje viditelné na pozadí filmové scény, postačí odpovědět, že tato možnost spadá do oblasti
volného uvážení členských států, kterým náleží rozhodovat o úrovni, v jaké chtějí chránit veřejné zdraví, a o způsobu, jakým
má být této úrovně dosaženo (viz rozsudek Aragonesa de Publicidad Exterior et Publivía, uvedený výše, bod 16).
Následkem toho je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že článek 59 Smlouvy nebrání tomu, aby členský stát zakázal televizní
reklamu na alkoholické nápoje prodávané v tomto státě v rozsahu, v němž je dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající z toho,
že na obrazovce se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosů mezistátních dvoustranných sportovních událostí
odehrávajících se na území jiných členských států.
K nákladům řízení
Výdaje vzniklé francouzské vládě a vládě Spojeného království, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření,
se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky hlavního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem
ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR (velký senát)
o otázce, kterou mu předložil Cour de cassation rozsudkem ze dne 19. listopadu 2002, rozhodl takto:
1)
První věta čl. 2 odst. 2 prvního pododstavce směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci některých právních
a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání nebrání tomu, aby členský stát zakázal
televizní reklamu na alkoholické nápoje prodávané v tomto státě v rozsahu, v němž je dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající
z toho, že na obrazovce se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosů mezistátních dvoustranných sportovních událostí
odehrávajících se na území jiných členských států.
Takováto nepřímá televizní reklama nemůže být kvalifikována jako „televizní reklama“ ve smyslu čl. 1 písm. b) a článků 10
a 11 této směrnice.
2)
Článek 59 Smlouvy o ES (nově po změně článek 49 ES) nebrání tomu, aby členský stát zakázal televizní reklamu na alkoholické
nápoje prodávané v tomto státě v rozsahu, v němž je dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající z toho, že na obrazovce
se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosů mezistátních dvoustranných sportovních událostí odehrávajících se
na území jiných členských států.
Skouris
Jann
Rosas
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
von Bahr
Silva de Lapuerta
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. července 2004.
Vedoucí soudní kanceláře
Předseda
R. Grass
V. Skouris
–
Jednací jazyk: francouzština.