CELEX: 61984CJ0222
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Industrial Tribunal, Belfast (Northern Ireland)
Spojené kráľovstvo

Rozhodnutím
z 8. augusta 1984, doručeným Súdnemu dvoru 4. septembra
1984, predložil Industrial Tribunal of Northern Ireland v Belfaste
podľa článku 177 Zmluvy EHS niekoľko prejudiciálnych otázok týkajúcich
sa výkladu smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976
o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi
a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej
príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné
podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. vyd. 05/001,
s. 187), a článku 224 Zmluvy EHS.
Tieto
otázky boli predložené v rámci sporu medzi pani Marguerite I.
Johnston a Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary
(„RUC“). Chief Constable je príslušný vymenovať príslušníkov policajného
zboru zaradených do zálohy v RUC Reserve v Severnom Írsku,
a to najmä do zamestnania v rozsahu ustanoveného pracovného
času v RUC Full-time Reserve na základe zmlúv uzavretých na tri
roky s možnosťou obnovenia. Tento spor sa týka odmietnutia obnoviť
zmluvu pani Johnston, príslušníčke RUC Full-time Reserve,
a odmietnutia poskytnúť jej odborný výcvik zameraný na
zaobchádzanie a používanie strelných zbraní zo strany Chief
Constable.
Z návrhu
na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že ustanovenia Royal Ulster
Constabulary Reserve (Appointment and Conditions of Service)
Regulations (Northern Ireland) 1973, ktoré upravujú postup vymenovania
a podmienky výkonu služby v policajnom zbore pri zaradení do
zálohy, nerobia žiadne rozdiely medzi mužmi a ženami, ktoré by mali
význam pre túto vec. Okrem toho z článkov 10 a 19 Sex
Discrimination (Northern Ireland) Order 1976 [SI 1976, č. 1042 (NI
15)], ktorý stanovuje pravidlá zamerané na zrušenie diskriminácie na
základe pohlavia a na zavedenie zásady rovnosti v pracovných
príležitostiach, vzdelávaní, služobnom postupe a pracovných
podmienkach, vyplýva, že zákaz diskriminácie sa vzťahuje na zamestnanie
v polícii a že s mužmi a ženami sa nesmie
v tomto zmysle zaobchádzať rozdielne s výnimkou požiadaviek na
výšku, uniformu, výstroj alebo na príplatky na uniformu alebo výstroj.
Podľa článku 53 ods. 1 Sex Discrimination Order však žiadne
z týchto ustanovení zakazujúce diskrimináciu
„nemôže
viesť k protiprávnosti úkonu vykonaného s cieľom zachovania
bezpečnosti štátu alebo ochrany verejnej bezpečnosti alebo verejného
poriadku“
a podľa odseku 2 článku 53
„osvedčenie
podpísané ministrom alebo v jeho mene, ktorým sa potvrdzuje, že
úkon uvedený v osvedčení bol vykonaný s cieľom uvedeným
v odseku 1, vytvára nepopierateľný dôkaz o tom, že tento úkon
bol vykonaný s týmto cieľom“.
V Spojenom
kráľovstve policajti pri výkone služby vo všeobecnosti nenosia strelné
zbrane s výnimkou špeciálnych zásahov a v tomto zmysle sa
nerobia žiadne rozdiely medzi mužmi a ženami. Z dôvodu
zvýšeného počtu atentátov, ktorých obeťami už dlhé roky boli policajti
v Severnom Írsku, Chief Constable RUC usúdil, že v tejto praxi
nemožno ďalej pokračovať. Rozhodol, že v RUC a v RUC
Reserve budú muži pri bežnom výkone ich služby nosiť strelné zbrane,
zatiaľ čo ženy nebudú ozbrojené a neabsolvujú výcvik zameraný na
zaobchádzanie so strelnými zbraňami a streľbu zo strelných zbraní.
Za
týchto okolností Chief Constable považoval v roku 1980 počet žien
v RUC za dostatočný pre výkon osobitných úloh, ktoré sú vo
všeobecnosti zverené ženskému personálu. Pokiaľ ide o bežné
policajné úlohy, ktoré si vyžadujú nosenie zbraní, usúdil, že tieto
úlohy už nemajú byť zverené ženám, a rozhodol sa neposkytnúť alebo
neobnoviť zmluvy ženám v RUC Full-time Reserve s výnimkou
prípadov, keď ide o úlohy vyhradené pre ženský personál. Po tomto
rozhodnutí, až na jeden prípad, nebola poskytnutá alebo obnovená zmluva
žiadnej žene v RUC Full-time Reserve.
Podľa
vnútroštátneho súdu bola pani Johnston od roku 1974 do 1980
príslušníčkou RUC Full-time Reserve. Účinným spôsobom vykonávala
všeobecné úlohy policajného príslušníka v uniforme, ako je
zabezpečovanie stálej služby na policajnej stanici, účasť na mobilných
hliadkach, vedenie vozidla mobilnej hliadky a účasť na osobných
prehliadkach osôb predvedených na policajnú stanicu. Pri výkone týchto
úloh nebola ozbrojená a mimo policajnej stanice bola obvykle
sprevádzaná ozbrojeným mužom z RUC Full-time Reserve. V roku
1980 jej Chief Constable odmietol obnoviť zmluvu z dôvodu novej
politiky týkajúcej sa príslušníčok RUC Full-time Reserve.
Pani
Johnston podala žalobu na Industrial Tribunal proti odmietnutiu obnoviť
jej zmluvu a proti odmietnutiu poskytnúť jej výcvik zameraný na
zaobchádzanie so strelnými zbraňami, ktoré vyplýva z uplatnenia
tejto novej politiky. Tvrdila, že sa stala obeťou diskriminácie, ktorá
je zakázaná podľa Sex Discrimination Order.
V konaní
pred Industrial Tribunal predložil Chief Constable osvedčenie Secretary
of State, ktorým minister vlády Spojeného kráľovstva v súlade
s článkom 53 Sex Discrimination Order potvrdil, že „akt, ktorým
Royal Ulster Constabulary odmietol poskytnúť pani Marguerite Johnston
nové zamestnanie v rozsahu ustanoveného pracovného času
v Royal Ulster Constabulary Reserve, bol vykonaný s cieľom: a)
zachovania národnej bezpečnosti; a b) s cieľom ochrany
verejnej bezpečnosti a verejného poriadku“.
Pani
Johnston sa odvolala na smernicu 76/207. Cieľom tejto smernice je
zavedenie zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami,
pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornú prípravu
a postup v zamestnaní a o pracovné podmienky.
Z tejto zásady podľa článku 2 ods. 1 vyplýva, že neexistuje
žiadna diskriminácia založená na pohlaví, s výhradou výnimiek
uvedených v odsekoch 2 a 3. S cieľom uplatňovania
tejto zásady v jednotlivých oblastiach ukladajú články 3 až 5
členským štátom povinnosť zrušiť všetky zákony, iné právne predpisy
a správne opatrenia, ktoré jej odporujú, a revidovať tie
zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, pri ktorých už nie
je opodstatnený záujem o ochranu, z ktorého pôvodne
vychádzali. Podľa článku 6 musí mať každá osoba, ktorá sa cíti byť
poškodená v dôsledku diskriminácie, právo domáhať sa svojich práv
súdnou cestou.
Aby
mohol Industrial Tribunal v tejto veci rozhodnúť, položil Súdnemu
dvoru tieto prejudiciálne otázky:
1.      Má
sa smernica Rady 76/207 sama osebe, ako aj s prihliadnutím na
okolnosti tejto veci vykladať v tom zmysle, že dovoľuje členskému
štátu vylúčiť z jej pôsobnosti diskriminačné opatrenia založené na
pohlaví, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, vykonané
s cieľom zachovania bezpečnosti štátu alebo ochrany verejného
poriadku alebo verejnej bezpečnosti?
2.      Dovoľuje
táto smernica sama osebe, ako aj s prihliadnutím na okolnosti
tejto veci zaradiť zamestnanie ako ozbrojený príslušník policajného
zboru v zálohe v rozsahu ustanoveného pracovného času alebo
výcvik zameraný na zaobchádzanie a používanie strelných zbraní
súvisiace s takýmto zamestnaním medzi profesijné činnosti
a prípadne medzi prípravu na tieto činnosti, pri ktorých je
pohlavie pracovníka vzhľadom na ich charakter alebo okolnosti, za akých
sa vykonávajú, určujúcim faktorom v zmysle článku 2 ods. 2?
3.      Aké
sú zásady a kritériá, ktoré musia členské štáty uplatniť pri
posudzovaní, či je „pohlavie... určujúcim faktorom“ v zmysle článku
2 ods. 2, ak ide na jednej strane o „profesijné činnosti“
ozbrojeného príslušníka policajného zboru v zálohe a na druhej
strane o „prípravu na tieto činnosti“, a to buď vzhľadom na
ich charakter, alebo okolnosti, za akých sa vykonávajú?
4.      Môže
politika uplatňovaná Chief Constable zodpovedným zo zákona za riadenie
a kontrolu polície, podľa ktorej ženy – príslušníčky polície nesmú
nosiť strelné zbrane, s prihliadnutím na okolnosti v tejto
veci predstavovať „ustanoven[ie] na ochranu ženy“ v zmysle článku 2
ods. 3 alebo „správn[e] opatren[ie]“ inšpirované „záuj[mom]
o ochranu“ v zmysle článku 3 ods. 2 písm. c)
smernice?
5.      V prípade
kladnej odpovede na otázku 4, aké sú zásady a kritériá, ktoré
musia členské štáty uplatniť pri posudzovaní, či je „záujem
o ochranu“ „odôvodnený“ v zmysle článku 3 ods. 2
písm. c)?
6.      Môže
sa žalobca za daných okolností odvolávať na zásadu rovnosti
zaobchádzania, ktorá je zakotvená v príslušných ustanoveniach
smernice, pred vnútroštátnymi súdmi členských štátov?
7.      V prípade kladnej odpovede na otázku 6:
a)      Má
sa článok 224 Zmluvy EHS sám osebe vykladať v tom zmysle, že
oprávňuje členské štáty, aby sa v prípade, ak sú vystavené vážnemu
vnútornému ohrozeniu verejného poriadku, odchýlili od povinností, ktoré
sa na nich alebo na zamestnávateľov podliehajúcich ich právomoci inak
vzťahujú na základe tejto smernice?
b)      Ak
áno, môže sa v takom prípade jednotlivec s cieľom zamedziť
uplatneniu článku 224 Zmluvy EHS členským štátom odvolávať na
skutočnosť, že tento členský štát sa neporadil s ostatnými
členskými štátmi?“
Aby
bolo možné na tieto otázky vhodne odpovedať v záujme vyriešenia
sporu vo veci samej, treba objasniť situáciu, o ktorej má
Industrial Tribunal rozhodnúť. Tak ako vyplýva z návrhu na začatie
prejudiciálneho konania predloženého Súdnemu dvoru, Chief Constable
uznal pred Industrial Tribunal, že z ustanovení Sex Discrimination
Order môže len článok 53 odôvodniť jeho postoj. Pani Johnston zasa
uznala, že osvedčenie, ktoré vydal Secretary of State, ju zbavuje
akejkoľvek možnosti podať žalobu, pokiaľ by sa vnútroštátne právo
uplatňovalo izolovane, a odvolala sa na ustanovenia smernice, aby
tak vylúčila účinky článku 53 Sex Discrimination Order.
Zdá
sa teda, že cieľom otázok predložených Industrial Tribunal je
v prvom rade zistiť, či je s právom Spoločenstva a so
smernicou 76/207 zlučiteľné, že vnútroštátnemu súdu bráni pravidlo
uvedené v článku 53 ods. 2 Sex Discrimination Order (časť
otázky šesť) v úplnom výkone jeho súdneho preskúmania. Ďalším
cieľom otázok predložených Industrial Tribunal je rozhodnúť, či
a za akých podmienok umožňujú ustanovenia smernice v tomto
konkrétnom prípade zaobchádzať odlišným spôsobom s mužmi
a ženami v službách polície z dôvodov ochrany verejnej
bezpečnosti, o ktorých je zmienka v článku 53 ods. 1 Sex
Discrimination Order (prvá až piata otázka). Predložené otázky majú
Industrial Tribunal okrem iného umožniť zistiť, či sa prípadne možno
odvolávať na ustanovenia smernice, s ktorými je vnútroštátne právo
v rozpore (zostávajúca časť šiestej otázky). V závislosti od
odpovedí na tieto otázky môže vzniknúť otázka, či sa môže členský štát
odvolať na článok 224 Zmluvy EHS, aby sa vyhol povinnostiam, ktoré mu
v prípade, ako je tento, vyplývajú zo smernice (siedma otázka).

O práve na účinnú súdnu ochranu
Najskôr
je preto potrebné preskúmať tú časť šiestej otázky, ktorej cieľom je
zistiť, či právo Spoločenstva, a najmä smernica 76/207, vyžaduje od
členských štátov, aby prostredníctvom svojich vnútroštátnych súdov
zabezpečili vykonávanie účinnej kontroly dodržiavania ustanovení
smernice a vnútroštátnych predpisov určených na ich vykonanie.
Podľa
pani Johnston je ustanovenie, akým je článok 53 ods. 2 Sex
Discrimination Order, v rozpore s článkom 6 smernice, keďže
zabraňuje príslušným vnútroštátnym súdom vykonávať akékoľvek súdne
preskúmanie.
Vláda
Spojeného kráľovstva poukazuje na to, že článok 6 smernice neukladá
členským štátom povinnosť podriadiť súdnemu preskúmaniu každú otázku,
ktorá môže vzniknúť pri uplatňovaní smernice, a to ani vtedy, ak
ide o oblasť národnej bezpečnosti a verejnej bezpečnosti.
Pravidlá dokazovania, akým je pravidlo stanovené v článku 53
ods. 2 Sex Discrimination Order, sú vo vnútroštátnom procesnom
práve celkom bežné. Sú odôvodnené skutočnosťou, že otázky národnej
bezpečnosti a verejnej bezpečnosti môže riadne posúdiť len
príslušný politický orgán, teda minister, ktorý vydá dané osvedčenie.
Komisia
sa domnieva, že priznať osvedčeniu ministra účinok, o akom je
zmienka v článku 53 odsek 2 Sex Discrimination Order, by znamenalo
popretie akéhokoľvek súdneho preskúmania a odporovalo by to
základnej zásade práva Spoločenstva a článku 6 smernice.
V tejto
súvislosti treba najprv pripomenúť, že článok 6 smernice ukladá
členským štátom povinnosť zaviesť do ich vnútroštátnych právnych
predpisov potrebné opatrenia umožňujúce všetkým osobám, ktoré sa cítia
byť poškodené diskrimináciou, „domáhať sa svojich práv súdnou cestou“.
Z tejto smernice vyplýva, že členské štáty sú povinné prijať
opatrenia, ktoré sú dostatočne účinné na to, aby dosiahli cieľ smernice,
a zabezpečiť, aby mohli dotknuté osoby uplatniť takto priznané
práva pred vnútroštátnymi súdmi.
Súdne
preskúmanie, ktoré vyžaduje tento článok, je prejavom všeobecnej
právnej zásady, ktorá je základom spoločných ústavných tradícií
členských štátov. Táto zásada je takisto zahrnutá v článkoch 6
a 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv
a základných slobôd zo 4. novembra 1950. Tak ako bolo uznané
v spoločnom vyhlásení Zhromaždenia Rady a Komisie
z 5. apríla 1977 (Ú. v. ES C 103, s. 1)
a v judikatúre Súdneho dvora, je v rámci práva
Spoločenstva potrebné prihliadať na zásady tohto dohovoru.
Podľa
článku 6 smernice vykladaného z hľadiska uvedenej všeobecnej
zásady má každá osoba právo domáhať sa účinnej ochrany na príslušnom
súde proti opatreniam, ktoré podľa nej odporujú zásade rovnosti
zaobchádzania s mužmi a ženami zakotvenej v smernici
76/207. Členským štátom prináleží zabezpečiť účinné súdne preskúmanie
dodržiavania uplatniteľných ustanovení práva Spoločenstva
a vnútroštátnej právnej úpravy zameranej na prebratie práv
zakotvených v smernici.
Ustanovenie,
ktoré ako článok 53 ods. 2 Sex Discrimination Order priznáva, že
osvedčenie má účinok nevyvrátiteľného dôkazu splnenia podmienky výnimky
zo zásady rovnosti zaobchádzania, umožňuje príslušnému orgánu odňať
jednotlivcovi právo domáhať sa súdnou cestou práv, ktoré sú mu priznané
smernicou. Takéto ustanovenie preto odporuje zásade účinného súdneho
preskúmania, ktorá je zakotvená v článku 6 smernice.
Na
túto časť šiestej otázky, ktorú predložil Industrial Tribunal, treba
odpovedať tak, že zásade účinného súdneho preskúmania stanovenej
v článku 6 smernice Rady 76/207 z 9. februára 1976
odporuje, aby bol osvedčeniu vnútroštátneho orgánu potvrdzujúcemu
splnenie podmienok na výnimku zo zásady rovnosti zaobchádzania
s mužmi a so ženami na účely ochrany verejnej bezpečnosti
priznaný účinok nevyvrátiteľného dôkazu s následkom vylúčenia
akejkoľvek právomoci súdneho preskúmania.

O uplatniteľnosti smernice 76/207 na opatrenia prijaté na účely ochrany verejnej bezpečnosti
Ďalej
je potrebné preskúmať prvú otázku, na základe ktorej sa chce Industrial
Tribunal dozvedieť, či je smernica 76/207 vzhľadom na to, že neobsahuje
výslovné ustanovenie týkajúce sa opatrení prijatých na účely ochrany
štátnej bezpečnosti alebo na ochranu verejného poriadku a najmä
verejnej bezpečnosti, uplatniteľná na takéto opatrenia.
Podľa
pani Johnston neexistuje na takéto účely všeobecná výnimka zo základnej
zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá by nijako nesúvisela
s osobitnými profesijnými činnosťami, ich povahou
a podmienkami výkonu. Takáto výnimka výlučne z dôvodu, že
diskriminácia sleduje ciele, akým je ochrana verejnej bezpečnosti, by
členským štátom poskytla možnosť jednostranne sa zbaviť povinností,
ktoré im smernica ukladá.
Vláda
Spojeného kráľovstva je toho názoru, že ochranné doložky obsiahnuté
v článkoch 36, 48, 56, 66, 223 a 224 Zmluvy EHS svedčia
o tom, že ani Zmluva a ani sekundárne právo sa nevzťahujú na
oblasti, ktorých sa týka otázka Industrial Tribunal, a neobmedzujú
právomoc členských štátov prijať opatrenia, ktoré považujú za užitočné
a potrebné na tieto účely. Opatrenia, ktorých sa týka prvá otázka,
teda nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice.
Komisia
navrhuje vykladať smernicu z hľadiska článku 225 Zmluvy EHS tak,
aby mohli dôvody verejnej bezpečnosti za osobitných podmienok
ustanovených týmto článkom a s výhradou súdneho preskúmania
odôvodňovať výnimky zo zásady rovnosti zaobchádzania aj vtedy, keď nie
sú splnené striktné podmienky článku 2 ods. 2 a 3 smernice.
Z tohto
hľadiska treba konštatovať, že Zmluva stanovuje výnimky, ktoré by boli
použiteľné v prípadoch, v ktorých by mohlo dôjsť
k ohrozeniu verejnej bezpečnosti, iba v článkoch 36, 48, 56,
223 a 224 upravujúcich presne vymedzené mimoriadne okolnosti.
Vzhľadom na ich obmedzenú povahu tieto články nemožno vykladať
extenzívne a nemožno z nich ani vyvodiť všeobecnú výnimku,
ktorá by automaticky vyplývala zo Zmluvy pre všetky opatrenia prijaté na
účely ochrany verejnej bezpečnosti. Uznanie všeobecnej výnimky pre
všetky ustanovenia práva Spoločenstva mimo osobitných podmienok
ustanovení Zmluvy by mohlo oslabiť záväzný charakter a jednotné
uplatňovanie práva Spoločenstva.
Z toho
vyplýva, že z uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania
s mužmi a ženami neexistuje žiadna všeobecná výnimka pre
opatrenia z dôvodu verejnej bezpečnosti, pokiaľ sa prípadne
neuplatní článok 224 Zmluvy, ktorý sa týka celkom výnimočnej situácie
a je predmetom siedmej otázky. Preto sa práve v rámci
uplatňovania osobitných ustanovení smernice musia zohľadniť skutočnosti,
na základe ktorých sa príslušný orgán odvolával na požiadavky ochrany
verejnej bezpečnosti.
Na
prvú otázku je preto potrebné odpovedať, že diskriminácie na základe
pohlavia vykonávané z dôvodov ochrany verejnej bezpečnosti sa musia
preskúmať z hľadiska výnimiek zo zásady rovnosti zaobchádzania
s mužmi a ženami ustanovenými v smernici 76/207.

O výnimkách povolených z dôvodu podmienok výkonu profesijnej činnosti
Druhou
a treťou otázkou sa Industrial Tribunal pýta na výklad výnimky zo
zásady rovnosti zaobchádzania zakotvenej v článku 2 ods. 2
smernice, aby mohol posúdiť, či sa táto výnimka vzťahuje na nerovné
zaobchádzanie takého druhu, akým je zaobchádzanie v tejto veci.
S týmto cieľom sa pýta na kritériá a zásady, na základe
ktorých treba určiť, či možno činnosť, o akú ide v tejto veci,
priradiť k činnostiam, pri ktorých je „vzhľadom na ich charakter
alebo okolnosti, za akých sa vykonávajú, pohlavie pracovníka určujúcim
faktorom“.
Pani
Johnston zastáva názor, že na túto otázku nemožno odpovedať takto
všeobecne. Výkon svojich funkcií v polícii vykonávala vždy
uspokojivo. Ženy sú podľa nej úplne spôsobilé na výcvik, ktorý je
zameraný na zaobchádzanie so strelnými zbraňami. Úlohou Industrial
Tribunal je posúdiť z hľadiska konkrétnych úloh, ktorých výkonom
bola poverená, či je výnimka v zmysle článku 2 ods. 2 smernice
možná. Toto ustanovenie vraj neumožňuje úplne ju vylúčiť zo zamestnania
v RUC Full-time Reserve.
Podľa
vlády Spojeného kráľovstva majú členské štáty diskrečnú právomoc pri
zvážení, či podmienky výkonu povolania u polície z dôvodu
požiadaviek národnej bezpečnosti, verejnej bezpečnosti alebo ochrany
verejného poriadku bránia tomu, aby bola táto činnosť vykonávaná ženou,
ktorá je ozbrojená. Členské štáty môžu z tohto hľadiska vziať do
úvahy kritériá ako rozdielnosť fyzickej sily, pravdepodobná reakcia
verejnosti na ozbrojené ženy policajtky a riziko atentátov proti
týmto ženám. Rozhodnutie, ktoré Chief Constable vydal uplatňujúc tieto
kritériá, vychádza z článku 2 ods. 2 smernice.
Komisia
tvrdí, že činnosť ozbrojeného policajta môže byť z dôvodu
podmienok výkonu činnosti, ale nie z dôvodu jej povahy, považovaná
za činnosť, pri ktorej je pohlavie určujúcim faktorom. Výnimka však musí
byť odôvodnená vzhľadom na špecifické úlohy a nie vzhľadom na
zamestnanie posudzované globálne. Predovšetkým je potrebné dodržiavať
zásadu proporcionality. Je na vnútroštátnom súde, aby z tohto
hľadiska posúdil spornú diskrimináciu.
V tejto
súvislosti treba najprv konštatovať, že pokiaľ sa z dôvodu
požiadaviek ochrany verejnej bezpečnosti rozhodli orgány príslušné
rozhodovať o otázkach týkajúcich sa polície v Severnom Írsku
neriadiť sa už ďalej pravidlom, ktoré sa vo všeobecnosti uplatňuje
v ostatných častiach Spojeného kráľovstva, teda pravidlom
neozbrojenej polície pri obvyklom výkone jej činností, toto rozhodnutie
nebolo prijaté na základe rozlišovania medzi mužmi a ženami,
a teda nepatrí do pôsobnosti zásady rovnosti zaobchádzania. Len
pokiaľ ide o to, že Chief Constable rozhodol, že ženy nebudú
ozbrojené strelnými zbraňami a ani nebudú absolvovať výcvik
zameraný na zaobchádzanie s nimi a že všeobecné policajné
úlohy budú vyhradené ozbrojeným mužom a zmluvy so ženami
zamestnanými v RUC Full-time Reserve, ktoré boli rovnako ako pani
Johnston predtým poverené plnením všeobecných úloh u polície,
nebudú obnovené, prichádza do úvahy posúdenie týchto opatrení
z hľadiska ustanovení smernice.
Keďže
Sex Discrimination Order sa uplatňuje, ako to vyplýva z návrhu na
začatie prejudiciálneho konania, podľa výslovného ustanovenia
o zamestnávaní u polície, a keďže z tohto hľadiska
sa v príslušných špeciálnych ustanoveniach nerobí rozdiel medzi
mužmi a ženami, nemôže povaha profesijnej činnosti u polície
odôvodňovať predmetnú diskrimináciu. Naopak je potrebné preskúmať, či
z dôvodu špecifických podmienok výkonu činnosti popísanej
v návrhu na začatie prejudiciálneho konania je pre výkon tejto
činnosti určujúcim faktorom pohlavie.
Ako
vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, politiku
uplatňovanú voči ženám v RUC Full-time Reserve zaviedol Chief
Constable preto, lebo sa nazdával, že ak sú ženy ozbrojené strelnými
zbraňami, môžu sa stať častejšie objektmi atentátov a ich zbrane sa
môžu dostať do rúk útočníkov, ďalej že u verejnosti nevyvoláva
nosenie zbraní ženami dobrý dojem, pretože sa príliš vzďaľuje od ideálu
neozbrojenej polície, a že ozbrojené ženy by boli menej efektívne
v činnosti polície v sociálnej oblasti pri kontakte
s rodinami a s deťmi, kde sa ich práca osobitne oceňuje.
Chief Constable odôvodnil svoju politiku špecifickými podmienkami, za
akých musí činnosť polície prebiehať vzhľadom na situáciu
v Severnom Írsku, so zreteľom na požiadavky ochrany verejnej
bezpečnosti v súvislosti so závažnými vnútroštátnymi nepokojmi.
Pokiaľ
ide o otázku, či je takéto odôvodnenie v súlade
s článkom 2 ods. 2 smernice, treba najprv uviesť, že ako
výnimku z individuálneho práva zavedeného smernicou, sa toto
ustanovenie musí vykladať doslovne. Treba však uznať, že podmienky
výkonu povolania príslušníkov ozbrojenej polície sú určené prostredím,
v akom sa tieto činnosti vykonávajú. Z tohto pohľadu nemožno
vylúčiť, že v prípade závažných vnútroštátnych nepokojov môže
nosenie strelných zbraní ženami viesť k ďalšiemu riziku atentátov
na tieto ženy, a môže byť teda v rozpore s požiadavkami
verejnej bezpečnosti.
Za
takýchto okolností môžu byť podmienky výkonu určitých policajných
činností také, že pohlavie je určujúcim faktorom ich výkonu.
V takomto prípade môže členský štát tieto úlohy a príslušnú
odbornú prípravu vyhradiť mužom. V takom prípade sú členské štáty
povinné, ako to vyplýva z článku 9 ods. 2 smernice, pravidelne
preskúmavať predmetné činnosti s cieľom posúdiť, či vzhľadom na
sociálny vývoj môže byť výnimka zo všeobecného režimu smernice naďalej
zachovaná.
Okrem
toho treba pripomenúť, že pri určení pôsobnosti každej výnimky
z individuálneho práva, akým je rovnosť zaobchádzania s mužmi
a ženami zakotvená v smernici, treba dodržať zásadu
proporcionality, jednu zo všeobecných právnych zásad, ktoré sú základom
právneho poriadku Spoločenstva. Táto zásada požaduje, aby výnimky
neprekračovali hranice toho, čo je vhodné a potrebné na dosiahnutie
sledovaného cieľa a zároveň aj to, aby bola zásada rovnosti
zaobchádzania čo možno najviac zosúladená s požiadavkami verejnej
bezpečnosti, ktoré sú určujúce pre podmienky výkonu predmetnej činnosti.
V rámci
deľby právomoci stanovenej v článku 177 Zmluvy EHS prináleží
vnútroštátnemu súdu vysloviť, či sú dôvody uvedené Chief Constable
skutočne opodstatnené a odôvodňujú konkrétne opatrenie prijaté
v prípade pani Johnston. Zároveň je povinný dbať na to, aby bola
dodržaná zásada proporcionality, a preskúmať, či sa odmietnutiu
predĺženia zmluvy s pani Johnston nemožno vyhnúť tým, že sa ženám
pridelia úlohy, ktoré môžu vykonávať neozbrojené, bez toho, aby boli
ohrozené sledované ciele.
Na
druhú a tretiu otázku Industrial Tribunal je teda potrebné
odpovedať tak, že článok 2 ods. 2 smernice 76/207 sa má vykladať
v tom zmysle, že členský štát môže pri posudzovaní otázky, či je
z dôvodu podmienok výkonu policajnej činnosti pohlavie pre túto
profesijnú činnosť určujúcim faktorom, zohľadniť požiadavky ochrany
verejnej bezpečnosti, aby tak so zreteľom na vnútroštátnu situáciu
charakterizovanú častými atentátmi vyhradil plnenie všeobecných úloh
polície mužom ozbrojeným strelnými zbraňami.

O výnimkách povolených v záujme ochrany ženy
Industrial
Tribunal sa ďalej štvrtou a piatou otázkou pýta Súdneho dvora na
výklad pojmov „ochran[a] žien“ v zmysle článku 2 ods. 3
smernice a pojem „záujem o ochranu“ v zmysle článku 3
ods. 2 písm. c), ktoré sú použité v určitých
vnútroštátnych právnych predpisoch, aby tak mohol posúdiť, či sporné
zaobchádzanie môže spadať do pôsobnosti výnimiek zo zásady rovnosti
zaobchádzania ustanovených na tieto účely.
Podľa
pani Johnston sa tieto ustanovenia musia vykladať doslovne a ženám
zabezpečujú iba osobitné zaobchádzanie na ochranu ich zdravia
a bezpečnosti v prípade tehotenstva alebo materstva.
K týmto prípadom však nepatrí úplné vylúčenie žien zo služby
v ozbrojenom policajnom zbore.
Vláda
Spojeného kráľovstva poukazuje na to, že politika voči ženám v RUC
Full‑time Reserve má za cieľ chrániť ženy tým, že bráni tomu, aby sa
stali predmetom útokov. Pojem ochrana ženy je aktuálny v období
závažných nepokojov. Komisia takisto zastáva názor, že výnimočná
situácia, akou je aj situácia v Severnom Írsku,
a nebezpečenstvo, ktoré z nej vyplýva pre policajných
príslušníkov ženského pohlavia ozbrojených strelnými zbraňami, môžu byť
vzaté do úvahy v záujme ochrany ženy.
V tejto
súvislosti treba uviesť, že rovnako ako článok 2 ods. 2 smernice
musí byť aj článok 2 ods. 3, ktorý takisto určuje pôsobnosť článku 3
ods. 2 písm. c), vykladaný doslovne. Z výslovného odkazu
na tehotenstvo a materstvo vyplýva, že smernica má zabezpečiť
jednak ochranu biologického stavu ženy a jednak osobitné vzťahy
medzi ženou a jej dieťaťom. Toto ustanovenie smernice teda
neumožňuje vylúčiť ženy z výkonu zamestnania z dôvodu, že
verejná mienka požaduje, aby boli ženy viac chránené než muži proti
rizikám, ktoré sa týkajú mužov i žien rovnako a ktoré sa
odlišujú od potrieb špecifickej ochrany ženy, akými sú potreby výslovne
tam uvedené.
Nie
je zrejmé, či riziká a nebezpečenstvá, ktorým sú vystavené ženy
pri výkone svojich funkcií u polície za okolností existujúcich
v Severnom Írsku, sa líšia od tých, ktorým je vystavený aj každý
muž vykonávajúci rovnaké funkcie. Celkové vylúčenie žien z takejto
profesijnej činnosti z dôvodu všeobecného rizika a nie rizika,
ktoré by bolo špecifické pre ženy, nepatrí k rozdielom
v zaobchádzaní, ktoré článok 2 ods. 3 smernice pripúšťa
v záujme ochrany ženy.
Na
štvrtú a piatu otázku Industrial Tribunal treba teda odpovedať
tak, že rozdiely v zaobchádzaní s mužmi a ženami, ktoré
článok 2 ods. 3 smernice 76/207 pripúšťa v záujme ochrany
ženy, nezahŕňajú riziká a nebezpečenstvá, ktorým je vystavený každý
ozbrojený policajt pri výkone svojej služby za danej situácie, ktoré sa
ako také špecificky netýkajú len žien.

O účinku smernice 76/207
Industrial
Tribunal sa svojou šiestou otázkou ďalej pýta, či sa jednotlivec môže
v rámci sporu riešeného na vnútroštátnom súde dovolávať ustanovení
smernice. Vzhľadom na predchádzajúce je táto otázka aktuálna najmä
z hľadiska článkov 2 a 6 smernice.
Pani
Johnston zastáva názor, že článok 2 ods. 1 smernice je
nepodmienený a dostatočne jasný a presný, aby mohol mať priamy
účinok. Možno sa naň odvolávať proti Chief Constable ako
predstaviteľovi verejnej moci. Smernica má v každom prípade
horizontálny priamy účinok aj voči jednotlivcom.
Podľa
vlády Spojeného kráľovstva je článok 2 ods. 1 smernice podmienený
ustanovením v tom, že podlieha výnimkám, ktoré môžu členské štáty
posudzovať podľa svojho vlastného uváženia. Chief Constable je podľa
ústavy nezávislý od štátu a v tejto veci je dotknutý len ako
zamestnávateľ; smernica nemá priamy účinok na takéto vzťahy.
Komisia
tvrdí, že spor môže byť vyriešený v rámci vnútroštátneho práva.
Rozhodnutie o priamom účinku článkov 2 a 3 smernice nie je
potrebné.
Z tohto
hľadiska treba najprv poukázať na to, že vo všetkých prípadoch, keď je
smernica správne vykonaná, sa jej účinky dotýkajú jednotlivcov
prostredníctvom vykonávacích opatrení prijatých príslušným členským
štátom. Otázka, či sa na článok 2 ods. 1 možno odvolávať na
vnútroštátnom súde, je teda bezpredmetná, keďže je zrejmé, že
vnútroštátne právo toto ustanovenie vykonalo.
Výnimka
zo zásady rovnosti zaobchádzania, je, ako to bolo vysvetlené vyššie,
pre členské štáty len možnosťou. Vnútroštátnemu súdu prináleží zistiť,
či bola táto možnosť v ustanoveniach vnútroštátneho práva využitá,
a musí posúdiť ich obsah. Otázka, či sa môže jednotlivec odvolávať
na ustanovenie smernice s cieľom dosiahnuť zrušenie výnimky
stanovenej vo vnútroštátnej právnej úprave, vzniká len vtedy, ak táto
výnimka presahuje rámec výnimiek povolených článkom 2 ods. 2
smernice.
V tejto
súvislosti treba najprv pripomenúť, ako to už uviedol Súdny dvor
v rozsudkoch z 10. apríla 1984 (von Colson a Kamann,
14/83, Zb. s. 1891; Harz, 79/83, Zb. s. 1921), že povinnosť
členských štátov dosiahnuť výsledok stanovený touto smernicou, ako aj
ich povinnosť podľa článku 5 Zmluvy prijať všetky potrebné opatrenia
všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili splnenie tejto
povinnosti, sa vzťahujú na všetky orgány členských štátov vrátane súdov
v rámci ich právomocí. Z toho vyplýva, že pri uplatňovaní
vnútroštátneho práva a najmä ustanovení vnútroštátneho zákona
špeciálne vydaného s cieľom vykonať ustanovenia smernice 76/207
musí vnútroštátny súd vykladať svoje vnútroštátne právo vo svetle znenia
a účelu smernice s cieľom dosiahnuť výsledok uvedený
v článku 189 ods. 3 Zmluvy EHS. Preto má Industrial Tribunal
vykladať ustanovenia Sex Discrimination Order, a najmä jeho článok
53 ods. 1, vo svetle ustanovení smernice, tak ako boli vyššie
vyložené, aby sa zabezpečila jej plná účinnosť.
Pre
prípad, že vzhľadom na vyššie uvedené predsa len vznikne otázka, či sa
jednotlivec môže domáhať uplatnenia smernice vo vzťahu k výnimke
ustanovenej vnútroštátnou právnou úpravou, treba pripomenúť judikatúru
Súdneho dvora (pozri najmä rozsudok z 19. januára 1982,
Becker, 8/81, Zb. s. 53). Súdny dvor nedávno vo svojom rozsudku
z 26. februára 1986 (Marshall, 152/84, Zb. 1986, s. 723)
rozhodol, že niektoré ustanovenia smernice 76/207 sú z hľadiska
svojho obsahu nepodmienené a dostatočne presné a že
jednotlivci sú oprávnení odvolávať sa na ne voči členskému štátu, ak ich
tento členský štát nesprávne prebral.
Toto
konštatovanie je obsiahnuté v už citovanom rozsudku
z 26. februára 1986 v súvislosti s uplatňovaním
zásady rovnosti zaobchádzania ustanovenej článkom 2 ods. 1 smernice
pre oblasť podmienok prepúšťania, o ktorom je zmienka
v článku 5 ods. 1. To platí aj v súvislosti
s uplatňovaním zásady ustanovenej článkom 2 ods. 1
v oblasti podmienok prístupu k zamestnaniu, odbornej príprave
a ďalšiemu odbornému vzdelávaniu, uvedenej v článkoch 3
ods. 1 a 4, o ktoré ide v tejto veci.
V už
citovanom rozsudku z 26. februára 1986 Súdny dvor usúdil, že
jednotlivci sa môžu odvolávať na smernicu v sporoch so štátnou
inštitúciou, pričom netreba rozlišovať, či táto inštitúcia koná ako
zamestnávateľ alebo ako orgán verejnej moci. Pokiaľ ide o právomoc
Chief Constable, treba uviesť, že z návrhu na začatie
prejudiciálneho konania vyplýva, že je úradníkom zodpovedným za riadenie
polície. Takýto orgán verejnej moci poverený štátom zabezpečovať
zachovávanie verejného poriadku a verejnej bezpečnosti bez ohľadu
na jeho vzťahy k iným štátnym inštitúciám nekoná ako jednotlivec.
Nemôže mať prospech z neuplatnenia práva Spoločenstva štátom,
ktorému podlieha.
Na
šiestu otázku treba teda odpovedať tak, že jednotlivci sa môžu voči
orgánu štátu poverenému zabezpečovaním zachovávania verejného poriadku
a verejnej bezpečnosti, konajúcemu ako zamestnávateľ, domáhať
uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami
stanovenej v článku 2 ods. 1 smernice 76/207 na oblasti
uvedené v článkoch 3 ods. 1 a 4, ako aj uplatňovania
podmienok prístupu k zamestnaniu a prístupu k odbornej
príprave a ďalšiemu odbornému vzdelávaniu s cieľom dosiahnuť
zrušenie výnimky z tejto zásady ustanovenej vnútroštátnymi právnymi
predpismi, pokiaľ táto výnimka presahuje hranice výnimiek povolených
článkom 2 ods. 2.
Pokiaľ
ide o článok 6 smernice, ktorý je, ako už bolo uvedené vyššie,
v tejto veci takisto uplatniteľný, Súdny dvor vo svojich už
citovaných rozsudkoch z 10. apríla 1984 rozhodol, že tento
článok – v súvislosti so sankciami za prípadnú diskrimináciu –
neukladá žiadnu nepodmienenú a dostatočne presnú povinnosť, na
ktorú by sa mohol jednotlivec odvolávať. Naopak, keďže z tohto
článku vykladaného z hľadiska všeobecnej zásady, ktorej je sám
vyjadrením, vyplýva, že každá osoba, ktorá sa považuje za poškodenú
diskrimináciou na základe pohlavia, musí mať možnosť účinnej súdnej
ochrany, je toto ustanovenie dostatočne presné a nepodmienené na
to, aby sa ho bolo možné dovolávať voči členskému štátu, ktorý
nezabezpečuje jeho úplné uplatnenie vo svojom vnútroštátnom právnom
poriadku.
Preto
možno konštatovať, že na túto časť šiestej otázky treba odpovedať tak,
že na ustanovenie článku 6, podľa ktorého každá osoba, ktorá sa považuje
za poškodenú diskrimináciou na základe pohlavia, musí mať možnosť
účinnej súdnej ochrany, sa jednotlivci môžu odvolávať voči členskému
štátu, ktorý nezabezpečuje jeho úplné uplatnenie vo svojom vnútroštátnom
právnom poriadku.

O článku 224 Zmluvy o EHS
Pokiaľ
ide o siedmu otázku o výklade článku 224, z vyššie
uvedeného vyplýva, že článok 2 ods. 2 smernice 76/207 umožňuje
členskému štátu zohľadniť požiadavky ochrany národnej bezpečnosti
v prípade, akým je aj tento. Pokiaľ ide o požiadavku
zabezpečiť súdne preskúmanie dodržiavania pravidiel ustanovených
smernicou, žiadna okolnosť uvedená v spise a ani žiadna
z pripomienok predložených Súdnemu dvoru nenasvedčuje tomu, že
situácia závažných vnútroštátnych nepokojov v Severnom Írsku by
znemožňovala fungovanie súdneho preskúmania alebo že by opatrenia
nevyhnutné na ochranu verejnej bezpečnosti boli neúčinné z dôvodu
takéhoto preskúmania vnútroštátnymi súdmi. Za týchto okolností je
otázka, či sa členský štát môže odvolávať na článok 224 Zmluvy EHS
s cieľom zrušenia povinností, ktoré mu ukladá právo Spoločenstva
a najmä smernica, v tejto veci bezpredmetnou.
Vzhľadom na odpovede na ostatné otázky je siedma otázka bezpredmetná.

O trovách
Trovy
konania, ktoré vznikli vládam Spojeného kráľovstva a Dánska, ako
aj Komisii Európskych spoločenstiev v súvislosti s predložením
pripomienok Súdnemu dvoru, nemôžu byť nahradené. Vzhľadom na to, že
konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo
veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených rozhodnutím
Industrial Tribunal of Northern Ireland z 8. augusta 1984
takto:
1.
Zásade
účinného súdneho preskúmania uvedenej v článku 6 smernice Rady
76/207 z 9. februára 1976 odporuje, aby bol osvedčeniu
vnútroštátneho orgánu potvrdzujúcemu splnenie podmienok na výnimku zo
zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami na účely
ochrany verejnej bezpečnosti priznaný účinok nevyvrátiteľného dôkazu
s následkom vylúčenia akejkoľvek právomoci súdneho preskúmania. Na
ustanovenie článku 6, podľa ktorého každá osoba, ktorá sa považuje za
poškodenú diskrimináciou na základe pohlavia, musí mať možnosť účinnej
súdnej ochrany, sa jednotlivci môžu odvolávať voči členskému štátu,
ktorý nezabezpečuje jeho úplné uplatnenie vo svojom vnútroštátnom
právnom poriadku.
2.
Diskriminácie
na základe pohlavia vykonávané z dôvodov ochrany verejnej
bezpečnosti sa musia preskúmať z hľadiska výnimiek zo zásady
rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami stanovených
v smernici 76/207.
3.
Článok
2 ods. 2 smernice 76/207 sa má vykladať v tom zmysle, že
členský štát môže pri posudzovaní otázky, či je z dôvodu podmienok
výkonu policajnej činnosti pohlavie pri tejto profesijnej činnosti
určujúcim faktorom, zohľadniť požiadavky ochrany verejnej bezpečnosti,
aby tak so zreteľom na vnútroštátnu situáciu charakterizovanú častými
atentátmi vyhradil plnenie všeobecných úloh polície mužom ozbrojeným
strelnými zbraňami.
4.
Rozdiely
v zaobchádzaní s mužmi a ženami, ktoré článok 2
ods. 3 smernice 76/207 pripúšťa v záujme ochrany ženy,
nezahŕňajú riziká a nebezpečenstvá, ktorým je vystavený každý
ozbrojený policajt pri výkone svojej služby za danej situácie, ktoré sa
ako také netýkajú špecificky žien.
5.
Jednotlivci
sa môžu voči orgánu štátu poverenému zabezpečovaním zachovávania
verejného poriadku a verejnej bezpečnosti, konajúcemu ako
zamestnávateľ, domáhať uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania
s mužmi a ženami stanovenej v článku 2 ods. 1
smernice 76/207 na oblasti uvedené v článkoch 3 ods. 1
a 4, ako aj uplatňovania podmienok prístupu k zamestnaniu
a prístupu k odbornej príprave a ďalšiemu odbornému
vzdelávaniu s cieľom dosiahnuť zrušenie výnimky z tejto zásady
ustanovenej vnútroštátnymi právnymi predpismi, pokiaľ táto výnimka
presahuje hranice výnimiek povolených článkom 2 ods. 2.
Mackenzie Stuart
Koopmans      Everling
Bahlmann
Joliet
Due      Galmot      Kakouris
O’Higgins
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. mája 1986.
Tajomník

Predseda
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Jazyk konania: angličtina.