CELEX: 61995CJ0091
Överklagande
Konkurrens
Avslag på ett klagomål
Gemenskapsintresse saknas

Domskäl
1 Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 24 mars 1995 har Roger Tremblay och Harry Kestenberg samt Syndicat des exploitants de lieux de loisirs (SELL) (nedan kallade klagandena) med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens dom av den 24 januari 1995, Tremblay m.fl. mot kommissionen (T-5/93, Rec. s. II-185, nedan kallad den överklagade domen), varigenom förstainstansrätten delvis ogillade dessas talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 12 november 1992 (nedan kallat det omtvistade beslutet), som innebar avslag på bland annat de klagomål som Roger Tremblay och Harry Kestenberg hade ingett enligt artikel 3.2 i rådets förordning nr 17, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT nr 13, 1962, s. 204) på ett visst beteende av Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM).
2 I punkt 2 i det omtvistade beslutet konstaterade kommissionen att den
"med tillämpning av subsidiaritets- och decentraliseringsprinciperna inte bedömer att de uppgifter som klagomålen innehåller gör det möjligt att bifalla klagomålen, eftersom gemenskapsintresse saknas då de förfaranden som påtalas i de olika klagomål som den har mottagit huvudsakligen får verkan inom landet och eftersom talan om detta redan har väckts vid flera franska domstolar..."
3 Kommissionen underrättade därefter klagandena om att den ansökan som dessa hade framställt enligt artikel 3.2 i förordning nr 17 "avslås och överlämnas till de nationella domstolarna" (punkt 14 i det omtvistade beslutet).
4 Genom den överklagade domen ogiltigförklarade förstainstansrätten detta beslut på grund av att det stred mot artikel 190 i fördraget, till den del som det innebar att den anmärkning i klagomålet som avsåg en avskärmning av marknaden inte hade godtagits. Genom denna anmärkning påstod de som klagade att det fanns ett avtal mellan SACEM och upphovsrättsorganisationerna i de andra medlemsstaterna som stod i strid med artikel 85 i EEG-fördraget. Förstainstansrätten ogillade klagandenas talan i övrigt och fastställde således beslutet i den del som det innebar att anmärkningen avseende att SACEM hade överträtt artikel 86 inte godtogs.
5 För en mera utförlig redogörelse för bakgrunden till tvisten hänvisas till punkt 1-14 i den överklagade domen.
6 Klagandena har yrkat att domstolen skall
1. upphäva den del av den överklagade domen varigenom talan om ogiltigförklaring av den del av det omtvistade beslutet genom vilken målet överlämnades till de nationella domstolarna har ogillats,
2. enligt artikel 54 i EG-stadgan för domstolen,
- ogiltigförklara det omtvistade beslutet till den del klagomålet ogillas och överlämnas till de nationella domstolarna,
- fastställa att kommissionen skall delge SACEM de anmärkningar som otvetydigt framgår av slutsatsen i rapporten av den 7 november 1991 och, i andra hand, att kommissionen skall återuppta förfarandet där den avslutade det, för att delge anmärkningarna och samtidigt granska den konkurrensbegränsande samverkan, samt
3. förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i förevarande instans.
7 Kommissionen har yrkat att domstolen skall ogilla överklagandet och förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
8 Till stöd för sitt överklagande såvitt avser yrkandet om delvist upphävande av den överklagade domen har klagandena i huvudsak åberopat sju grunder. Den första grunden avser att förstainstansrätten har underlåtit att fastställa den dag då ärendet skall anses ha inkommit till kommissionen. Den andra grunden avser att förstainstansrätten har ansett att de rättsfrågor som kommissionen ställdes inför var nya, vilket påstås vara felaktigt. Den tredje grunden avser förstainstansrättens underlåtenhet att pröva kommissionens hänvisning till subsidiaritetsprincipen. Den fjärde grunden avser förstainstansrättens underlåtenhet att behandla den felaktiga rättstillämpning som kommissionen har kritiserats för. Den femte grunden avser att förstainstansrätten påstås ha förvanskat det omtvistade beslutet. Den sjätte grunden avser att det påstås finnas en motsägelse i den överklagade domens domskäl. Slutligen har klagandena gjort gällande att den omständigheten att handlingarna i kommissionens akt omfattas av sekretess hindrar att akten delges de nationella domstolarna och att en riktig rättskipning sker.
9 Kommissionen har framhållit att överklagandet inte kan prövas och har bestridit att grunderna är berättigade.
Upptagande till sakprövning av överklagandet såvitt avser yrkandet att den överklagade domen delvis skall upphävas
10 Kommissionen har för det första gjort gällande att överklagandet inte innehåller uppgifter om övriga parter i målet vid förstainstansrätten, i strid med bestämmelserna i artikel 112.1 b i rättegångsreglerna för domstolen. Kommissionen har vidare gjort gällande att klagandena har underlåtit att ange vilken dag de delgivits den överklagade domen, i strid med lydelsen i artikel 112.2 i nämnda rättegångsregler.
11 Dessa fel är, som generaladvokaten med rätta har framhållit i punkt 16 i sitt förslag till avgörande, inte tillräckliga för att leda till att ansökan inte kan prövas. Dels har det inte åberopats någon omständighet som visar att de andra parterna i förfarandet vid förstainstansrätten skulle ha lidit någon skada av att deras namn har utelämnats. Vidare har överklagandet inkommit inom den föreskrivna fristen, även om det skulle anses att fristen började löpa den dag då domen avkunnades.
12 Överklagandet kan följaktligen upptas till sakprövning.
Den första grunden
13 Klagandena har hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkt 89 i den överklagade domen felaktigt ha ansett att, vid bedömningen av klagandenas argument avseende ett påstått maktmissbruk som bland annat grundas på att förfarandet var onormalt långt, förfarandet vid kommissionen skulle räknas enbart från den tidpunkt år 1986 då klagandenas klagomål ingavs. På så sätt skulle förfarandet enbart ha varat under sex år, fram till beslutet år 1992. Klagandena anser att flera liknande klagomål i praktiken förenades och att förfarandet således påbörjades redan år 1979 och att kommissionen har handlagt ärendet under fjorton år.
14 Det bör anmärkas att avsikten med denna grund är att ifrågasätta förstainstansrättens bedömning av sakförhållandena eftersom grunden rör huruvida klagandenas klagomål hade förenats med de föregående klagomålen. Enligt domstolens fasta rättspraxis kan endast grunder avseende överträdelse av rättsregler åberopas till stöd för ett överklagande enligt artikel 168a i fördraget och artikel 51 i EG-stadgan för domstolen, varför all bedömning av sakförhållandena är utesluten (se domen av den 2 mars 1994 i målet Hilti mot kommissionen, C-53/92 P, Rec. s. I-667).
15 Av detta följer att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund.
Den andra grunden
16 Klagandena har hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkt 89 i den överklagade domen felaktigt ha ansett att klagandenas klagomål väckte nya gemenskapsrättsliga frågor. Klagandena anser att dessa frågor hade varit identiska hela tiden sedan år 1979, det vill säga den tidpunkt då de första klagomålen avseende SACEM:s förfaranden inkom.
17 Det bör på denna punkt också anmärkas att klagandenas argument avser en bedömning av sakförhållandena, eftersom det handlar om huruvida frågorna hade varit av likartad natur sedan år 1979. Såsom redan har angetts i punkt 14 i den förevarande domen kan emellertid endast grunder avseende överträdelse av rättsregler åberopas som stöd för ett överklagande, varför all bedömning av sakförhållandena är utesluten.
18 Av detta följer att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund.
Den tredje och den femte grunden
19 Med hänsyn till hur den tredje och den femte grunden har utformats bör de prövas tillsammans.
20 I punkt 61 i den överklagade domen har förstainstansrätten konstaterat att
"det framgår av punkt 6-8 i det omtvistade beslutet att kommissionen inte har grundat avslaget på klagandenas klagomål på subsidiaritetsprincipen utan endast på att det saknades tillräckligt gemenskapsintresse".
21 Klagandena har emellertid hävdat att den huvudsakliga och uttryckliga grundvalen för kommissionens ställningstagande var tillämpningen av subsidiaritetsprincipen och att bristen på gemenskapsintresse enbart åberopades i andra hand. Förstainstansrätten skulle således ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att anse att kommissionen inte hade grundat sig på subsidiaritetsprincipen och skulle därigenom underlåtit att uttala sig i frågan om huruvida kommissionen tillämpat denna princip på ett felaktigt sätt. Klagandena anser dessutom att förstainstansrätten, genom att på ett felaktigt sätt ha återgett ordalydelsen i det omtvistade beslutet, som på denna punkt inte kan misstolkas, och genom att grunda sig på detta felaktiga konstaterande för att inte godta de grunder som åberopades, har förvanskat kommissionens beslut.
22 Det bör erinras om att kommissionen, i sin skrivelse av den 20 januari 1992 enligt artikel 6 i kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2 i rådets förordning nr 17 (EGT nr 127, 1963, s. 2268) samt i det omtvistade beslutet, kom fram till att klagomålen skulle avslås "med tillämpning av subsidiaritets- och decentraliseringsprinciperna ... eftersom gemenskapsintresse saknas och de förfaranden som påtalas i de olika klagomål som den har mottagit huvudsakligen får verkan inom landet och eftersom talan om detta redan har väckts vid flera franska domstolar" (se punkt III i skrivelsen av den 20 januari 1992 och punkt 2 i det omtvistade beslutet).
23 Visserligen hänvisas i denna avfattning uttryckligen till begreppet subsidiaritet, men trots detta måste den läsas mot bakgrund av det allmänna resonemanget i det omtvistade beslutet. Det framgår, bland annat av punkt 6-8 i det omtvistade beslutet, att grundvalen för kommissionens resonemang för att överlämna klagomålet till de nationella domstolarna är att gemenskapsintresse saknas. Kommissionen har särskilt hänvisat till förstainstansrättens dom av den 18 september 1992 i målet Automec mot kommissionen (T-24/90, Rec. s. II-2223), i vilken förstainstansrätten har godtagit att kommissionen kan avslå ett klagomål av denna anledning.
24 Förstainstansrätten kunde följaktligen med rätta anse att kommissionen inte hade grundat sig på subsidiaritet som självständig motivering till beslutet. Av detta framgår att förstainstansrätten inte har förvanskat det omtvistade beslutet.
25 Förstainstansrätten har följaktligen inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underlåta att pröva hänvisningen till subsidiaritetsprincipen som självständig grundval till kommissionens resonemang.
26 Av detta följer att överklagandet inte kan vinna bifall på dessa grunder.
Den fjärde grunden
27 Klagandena anser att förstainstansrätten har begått ett fel genom att inte behandla den felaktiga rättstillämpning som kommissionen har kritiserats för. Klagandena har dessutom hävdat att det maktmissbruk som de har kritiserat kommissionen för avser två omständigheter som förstainstansrätten inte har prövat. För det första har kommissionen uttryckligen medgett att den hade tillgång till tillräckligt bevismaterial för att meddela anmärkningar. För det andra har den genom att vägra att fullgöra sina uppgifter åsidosatt sina skyldigheter enligt fördraget.
28 Vad beträffar den första delen av denna grund, som avser den omständigheten att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte behandla den felaktiga rättstillämpning som kommissionen har begått, bör anmärkas att motiveringen för denna del av grunden kan hänföras till ett stycke i den del av ansökan som avser ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. I detta stycke hävdar klagandena att kommissionen hade bäst möjligheter att bedöma den påstådda överträdelsen av artikel 86. Denna grund avser alltså att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte anse att kommissionen, med hänsyn till omständigheterna i det förevarande fallet, själv borde ha fattat ett beslut i vilket SACEM:s överträdelse av artikel 86 fastställdes.
29 Det är på denna punkt tillräckligt att erinra om att förstainstansrätten uttryckligen har svarat på detta genom att anmärka dels att klagandena inte hade rätt att kräva något beslut av kommissionen, även om den senare hade övertygats om att förfarandena i fråga utgjorde en överträdelse av artikel 86 (punkt 61 i den överklagade domen), dels att deras rättigheter kunde ges tillräckligt skydd av de nationella domstolarna (punkt 68-74 i den överklagade domen)
30 Vad beträffar den andra delen av denna grund, vilken avser att förstainstansrätten inte har behandlat två frågor avseende det maktmissbruk som kommissionen har kritiserats för, bör anmärkas att den förra uttryckligen har besvarat dessa genom att, bland annat i punkt 91 i den överklagade domen, anmärka att kommissionen varken är skyldig att företa en fullständig undersökning i samtliga fall eller att fatta ett beslut beträffande existensen av den påstådda överträdelsen.
31 Av det ovan anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund.
Den sjätte grunden
32 Genom den sjätte grunden har klagandena gjort gällande att förstainstansrätten motsäger sig själv genom att å ena sidan medge att det inte fanns tillräckligt gemenskapsintresse för att kommissionen skulle behandla den del av klagandenas klagomål som avser artikel 86 i fördraget och å andra sidan ogiltigförklara den del av beslutet som avser artikel 85. En sådan delvis ogiltigförklaring innebär nämligen att kommissionen själv handlägger klagandenas invändning om att det förekommer konkurrensbegränsande samverkan mellan SACEM och de andra upphovsrättsorganisationerna. Förstainstansrätten har således själv medgett att klagomålen har gemenskapsintresse. Den nämnda motsägelsen utgör ett åsidosättande av den skyldighet som följer av artikel 190.
33 I det avseendet bör anmärkas att förstainstansrätten delvis har ogiltigförklarat det omtvistade beslutet av det skälet att det inte innehöll "någon motivering till avslaget på klagandenas klagomål till den del som en avskärmning av marknaden påtalas i detta" (punkt 39 i den överklagade domen). Därför ansåg förstainstansrätten att det omtvistade beslutet, i strid med artikel 190 i fördraget, inte gjorde det möjligt för klagandena att få reda på skälen till att deras klagomål avslagits i den frågan (punkt 40 i den överklagade domen). Denna bedömning innebär ingalunda att förstainstansrätten ansåg att det ankom på kommissionen snarare än på de nationella domstolarna att fatta beslut avseende den påstådda överträdelsen av artikel 85. Av detta kan man således inte dra slutsatsen att det i den överklagade domen finns en motsägelse avseende klagomålens gemenskapsintresse.
34 Av detta följer att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund.
Den sjunde grunden
35 Klagandena har i huvudsak hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att, i punkt 68-72 i den överklagade domen, anse att överlämnandet av klagomålen till de nationella domstolarna inte hindrade att klagandenas rättigheter kunde skyddas på ett tillfredsställande sätt.
36 Förstainstansrätten har i punkt 69 i den överklagade domen bedömt att "det inte av någon handling i akten framgår att det skulle finnas begränsningar beträffande underrättelsen (om kommissionens rapport av den 7 november 1991 angående en jämförelse av avgiftssatserna inom gemenskapen och diskriminering mellan brukarna på den franska marknaden) till de nationella domstolarna och deras användning av rapporten, på grund av krav på att iaktta rätten till försvar och krav på sekretess". Enligt klagandena hindrar emellertid kravet på sekretess att kommissionen delger dessa domstolar annat bevismaterial som ingår i akten i målet. Dessutom översänds inte rapporten till andra domstolar än till dem som begär att få den, trots att dessa domstolar saknar kännedom om rapportens existens. Av detta följer att det lojala samarbetet mellan kommissionen och de nationella domstolarna inte kan förverkligas på ett tillfredställande sätt, varför de som klagade inte har någon möjlighet att erhålla tillräckligt skydd för sina rättigheter vid de sistnämnda domstolarna.
37 I det avseendet bör först anmärkas att klagandena inte ifrågasätter förstainstansrättens anmärkning att skyldigheten att iaktta sekretess inte hindrar att rapporten av den 7 november 1991 delges de nationella domstolarna.
38 Det bör därefter framhållas att klagandena inte ifrågasätter förstainstansrättens bedömning i punkt 70 i den överklagade domen att "de faktiska omständigheter som framställts i rapporten av den 7 november 1991 ... bör göra det möjligt för de franska domstolarna att fastställa om nivån på de avgifter som fastställts av SACEM är sådan att den utgör ett missbruk av en dominerande ställning enligt artikel 86 i fördraget".
39 Tvärtom anser klagandena, vilket förstainstansrätten har konstaterat i punkt 71 i den överklagade domen, att "rapporten (av den 7 november 1991) utgör en väsentlig del av akten i målet eftersom den otvivelaktigt visar på det missbruk av sin dominerande ställning som SACEM har gjort och fortlöpande gör sig skyldigt till". Av detta kan utläsas att klagandena, precis som förstainstansrätten, anser att det är tillräckligt att enbart rapporten delges de nationella domstolarna för att göra det möjligt för dem att bedöma klagomålen.
40 Klagandena anser vidare att de nationella domstolarna inte kan ha kännedom om att rapporten av den 7 november 1991 existerar, eftersom beslutet inte har offentliggjorts.
41 I det avseendet bör erinras om att enligt fast rättspraxis kan en nationell domstol, när den konkreta tillämpningen av artikel 85.1 eller artikel 86 i fördraget leder till särskilda svårigheter, kontakta kommissionen för att erhålla de uppgifter av ekonomisk och juridisk karaktär som denna institution är i stånd att förse dem med. Denna möjlighet föreskrivs i kommissionens meddelande av den 13 februari 1993 om samarbetet mellan kommissionen och de nationella domstolarna för tillämpningen av artikel 85 och artikel 86 i EEG-fördraget (EGT nr C 39, s. 6; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå), vari föreskrivs att de senare av kommissionen kan erhålla faktauppgifter, såsom statistik, marknadsstudier och ekonomiska analyser. Såsom kommissionen har påpekat offentliggjordes dessutom i ett pressmeddelande av den 27 november 1992 att rapporten var tillgänglig för de nationella domstolarna. Slutligen fanns det inget som hindrade klagandena från att göra de nationella domstolarna uppmärksamma på att rapporten fanns när de vid dessa domstolar åberopade skyddet för sina rättigheter.
42 Således har förstainstansrätten inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkt 68-72 i den överklagade domen anse att de nationella domstolarna, genom att grunda sig på kommissionens rapport av den 7 november 1991, som de har tillgång till, rimligen borde vara i stånd att sammanställa de nödvändiga sakuppgifterna för att avgöra om de i klagomålen påtalade förfarandena utgör en överträdelse av artikel 86 i fördraget.
43 Således kan överklagandet inte heller vinna bifall på denna grund.
44 Eftersom överklagandet inte har vunnit bifall på någon av de grunder som klagandena har åberopat för att få till stånd ett delvist upphävande av den överklagade domen, skall överklagandet ogillas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
45 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klagandena har tappat målet, skall de förpliktas att ersätta kostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
följande dom:
46 Överklagandet ogillas.
47 Klagandena förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.