CELEX: 62003CJ0380
Ničnostna tožba
Približevanje zakonodaje
Direktiva 2003/33/ES
Oglaševanje in sponzorstvo tobačnih izdelkov
Razglasitev ničnosti členov 3 in 4
Izbira pravne podlage
Člena 95 ES in 152 ES
Načelo sorazmernosti

Zvezna republika Nemčija (v nadaljevanju: tožeča stranka) je pri Sodišču Evropskih skupnosti vložila tožbo, s katero predlaga
razglasitev ničnosti členov 3 in 4 Direktive 2003/33/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003 o približevanju
zakonov in drugih predpisov držav članic o oglaševanju in sponzorstvu tobačnih izdelkov (UL L 152, str. 16, v nadaljevanju:
Direktiva).
Evropski parlament in Svet Evropske unije sta sprejela Direktivo po tem, ko je Sodišče razglasilo ničnost (sodba z dne 5.
oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C-376/98, Recueil, str. I-8419, v nadaljevanju: sodba o oglaševanju
tobačnih izdelkov) Direktive 98/43/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 1998 o približevanju zakonov in drugih
predpisov držav članic o oglaševanju in sponzorstvu tobačnih izdelkov (UL L 213, str. 9).

Pravni okvir
Direktiva je bila sprejeta na isti pravni podlagi kot Direktiva 98/43. Po njenem zgledu Direktiva ureja oglaševanje in sponzorstvo
tobačnih izdelkov v drugih medijih kot po televiziji.
Prva uvodna izjava Direktive po eni strani navaja, da so se že pojavile nekatere ovire za prosti pretok izdelkov ali storitev
zaradi razlik v zakonodajah držav članic v primeru oglaševanja v tiskanih medijih, in po drugi strani, da je bilo že opaženo
izkrivljanje konkurence pri sponzorstvu nekaterih velikih športnih in kulturnih dogodkov.
Četrta uvodna izjava Direktive določa:
„Razpošiljanje publikacij, kot so publikacije periodičnega tiska, časopisi in revije, je na območju notranjega trga izpostavljeno
precejšnjemu tveganju glede ovir za prosti pretok kot posledice zakonov in drugih predpisov držav članic, ki prepovedujejo
ali urejajo oglaševanje tobaka v teh medijih. Za zagotavljanje prostega razpošiljanja vseh takih medijev na celotnem območju
notranjega trga je treba omejiti oglaševanje tobaka v njih na tiste revije in publikacije periodičnega tiska, ki niso namenjene
širši javnosti, kot so publikacije, namenjene izključno strokovnjakom trženja tobačnih izdelkov, ter publikacije, natisnjene
in objavljene v tretjih državah, ki prvotno niso namenjene trgu Skupnosti.“
V peti uvodni izjavi Direktive je navedeno:
„Zakoni in drugi predpisi držav članic za nekatere oblike sponzorstva v korist tobačnih izdelkov s čezmejnim vplivom povzročajo
občutno izkrivljanje pogojev konkurence za te dejavnosti na notranjem trgu. Za odpravo takega izkrivljanja pogojev je treba
prepovedati sponzorstvo samo za tiste dejavnosti ali dogodke s čezmejnim vplivom, ki bi drugače postali način, da se obidejo
omejitve, ki veljajo za neposredne oblike oglaševanja, brez ureditve sponzorstva na čisto nacionalni ravni.“
Šesta uvodna izjava omenjene Direktive določa:
„Uporaba storitev informacijske družbe je sredstvo za oglaševanje tobačnih izdelkov, ki narašča skupaj z javno porabo in dostopom
do teh storitev. Te storitve, tudi radijske oddaje, ki jih je mogoče prenašati prek storitev informacijske družbe, so zlasti
privlačne in dostopne mladim potrošnikom. Oglaševanje tobačnih izdelkov v obeh navedenih medijih ima že po naravi teh medijev
čezmejen značaj in ga je treba urediti na ravni Skupnosti.“
Člen 3 Direktive določa:
„1.      Oglaševanje v tisku in drugih tiskanih publikacijah se omeji na publikacije, ki so namenjene izrecno strokovnjakom trgovine
s tobakom, ter na publikacije, tiskane in objavljene v tretjih državah, ki prvotno niso namenjene za trg Skupnosti.
Drugo oglaševanje v tisku in drugih tiskanih publikacijah se prepove.
2.      Oglaševanje, ki ni dovoljeno v tisku in drugih tiskanih publikacijah, se ne dovoli v storitvah informacijske družbe.“
V smislu člena 4 Direktive velja:
„1.      Prepovejo se vse oblike radijskega oglaševanja tobačnih izdelkov.
2.      Radijskih programov ne smejo sponzorirati podjetja, katerih glavna dejavnost je izdelava ali prodaja tobačnih izdelkov.“
Člen 5 Direktive določa:
„1.      Prepove se sponzorstvo dogodkov ali dejavnosti, ki vključujejo ali se odvijajo v več državah članicah ali imajo drugače čezmejne
vplive.
2.      Prepove se vsaka prosta razdelitev tobačnih izdelkov v smislu sponzorstva dogodkov, kot navaja odstavek 1, ki ima namen ali
neposreden ali posreden učinek promocije tobačnih izdelkov.“
Člen 8 Direktive določa:
„Države članice ne smejo prepovedati ali ovirati prostega pretoka izdelkov ali storitev, ki izpolnjujejo določbe te direktive.“

Predlogi strank
Tožeča stranka predlaga Sodišču, naj:
–        razglasi člena 3 in 4 Direktive za nična,
–        naloži plačilo stroškov toženim strankam.
Parlament in Svet predlagata Sodišču, naj:
–        tožbo zavrne,
–        naloži plačilo stroškov tožeči stranki.
Parlament podredno predlaga, naj Sodišče, če namerava zaradi formalne kršitve obveznosti obrazložitve ali postopka soodločanja
Direktivo razglasiti za nično, v skladu s členom 231 ES odredi, naj se zadržijo učinki Direktive, ki je bila razglašena za
nično, dokler ni sprejeta nova ureditev na tem področju.
Predsednik Sodišča je s sklepoma z dne 6. januarja in 2. marca 2004 dopustil intervencijo Kraljevine Španije, Francoske republike,
Republike Finske in Komisije Evropskih skupnosti v podporo predlogom Parlamenta in Sveta.

Tožba
V podporo svoji tožbi tožeča stranka navaja pet tožbenih razlogov. Primarno zatrjuje, prvič, da člen 95 ES ni ustrezna pravna
podlaga za Direktivo, in drugič, da je bil s sprejetjem slednje kršen člen 152(4)(c) ES. Podredno navaja kršitev obveznosti
obrazložitve in pravil postopka o soodločanju iz člena 251 ES ter načela sorazmernosti.

Prvi tožbeni razlog v zvezi z domnevno napačno izbiro člena 95 ES kot pravne podlage
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da niso bili izpolnjeni pogoji za uporabo člena 95 ES, da bi se lahko sprejela člena 3 in 4 izpodbijane
Direktive. Dejansko nobena od prepovedi iz teh členov učinkovito ne povečuje odprave ovir za prosti pretok blaga ne odprave
občutnega izkrivljanja konkurence.
Kar zadeva „tisk in druge tiskane publikacije“ iz člena 3(1) Direktive, naj več kot 99,9 % proizvodov ne bi bilo trženih v
več državah članicah, temveč le na lokalni ali regionalni ravni, tako da splošna prepoved oglaševanja tobačnih izdelkov iz
te določbe le malo ustreza domnevni potrebi po odpravi ovir za trženje.
Proizvodi, imenovani „tisk“, so le redko predmet trženja med državami članicami ne le zaradi jezikovnih in kulturnih razlogov,
ampak tudi zaradi izdajateljske politike. Za njihov pretok znotraj Skupnosti pa ne obstaja nobena učinkovita ovira, čeprav
nekatere države članice prepovedujejo oglaševanje tobaka v tisku, če tuji tisk ne nalaga take prepovedi v teh istih državah
članicah.
Po mnenju tožeče stranke enako velja za „druge tiskane publikacije“ iz člena 3(1) Direktive, ki zajemajo veliko izbiro publikacij,
kot so bilteni lokalnih združenj, programi kulturnih dogodkov, oglasi, telefonski imeniki ter različne brošure in oglaševalski
prospekti. Te publikacije so naslovljene izključno na lokalno prebivalstvo in nimajo čezmejnega značaja.
Člen 3(1) Direktive niti ni v skladu s ciljem odpraviti občutno izkrivljanje konkurence. Dejansko ne obstaja konkurenčno razmerje
med lokalnimi publikacijami ene države članice in publikacijami drugih držav članic in niti med bolj razširjenimi časopisi
in revijami in primerljivimi tujimi časopisi in revijami.
Storitve informacijske družbe iz člena 3(2) Direktive ne povečujejo ne odprave ovir za prosti pretok blaga ali za svobodo
opravljanja storitev ne odprave občutnega izkrivljanja konkurence. Za tožečo stranko je iskanje podatkov po internetu o tiskanih
medijih iz drugih držav članic postransko in v vsakem primeru ne trči ob nobeno tehnično oviro z vidika svobodnega globalnega
dostopa do teh storitev.
Tožeča stranka prav tako meni, da naj bi bil izbor člena 95 ES kot pravne podlage Direktive nepravilen, kar zadeva prepoved
iz člena 4 te direktive, radijsko oglaševanje in sponzorstvo radijskih programov, saj je velika večina radijskih programov
naslovljena na lokalno ali regionalno javnost in jih ni mogoče sprejemati zunaj določene regije zaradi šibkega dosega oddajnika.
Ker je radijsko oglaševanje tobačnih izdelkov prepovedano v večini držav članic, taka prepoved iz člena 4(1) Direktive ni
utemeljena. Enako velja za prepoved sponzorstva radijskih programov iz člena 4(2) Direktive.
Končno naj člen 95 ES ne bi bil ustrezna pravna podlaga, kar zadeva prepovedi oglaševanja tobačnih izdelkov iz členov 3 in
4 Direktive, saj pravi namen teh prepovedi ni izboljšanje vzpostavitve in delovanja notranjega trga, ampak le varovanje javnega
zdravja. Tožeča stranka meni, da naj bi bila uporaba člena 95 ES za pravno podlago za Direktivo tudi v nasprotju s členom
152(4)(c) ES, ki izrecno izključuje kakršno koli usklajevanje zakonov in drugih predpisov držav članic na področju javnega
zdravja.
Parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, trdijo, da sta bila člena 3 in 4 Direktive zakonito sprejeta na podlagi
člena 95 ES in nista v nasprotju s členom 152(4)(c) ES.
Prepoved oglaševanja in sponzorstva tobačnih izdelkov iz členov 3 in 4 Direktive se omejuje na prepoved oglaševanja tobačnih
izdelkov v revijah in časopisih in ne obsega drugih publikacij, ki jih navaja tožeča stranka, kot so bilteni združenj, programi
kulturnih dogodkov, oglasi, telefonski imeniki, brošure in prospekti.
Dalje navajajo, da je trženje znotraj Skupnosti tiskanih proizvodov nesporno dejstvo in da obstajajo, kot izhaja iz prve,
druge in četrte uvodne izjave Direktive, čezmejni vplivi in precejšnje tveganje glede ovir za prosti pretok kot posledice
razlik med nacionalnimi zakonodajami držav članic. To tveganje bi se lahko še povečalo s pristopom novih držav članic in razlikami
med njihovimi zakonodajami.
Parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, glede prepovedi oglaševanja v tisku in drugih tiskanih publikacijah ugovarjajo
pomembnosti statistične analize, ki jo je podala tožeča stranka, ki se omejuje izključno na nemški trg in ne more veljati
za celotno območje Evropske skupnosti, medtem ko dejanski pojav „približevanja medijev“ precej povečuje razvoj trgovine znotraj
Skupnosti s tiskanimi proizvodi, saj naj bi bili številni časopisi in revije odslej dostopni po internetu in tako razširjeni
v vseh državah članicah.
Poudarjajo, da je težko, celo nemogoče ugotoviti razliko med lokalnim ali nacionalnim tiskom in evropskim ali mednarodnim
tiskom in da so zaradi prepovedi oglaševanja tobačnih izdelkov v publikacijah čezmejnega dosega, pri čemer so izključene popolnoma
lokalne ali nacionalne publikacije, meje take prepovedi zelo negotove in problematične. To razlikovanje naj bi bilo tudi v
nasprotju s ciljem Direktive, ki je približati se zakonom in drugim predpisom držav članic o oglaševanju tobačnih izdelkov.
Parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, glede storitev informacijske družbe in prepovedi oglaševanja s temi storitvami
iz člena 3(2) Direktive nasprotujejo trditvi tožeče stranke, da ne obstajajo ovire za trgovino glede storitev informacijske
družbe.
Trdijo, da je prepoved oglaševanja s storitvami informacijske družbe posledica skrbi, izogniti se obidu prepovedi oglaševanja
tobačnih izdelkov v tisku in drugih tiskanih publikacijah z mediji po internetu in s tem izkrivljanju konkurence. Z aktualnim
procesom približevanja medijev naj bi bili tiskani mediji in radijske oddaje odslej že na voljo po internetu. Razvoj „e-papirja“
naj bi ta proces še pospešil.
Parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, glede prepovedi radijskega oglaševanja iz člena 4(1) Direktive menijo,
da ni mogoče zares dvomiti o čezmejnem značaju radijskih programov, saj zemeljske frekvence močno presegajo meje držav članic
in obstaja vedno več satelitskih ali kabelskih radijskih programov.
Dalje trdijo, da štirinajsta uvodna izjava Direktive izrecno citira Direktivo 89/552/ES Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju
nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (UL L 298,
str. 23), ki v svojih členih 13 in 17(2) prepoveduje vse oblike televizijskega oglaševanja tobaka in vsako sponzorstvo televizijskih
programov s storitvami, povezanimi s tobakom.
Prepoved radijskega oglaševanja tobačnih izdelkov in sponzorstvo radijskih programov iz členov 3 in 4 Direktive je primerljiva
prepovedi iz Direktive 89/552.
Dejstvo, da je radijsko oglaševanje že prepovedano v skoraj vseh državah članicah, naj ne bi prepovedovalo postavitve novih
pravil na ravni Skupnosti.
Presoja Sodišča
Člen 95(1) ES določa, da Svet sprejme ukrepe za približevanje zakonov in drugih predpisov v državah članicah, katerih predmet
je vzpostavitev in delovanje notranjega trga.
V zvezi s tem je treba spomniti, da čeprav sama ugotovitev razlik med nacionalnimi ureditvami ne upravičuje uporabe člena
95 ES, je drugače v primeru razhajanj med zakoni in drugimi predpisi držav članic, ki po svoji naravi lahko ovirajo temeljne
svoboščine in tako neposredno vplivajo ne delovanje notranjega trga (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi o oglaševanju
tobaka, točki 84 in 95, ter sodbe z dne 10. decembra 2002 v zadevi British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco,
C-491/01, Recueil, str. I-11453, točka 60, sodbi z dne 14. decembra 2004 v zadevi Arnold André, C-434/02, ZOdl., str. I‑11825,
točka 30, in v zadevi Swedish Match, C-210/03, ZOdl., str. I-11893, točka 29, ter sodbo z dne 12. julija 2005 v združenih
zadevah Alliance for Natural Health in drugi, C-154/04 in C‑155/04, ZOdl., str. I-6451, točka 28).
Iz ustaljene sodne prakse tudi izhaja, da če je uporaba člena 95 ES kot pravne podlage mogoča z namenom preprečitve bodočih
ovir pri menjavi, ki nastanejo zaradi heterogenega razvoja nacionalnih zakonodaj, mora biti pojav teh ovir verjeten, namen
spornega ukrepa pa mora biti njihova preprečitev (sodbi z dne 13. julija 1995 v zadevi Španija proti Svetu, C-350/92, Recueil,
str. I-1985, točka 35, in z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Nizozemska proti Parlamentu in Svetu, C-377/98, Recueil, str. I-7079,
točka 15, in zgoraj navedene sodbe British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka 61; Arnold André, točka
31; Swedish Match, točka 30, ter Alliance for Natural Health in drugi, točka 29).
Sodišče je poleg tega razsodilo, da če so pogoji za uporabo člena 95 ES kot pravne podlage izpolnjeni, zakonodajalcu Skupnosti
ni mogoče preprečiti, da se ne bi oprl na to pravno podlago, češ da je varovanje javnega zdravja odločilen dejavnik pri odločitvah,
ki jih je treba sprejeti (zgoraj navedene sodbe British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka 62, Arnold
André, točka 32, Swedish Match, točka 31, ter Alliance for Natural Health in drugi, točka 30).
Treba je poudariti, da člen 152(1), prvi pododstavek, ES določa, da se pri opredeljevanju in izvajanju vseh politik in dejavnosti
Skupnosti zagotavlja visoka raven varovanja zdravja ljudi, in da člen 95(3) ES izrecno zahteva, da se pri uresničevanju usklajevanja
zagotavlja visoka raven varstva zdravja ljudi (zgoraj navedene sodbe British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco,
točka 62; Arnold André, točka 33; Swedish Match, točka 31, ter Alliance for Natural Health in drugi, točka 30).
Iz zgoraj navedenega izhaja, da v primeru obstoja ovir pri menjavi ali verjetnosti nastanka teh ovir v prihodnosti zaradi
dejstva, da so države članice v zvezi z izdelkom ali kategorijo izdelkov sprejele oziroma sprejemajo različne ukrepe, ki bi
lahko zagotovili različno raven varstva in tako ovirali prosti pretok zadevnega izdelka ali izdelkov v Skupnosti, člen 95
ES zakonodajalcu Skupnosti dovoljuje, da posreduje s sprejetjem primernih ukrepov, s tem da upošteva na eni strani odstavek
3 navedenega člena in na drugi strani pravna načela, omenjena v Pogodbi ES ali razdelana v sodni praksi, zlasti načelo sorazmernosti
(zgoraj navedene sodbe Arnold André, točka 34; Swedish Match, točka 33, ter Alliance for Natural Health in drugi, točka 32).
Treba je še navesti, da so avtorji Pogodbe ES z izrazom „ukrepi za približevanje“ iz člena 95 ES želeli zakonodajalcu Skupnosti
pustiti, odvisno od splošnih in posebnih okoliščin področja, ki ga je treba uskladiti, diskrecijo pri tehniki usklajevanja,
ki je najprimernejša za dosego želenega cilja, predvsem na področjih, za katera so značilne kompleksne tehnične posebnosti
(glej sodbi z dne 6. decembra 2005 v zadevi Združeno kraljestvo proti Parlamentu in Svetu, C‑66/04, ZOdl., str. I-10553, točka
45, in z dne 2. maja 2006 v zadevi Združeno kraljestvo proti Parlamentu in Svetu, C-217/04, ZOdl., str. I-3771, točka 43).
Ti primerni ukrepi lahko glede na okoliščine zavezujejo vse države članice, da dovolijo dajanje v promet enega ali več zadevnih
izdelkov, da tako obveznost dovoljenja vežejo na določene pogoje ali da začasno ali dokončno prepovejo dajanje v promet določenega
izdelka ali izdelkov (zgoraj navedene sodbe Arnold André, točka 35; Swedish Match, točka 34, ter Alliance for Natural Health
in drugi, točka 33).
To so načela, na podlagi katerih je treba preizkusiti, ali so pogoji za uporabo člena 95 ES kot pravne podlage izpolnjeni
v primeru členov 3 in 4 Direktive.
Primarno je pomembno spomniti na to, da je Sodišče ob sprejetju Direktive 98/43 že ugotovilo razlike med nacionalnimi zakonodajami
na področju oglaševanja tobaka in da gre njihov razvoj vedno bolj v smer omejevanja (zgoraj navedena sodba o oglaševanju tobačnih
izdelkov, točki 96 in 97).
Za te proizvode je ugotovljeno, kot je navedeno v prvi uvodni izjavi Direktive, da so ob njenem sprejetju obstajale razlike
v zakonih in drugih predpisih držav članic o oglaševanju in sponzorstvu tobačnih izdelkov. Po podatkih, ki jih je podala Komisija
v svojih pisnih stališčih, je bilo oglaševanje in/ali sponzorstvo takih proizvodov ob predstavitvi predloga Direktive predmet
delne prepovedi v šestih državah članicah, popolne prepovedi v štirih in zakonodajnih predlogov za popolno prepoved v nadaljnjih
petih državah članicah.
Dalje je upoštevajoč širitev Evropske unije z desetimi novimi državami članicami obstajalo precejšnje tveganje, da bi se te
razlike še povečale. Po mnenju Komisije naj bi nekatere nove države članice predvidevale popolno prepoved oglaševanja in sponzorstva
tobačnih izdelkov, druge pa naj bi sprejele take ukrepe pod določenimi pogoji.
Dejstvo, da so, kot je navedeno v osmi uvodni izjavi, med sprejetjem Direktive potekala pogajanja v okviru Svetovne zdravstvene
organizacije z namenom priprave Okvirne konvencije o nadzoru tobaka (v nadaljevanju: Konvencija SZO), te ugotovitve ne izpodbije.
Seveda želi Konvencija SZO zmanjšati porabo tobačnih izdelkov predvsem s predvideno popolno prepovedjo oglaševanja, promocije
in sponzorstva tobačnih izdelkov. Vendar pa je ta Konvencija SZO začela veljati za Direktivo in je vse države članice niso
ratificirale.
Dalje lahko države članice, ki so podpisale Konvencijo SZO, v skladu s členom 13(2) le-te v petih letih po začetku njene veljave
sprejmejo bodisi celovito prepoved oglaševanja, promocije in sponzorstva tobaka bodisi, če zaradi svoje ustave ali ustavnih
načel ne morejo vpeljati celovite prepovedi, določijo le nekatere omejitve na tem področju.
Med sprejetjem Direktive so torej obstajale razlike med nacionalnimi zakonodajami na področju oglaševanja in sponzorstva tobačnih
izdelkov, ki upravičujejo intervencijo zakonodajalca Skupnosti.
V tem smislu je treba torej preučiti vpliv takih razlik na področjih, ki jih zajemata člena 3 in 4 Direktive, na vzpostavitev
in delovanje notranjega trga, da bi se lahko ugotovilo, ali se je zakonodajalec pri sprejetju izpodbijanih določb upravičeno
oprl na člen 95 ES.
Trg tiskanih proizvodov in radijski trg je trg, na katerem je trgovina med državami članicami precej pomembna in se bo še
razširila tudi zaradi povezave zadevnih medijev z internetom, ki je čezmejni medij
par excellence
.
Najprej kar zadeva tiskane proizvode, razpošiljanje časopisov in revij, pomeni skupno resničnost v vseh državah članicah in
se ne omejuje na posamezne države z istim jezikom. Del publikacij, ki izvira iz drugih držav članic, lahko v nekaterih primerih
doseže več kot polovico publikacij v obtoku po podatkih, ki se jih ne izpodbija in ki so jih na obravnavi podali Parlament,
Svet in intervenientke, ki ju podpirajo. V to izmenjavo znotraj Skupnosti tiskanih proizvodov na papirju je treba vključiti
te, ki jih omogočajo storitve informacijske družbe, predvsem internet, ki omogoča neposreden dostop v realnem času do publikacij,
ki se prodajajo v drugih državah članicah.
Treba je dodati, da je na dan sprejetja Direktive več držav članic že prepovedalo, kot je navedeno v točki 45 te sodbe, oglaševanje
tobačnih izdelkov, druge pa so to nameravale storiti. Zato so obstajale razlike med nacionalnimi zakonodajami držav članic,
pri čemer so bile v nasprotju s trditvami tožeče stranke te razlike take, da bi ovirale prosti pretok blaga in svobodo opravljanja
storitev.
Po eni strani ukrepi prepovedi ali omejitve oglaševanja tobačnih izdelkov lahko bolj ovirajo dostop na trg proizvodov, ki
izvirajo iz drugih držav članic, kot nacionalnih proizvodov.
Po drugi strani taki ukrepi omejujejo možnost, da podjetja s sedežem v državah članicah, v katerih ukrepi veljajo, ponujajo
oglaševalski prostor v svojih publikacijah oglaševalcem s sedežem v drugih državah članicah, s čimer vplivajo na čezmejno
ponudbo storitev (glej v tem smislu sodbo z dne 8. marca 2001 v zadevi Gourmet International Products, C-405/98, Recueil,
str. I-1795, točki 38 in 39).
Dalje, tudi če se v resnici določene publikacije ne tržijo v drugih državah članicah, pa sprejetje različne zakonodaje na
področju oglaševanja tobaka zagotovo ustvarja, ali lahko ustvarja, pravno oviro za trženje tiskanih proizvodov in drugih tiskanih
medijev (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo o oglaševanju tobačnih izdelkov, točka 97). Take ovire tako obstajajo tudi
za publikacije, ki se v glavnem tržijo lokalno, regionalno ali nacionalno in naj bi se le izjemoma in v majhnih količinah
prodajale v drugih državah članicah.
Ugotovljeno je tudi, da določene države članice, ki so sprejele prepoved oglaševanja tobaka, izključujejo iz te prepovedi
tuje tiskane proizvode. Dejstvo, da so te države članice omenjeni prepovedi dodale tako izjemo, potrjuje, da vsaj z njihovega
vidika obstaja, kar zadeva tiskane proizvode, znatna trgovina znotraj Skupnosti.
Končno je bilo tveganje, da se bodo pojavile nove ovire za trgovino ali svobodno opravljanje storitev s pristopom novih držav
članic, stvarno.
Enaka ugotovitev se vsiljuje glede oglaševanja tobaka po radijskih programih in prek storitev informacijske družbe. Številne
države članice so že sprejele zakonodajo na teh področjih oziroma se na to pripravljajo. Upoštevajoč povečujočo se ozaveščenost
javnosti glede ogrožanja zdravja s tobačnimi izdelki je bilo verjetno, da se bodo pojavile nove ovire za trgovino ali svobodno
opravljanje storitev zaradi sprejetja novih pravil, ki izražajo ta razvoj in katerih namen je učinkovitejše odvračanje od
potrošnje teh proizvodov.
Treba je spomniti na šesto uvodno izjavo Direktive, ki navaja, da je uporaba storitev informacijske družbe sredstvo, s katerim
se omogoča oglaševanje tobačnih izdelkov, ki se povečuje skupaj z javno porabo in dostopom do teh storitev, in da so take
storitve, tako kot radijski programi, ker jih je mogoče prenašati prek storitev informacijske družbe, zlasti privlačne in
dostopne mladim potrošnikom.
V nasprotju s trditvami tožeče stranke je oglaševanje tobaka s tema a medijema čezmejno, kar omogoča podjetjem, ki proizvajajo
in oglašujejo tobak, razvijanje tržnih strategij, ki merijo na povečanje klientele zunaj svoje države članice.
Dalje ni izključeno, ker člen 13 Direktive 89/552 prepoveduje vse oblike televizijskega oglaševanja cigaret in drugih tobačnih
izdelkov, da so bile razlike med nacionalnimi zakonodajami o oglaševanju tobaka po radijskih programih in prek storitev informacijskih
družb take, da bi pripomogle k morebitnemu ogibu te prepovedi s tema medijema.
Enaka ugotovitev lahko velja za sponzorstvo radijskih programov s strani tobačnih podjetij. Razlike med nacionalnimi zakonodajami
so se pojavile že ob sprejetju Direktive oziroma so bile tik pred tem, da se pojavijo in lahko ovirajo svobodo opravljanja
storitev tako, da preprečujejo radijskim oddajnikom, kot prejemnikom storitev, v državi članici, kjer velja prepoved, da jih
sponzorirajo tobačna podjetja iz druge države članice, v kateri taka prepoved ne obstaja.
Kot izhaja iz prve in pete uvodne izjave Direktive, te razlike pomenijo tudi precejšnje tveganje za izkrivljanje konkurence.
V vsakem primeru, kot je že razsodilo Sodišče, za utemeljeno uporabo člena 95 ES ni treba, potem ko je bil ugotovljen obstoj
ovir za trgovino, dokazovati še izkrivljanja konkurence (glej zgoraj navedeno sodbo British American Tobacco (Investments)
in Imperial Tobacco, točka 60).
Iz navedenega izhaja, da so ovire in izkrivljanje konkurence lahko upravičile intervencijo zakonodajalca Skupnosti na podlagi
člena 95 ES.
Preostane preučiti, če je na področjih, ki jih zajemata člena 3 in 4 Direktive, dejanski cilj teh členov odstraniti oziroma
preprečiti ovire za prosti pretok blaga ali svobodo opravljanja storitev ali celo za odstranitev izkrivljanja konkurence.
Prvič, glede člena 3 Direktive je Sodišče že razsodilo, da je bila prepoved oglaševanja tobaka v revijah in časopisih z namenom
zagotoviti prosti pretok teh proizvodov, lahko sprejeta na podlagi člena 95 ES po zgledu Direktive 89/552, ki v svojem členu
13 prepoveduje televizijsko oglaševanje tobačnih izdelkov, kot je navedeno v točki 64 te sodbe (zgoraj navedena sodba o oglaševanju
tobačnih izdelkov, točka 98).
S tako prepovedjo, ki je uvedena z namenom enotne uporabe v vsej Skupnosti, se želi izogniti temu, da bi bil pretok tiskanih
proizvodov znotraj Skupnosti oviran z nacionalnimi ureditvami te ali druge države članice.
Treba je navesti, da člen 3(1) Direktive izrecno dopušča oglaševanje tobačnih izdelkov v nekaterih publikacijah, predvsem
tistih, ki so namenjene izrecno strokovnjakom trgovine s tobakom.
Dalje, v nasprotju z Direktivo 98/43 člen 8 Direktive določa, da države članice ne morejo prepovedati ali omejiti prostega
pretoka izdelkov, ki izpolnjujejo določbe te direktive. Člen 8 torej nasprotuje temu, da bi države članice ovirale pretok
publikacij znotraj Skupnosti, ki so namenjene izrecno strokovnjakom trgovine s tobakom, s strožjimi določbami, ki jih ocenjujejo
kot nujne za zagotovitev zdravja ljudi na področju oglaševanja ali sponzorstva tobačnih izdelkov.
Tako s prepovedjo državam članicam, da nasprotujejo dajanju na razpolago oglaševalskega prostora v publikacijah, ki so namenjene
izrecno strokovnjakom trgovine s tobakom, člen 8 Direktive izraža namen njenega člena 1(2), izboljšati razmere delovanja notranjega
trga.
Enaka ugotovitev se vsiljuje glede svobode opravljanja storitev, prav tako določena v členu 8 Direktive. Države članice na
podlagi tega člena ne morejo prepovedati ali omejiti svobode opravljanja storitev, ki izpolnjujejo določbe te Direktive.
Po zgledu Direktive 89/552 člena 3(2) in 4(1) Direktive, ki prepovedujeta oglaševanje tobačnih izdelkov prek storitev informacijske
družbe in po radijskih programih, merita na uveljavljanje prostega oddajanja teh radijskih programov in prosti pretok sporočil
prek storitev informacijske družbe.
Enako se s prepovedjo sponzorstva radijskih programov s strani podjetij, katerih glavna dejavnost je proizvodnja ali prodaja
tobačnih izdelkov, želi na podlagi člena 4(2) Direktive izogniti temu, da bi bila svoboda opravljanja storitev omejena z nacionalnimi
zakonodajami te ali one države članice.
Iz navedenega izhaja, da je cilj členov 3 in 4 Direktive dejansko izboljšati razmere delovanja notranjega trga in sta bila
torej lahko sprejeta na podlagi člena 95 ES.
Te ugotovitve ne izpodbije trditev tožeče stranke, po kateri se želi s prepovedjo iz členov 3 in 4 Direktive le podpreti oglaševanje
na lokalni in nacionalni ravni brez čezmejnih učinkov.
Dejansko uporaba člena 95 ES kot pravne podlage ne predvideva učinkovite zveze s prostim pretokom med državami članicami v
vsakem položaju, ki ga predvideva akt, ki temelji na taki podlagi. Kot je že poudarilo Sodišče, je dejstvo, ki je pomembno
za utemeljitev uporabe člena 95 ES kot pravne podlage, da je namen akta, ki je sprejet na tej podlagi, izboljšanje pogojev
vzpostavitve in delovanja notranjega trga (v tem smislu glej sodbi z dne 20. maja 2003 v zadevi Österreichischer Rundfunk
in drugi, C-465/00, C-138/01 in C-139/01, Recueil, str. I-4989, točki 41 in 42, in z dne 6. novembra 2003 v zadevi Lindqvist,
C‑101/01, Recueil, str. I-12971, točki 40 in 41).
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se želi s členoma 3 in 4 Direktive, kot je bilo to ugotovljeno v točki 78 te sodbe,
izboljšati pogoje delovanja notranjega trga.
Treba je navesti, da meje na področju uporabe iz členov 3 in 4 Direktive še zdaleč niso nepredvidljive in negotove.
V zvezi s tem je treba dodati, da pri opredelitvi področja uporabe prepovedi iz člena 3 Direktive le nemška različica Direktive
uporablja v naslovu tega člena izraz „tiskani proizvodi“ („Druckerzeugnisse“), medtem ko druge jezikovne različice uporabljajo
izraz „tiskani mediji“, s čimer je izražena volja zakonodajalca Skupnosti, da ne spadajo vse vrste publikacij na področje
uporabe te prepovedi.
Dalje in v nasprotju s trditvijo tožeče stranke, da bi bilo treba izraz „tiskani mediji“ iz člena 3 razlagati v širšem smislu,
tako da bi zajemal biltene lokalnih združenj, programe kulturnih dogodkov, oglase, telefonske imenike ter različne brošure
in prospekte, navedeni izraz pokriva le publikacije, kot so časopisi in revije.
To razlago podpira četrta uvodna izjava Direktive, v kateri je navedeno, da je razpošiljanje publikacij, kot so publikacije
periodičnega tiska, časopisi in revije, na območju notranjega trga izpostavljeno precejšnjemu tveganju glede ovir za prosti
pretok kot posledica zakonov in drugih predpisov držav članic, ki prepovedujejo ali urejajo oglaševanje tobaka v teh medijih.
V isti uvodni izjavi je za zagotovitev prostega pretoka vseh teh medijev na notranjem trgu navedeno, da je treba omejiti oglaševanje
tobaka v njih na tiste revije in publikacije periodičnega tiska, ki niso namenjeni širši javnosti.
Temu gre dodati, da je prepoved iz členov 3 in 4 Direktive omejena na različne oblike oglaševanja ali sponzorstva in ne pomeni,
v nasprotju s tem, kar je določala Direktiva 98/43, splošne prepovedi.
Iz navedenega izhaja, da je člen 95 ES ustrezna pravna podlaga členoma 3 in 4 Direktive.
Prvi tožbeni razlog torej ni utemeljen in ga je treba zavrniti.

Drugi tožbeni razlog v zvezi z ogibom člena 152(4)(c) ES
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je zakonodajalec Skupnosti, ker resnični namen prepovedi iz členov 3 in 4 Direktive ni izboljšanje
in delovanje notranjega trga, s sprejetjem zadevnih določb kršil prepoved kakršnega koli usklajevanja zakonov in drugih predpisov
držav članic na področju javnega zdravja iz člena 152(4)(c) ES.
Opirajoč se na sodno prakso Sodišča, Parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, trdijo, glede na to, da so izpolnjeni
pogoji za uporabo člena 95 ES kot pravne podlage, da cilj varovanja javnega zdravja nikakor ne ovira ukrepov, navedenih v
tej določbi, namenjenih izboljšanju pogojev vzpostavitve in delovanja notranjega trga (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točki 60 in 62).
Presoja Sodišča
Kot je bilo rečeno v točki 39 te sodbe, v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da če so pogoji za uporabo člena 95 ES kot
pravne podlage izpolnjeni, zakonodajalcu Skupnosti ni mogoče preprečiti, da se ne bi oprl na to pravno podlago, češ da je
varovanje javnega zdravja odločilen dejavnik pri odločitvah, ki jih je treba sprejeti.
Člen 95(3) ES izrecno zahteva, da se pri uresničevanju usklajevanja zagotavlja visoka raven varstva zdravja ljudi.
Člen 152(1), prvi pododstavek, ES določa, da se pri opredeljevanju in izvajanju vseh politik in dejavnosti Skupnosti zagotavlja
visoka raven varovanja zdravja ljudi (zgoraj navedene sodbe British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka
62; Arnold André, točka 33 ; Swedish Match, točka 32, in Alliance for Natural Health in drugi, točka 31).
Čeprav drži, da člen 152(4)(c) ES izključuje kakršno koli usklajevanje zakonov in drugih predpisov držav članic, s katerimi
se želi izboljšati in varovati zdravje ljudi, pa ta določba ne pomeni, da usklajevalni ukrepi, sprejeti na podlagi drugih
določb Pogodbe, ne morejo vplivati na varstvo zdravja ljudi (glej zgoraj navedeno sodbo o oglaševanju tobačnih izdelkov, točki
77 in 78).
Glede trditve tožeče stranke, da naj bi varovanje zdravja ljudi v veliki meri privedlo do odločitve, ki jo je sprejel zakonodajalec
Skupnosti s sprejetjem Direktive, predvsem njenih členov 3 in 4, zadostuje ugotovitev, da so pogoji za uporabo člena 95 ES
kot pravne podlage v tej zadevi izpolnjeni.
Zato zakonodajalec Skupnosti s tem, da je sprejel člena 3 in 4 Direktive na podlagi člena 95 ES, ni kršil člena 152(4)(c).
V teh okoliščinah je treba drugi tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti.

Tretji tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da Direktiva ne spoštuje zahteve po obrazložitvi iz člena 253 ES. Obstoj ovir, ki vplivajo na trgovino,
pogoj, ki ga je postavilo Sodišče glede pristojnosti zakonodajalca Skupnosti, naj ne bi bil omenjen glede prepovedi radijskega
oglaševanja iz člena 4 Direktive, prav tako kot naj ne bi bil omenjen glede prepovedi oglaševanja prek storitev informacijske
družbe iz člena 3(2) iste Direktive. Prav tako naj ne bi bil v uvodnih izjavah nikjer omenjen obstoj občutnega izkrivljanja
konkurence glede teh storitev.
Po mnenju tožeče stranke naj preprosto sklicevanje na prvo uvodno izjavo Direktive, ki ugotavlja razlike med nacionalnimi
zakonodajami, ne bi zadostovalo za utemeljitev pristojnosti zakonodajalca Skupnosti. Enako naj bi veljalo za uvodno izjavo,
v skladu s katero naj bi bile storitve informacijske družbe in radijski programi po sami naravi čezmejne.
Glede prepovedi oglaševanja v tisku in drugih tiskanih medijih tožeča stranka trdi, da čeprav je v prvi uvodni izjavi Direktive
navedeno, da „so se že pojavile nekatere ovire“, pa ni nič dorečenega o ureditvah in konkretnih ovirah za trgovino, ki bi
lahko utemeljile pristojnost zakonodajalca Skupnosti na podlagi člena 95 ES.
Končno, bi bilo po mnenju tožeče stranke treba zaradi posebne okoliščine, da imajo izdelki in storitve iz členov 3 in 4 Direktive
le nepomembne čezmejne vplive, oceniti, ali je bila razširitev prepovedi oglaševanja na čezmejne položaje nujen ukrep za delovanje
notranjega trga v smislu člena 14 ES. V zvezi s tem naj ne bi bila podana nobena ocena.
Parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, pripominjajo, da je zakonodajalec Skupnosti jasno navedel razloge, zakaj
je sprejel Direktivo, predvsem v prvi, drugi, četrti, peti in šesti uvodni izjavi Direktive in da obveznost obrazložitve ne
zahteva, da je treba opredeliti vse upoštevne pravne in dejanske okoliščine (glej v tem smislu sodbi z dne 30. novembra 1978
v zadevi Welding, 87/78, Recueil, str. 2457, točka 11, in zgoraj navedena British American Tobacco (Investments) in Imperial
Tobacco, točka 165).
Trdijo, da je prepoved oglaševanja tobačnih izdelkov v tiskanih medijih iz člena 3(1) Direktive obrazložena v prvi in četrti
uvodni izjavi le-te z ovirami za trgovino, ki naj bi se v prihodnosti še povečale.
Navajajo, da je obrazložitev prepovedi oglaševanja prek storitev informacijske družbe v šesti uvodni izjavi Direktive.
Glede prepovedi radijskega oglaševanja poudarjajo, da je treba povleči vzporednico z Direktivo 89/552, ki v svojih členih
13 in 17(2) prepoveduje vse oblike televizijskega oglaševanja tobačnih izdelkov in vsako sponzorstvo televizijskih programov
s strani dejavnosti, povezanih s tobakom.
Presoja Sodišča
Primarno je treba opozoriti, da mora obrazložitev, kot zahteva člen 253 ES, jasno in nedvoumno podati sklepanje organa Skupnosti,
ki je sporni akt izdal, tako da se lahko zainteresirane stranke seznanijo z razlogi sprejetega ukrepa in da lahko Sodišče
opravi nadzor, vendar se ne zahteva, da se podrobno navedejo vse ustrezne pravne ali dejanske okoliščine (sodba z dne 29.
februarja 1996 v zadevi Komisija proti Svetu, C-122/94, Recueil, str. I-881, točka 29 ; zgoraj navedene sodbe British American
Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka 165; Arnold André, točka 61; Swedish Match, točka 63, in Alliance for Natural
Health in drugi, točka 133).
Spoštovanje obveznosti obrazložitve je treba med drugim presojati ne le glede na besedilo akta, ampak tudi glede na kontekst
in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje. Če izpodbijani akt razkriva bistvo cilja, ki ga zadevna institucija
Skupnosti zasleduje, bi bilo odveč zahtevati posebno obrazložitev za vsako tehnično izbiro, ki jo opravi institucija (sodba
z dne 5. julija 2001 v zadevi Italija proti Svetu in Komisiji, C-100/99, Recueil, str. I-5217, točka 64; zgoraj navedene sodbe
British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, točka 166; Arnold André, točka 62; Swedish Match, točka 64, in
Alliance for Natural Health in drugi, točka 134).
V tej zadevi iz prve, druge, tretje in dvanajste uvodne izjave Direktive jasno izhaja, da se želi z ukrepi prepovedi oglaševanja
in sponzorstva tobačnih izdelkov, ki jih določa, odstraniti ovire za prost pretok blaga in svobodo opravljanja storitev, ki
so posledica razlik med nacionalnimi ureditvami držav članic na tem področju, vse z namenom zagotoviti visoko raven varstva
javnega zdravja.
Pomembno je tudi ugotoviti, da so razlogi, ki so botrovali sprejetju takih ukrepov prepovedi, opredeljeni za vsako od oblik
oglaševanja in sponzorstva iz členov 3 in 4 Direktive.
Prvič, glede prepovedi oglaševanja v tiskanih medijih in nekaterih publikacijah četrta uvodna izjava Direktive navaja, da
obstaja precejšnje tveganje glede ovir za prost pretok kot posledica zakonov in drugih predpisov držav članic, ki prepovedujejo
ali urejajo oglaševanje tobaka v teh medijih, in da je treba za zagotavljanje prostega pretoka vseh takih medijev na celotnem
območju notranjega trga omejiti oglaševanje tobaka v njih na tiste revije in publikacije periodičnega tiska, ki niso namenjene
širši javnosti, kot so publikacije, namenjene izključno strokovnjakom trženja tobačnih izdelkov ter publikacije, natisnjene
in objavljene v tretjih državah, ki prvotno niso namenjene trgu Skupnosti.
Drugič, glede radijskega oglaševanja in oglaševanja prek storitev informacijske družbe šesta uvodna izjava Direktive opozarja,
da so to posebej privlačne in dostopne storitve mladim in da njihova uporaba narašča sorazmerno z uporabo teh medijev.
Tretjič, glede prepovedi nekaterih oblik sponzorstva, kot so radijski programi in dejavnosti ali dogodki s čezmejnim vplivom,
peta uvodna izjava Direktive določa, da je namen te prepovedi izogniti se morebitnemu ogibu omejitev, ki veljajo za neposredne
oblike oglaševanja.
Te uvodne izjave poudarjajo bistven cilj, ki ga zasleduje zakonodajalec Skupnosti, in sicer izboljšanje vzpostavitve in delovanja
trga z odstranitvijo ovir za prost pretok blaga ali svobodo opravljanja storitev, ki so v podporo oglaševanju ali sponzorstvu
tobačnih izdelkov.
Sicer pa je treba opozoriti, da je bila Direktiva sprejeta, potem ko je bila Direktiva 98/43 razglašena za nično, na podlagi
predloga Komisije, opremljenega s poročilom razlogov z izčrpnim opisom razlik med veljavnimi nacionalnimi ureditvami držav
članic na področju oglaševanja ali sponzorstva tobačnih izdelkov.
Člena 3 in 4 Direktive torej izpolnjujeta obveznost obrazložitve iz člena 253 ES.
Tretji tožbeni razlog tako ni utemeljen in ga je treba zavrniti.

Četrti tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo postopka soodločanja
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je bila Direktiva sprejeta v nasprotju s postopkom soodločanja iz člena 251 ES. Vsebinske spremembe
naj bi Svet vnesel po glasovanju Parlamenta na plenarni seji o predlogu Direktive.
Po mnenju tožeče stranke naj bi šle te spremembe prek preproste jezikovne ali redakcijske prilagoditve različnih jezikovnih
različic ali preproste poprave očitnih materialnih napak. Člen 10(2) Direktive naj bi bil dodan tekstu le-te po njenem sprejetju,
člen 11 pa naj bi bil bistveno spremenjen glede na različico, ki jo je potrdil Parlament, v delu, kjer naj bi bil podan datum
začetka veljave Direktive. Tudi člen 3 le-te naj bi bil prav tako spremenjen in je omogočil, vsaj v nemški različici, širšo
razlago pojma „tiskani mediji“, kar je razširilo področje uporabe Direktive.
Parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, trdijo, da v postopku soodločanja aktov ne sprejme le Svet, pač pa jih
na podlagi člena 254 ES skupaj podpišeta predsednik Parlamenta in predsednik Sveta, ki s svojima podpisoma potrdita, da direktiva
ustreza predlogu Komisije, opremljene z amandmaji, ki jih je potrdil Parlament.
Stroga enakost med tekstom, ki ga je potrdil Parlament in tistim, ki je bil sprejet v postopku soodločanja, bi bila nezdružljiva
z zahtevami po redakcijski kvaliteti, ki izhaja iz obstoja velikega števila uradnih jezikov.
Po mnenju Parlamenta, Sveta in intervenientk, ki ju podpirajo, popravki, vnešeni v Direktivo, ne prekoračujejo meja pravne
jezika pri obrazložitvi člena 3(1) te Direktive v zvezi s tiskom in tiskanimi mediji oziroma člena 10(2) le-te glede posredovanja
držav članic Komisiji bistvenih notranjih pravnih določb, ki jih sprejmejo na področju omenjene Direktive.
Glede sprememb, vnešenih v člen 11 te Direktive, v zvezi z začetkom veljavnosti, pripominjajo, da je do te spremembe prišlo
v skladu z obrazcem aktov Sveta, ki določa začetek veljave direktiv na dan njihove objave, z namenom da se čim bolj izogne
množenju datumov.
Presoja Sodišča
S to tožbo namerava tožeča stranka izpodbijati le veljavnost členov 3 in 4 Direktive.
Zato je tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo postopka soodločanja iz člena 251 ES za sprejetje členov 10 in 11 Direktive v njuni
končni različici brezpredmeten pri presoji veljavnosti členov 3 in 4 te Direktive.
V vsakem primeru so bile spremembe, katerih predmet sta bila člena 10 in 11 Direktive, predmet popravka, kar tudi ni bilo
izpodbijano, ki sta ga v skladu s členom 254 ES podpisala predsednik Parlamenta in predsednik Sveta, nato pa je bil objavljen
v
Uradnem listu Evropske unije
.
Glede sprememb člena 3 Direktive je treba ugotoviti, kot je pravilno poudaril že generalni pravobranilec v točki 197 svojih
sklepnih predlogov, da te spremembe niso prekoračile mej, ki jih nalaga izvajanje usklajevanja različnih jezikovnih različic
akta Skupnosti.
Zato je mogoče četrti tožbeni razlog le zavrniti.

Peti tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da prepovedi iz členov 3 in 4 Direktive kršijo načelo sorazmernosti iz člena 5, tretji odstavek, ES.
Te prepovedi, urejene z zelo ohlapnimi pojmi, naj bi zajemale skoraj izključno lokalne ali regionalne položaje in hudo kršile
temeljne pravice zadevne gospodarske sredine, pravice, ki jih varuje zakonodajalec Skupnosti.
Enako velja za svobodo tiska in izražanja, ki naj bi bila v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 10 Evropske
konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), med
drugim zagotovljena, z vidika financiranja tiskanih izdelkov, z oglaševalskimi prihodki in tržno komunikacijo brez ovir.
Izredno splošna opredelitev prepovedi oglaševanja iz členov 3 in 4 Direktive in tudi opredelitev pojma „oglaševanje“ vodi
do tega, da pomeni prepoved oglaševanja vsak posredni vpliv tržne komunikacije v kakršni koli obliki na prodajo tobačnih izdelkov,
in da lahko redakcijski prispevki nekaterih novinarjev o določenih temah, ki so povezane s proizvodnjo ali distribucijo tobačnih
izdelkov, padejo v sklop te prepovedi.
Kršitev svobode tiska naj bi bila po mnenju tožeče stranke toliko bolj pomembna, ker organi tiska povlečejo od 50 % do 60
% svojega prihodka iz dobička pri oglaševanju in ne s prodajo svojih izdelkov, in ker gredo mediji dandanes v Evropi skozi
zelo veliko strukturno in gospodarsko krizo.
Dalje naj bi bila zakonska neustreznost prepovedi iz členov 3 in 4 Direktive ugotovljena na podlagi dejstva, da naj bi bilo
zanemarljivo število primerov, v katerih imajo proizvodi ali storitve čezmejni vpliv, nesorazmerno s popolnoma lokalnimi ali
regionalnimi položaji, od katerih naj bi bilo 99 % brez slehernega čezmejnega vpliva.
Iz tega izhaja, da naj bi bila razširitev prepovedi oglaševanja na popolnoma nacionalne položaje nesorazmerna glede na zatrjevani
cilj usklajevanja notranjega trga.
V vsakem primeru naj ne bi bil ta ukrep ne nujen ne ustrezen. Direktiva sama vsebuje v svojem členu 3(1) ustrezno rešitev,
saj niso podvrženi tej prepovedi oglaševanja tiskani proizvodi z izvorom v tretjih državah, ker prvotno niso namenjene za
trg Skupnosti. Nobeno pojasnilo naj ne bi bilo podano, zakaj ta rešitev ne bi mogla zadostovati tudi za tiskane proizvode
Skupnosti.
Nobena obrazložitev naj ne bi bila podana niti glede zavrnitve alternativne rešitve, ki jo je predlagala tožeča stranka, namreč
da bi se omejilo oglaševanje na dejavnosti in storitve, ki nimajo čezmejnega učinka, rešitev, ki je bila sprejeta v členu
5 Direktive glede dejavnosti sponzorstva.
Tožeča stranka meni, da če damo na tehtnico cilj zakonodajalca Skupnosti in kršitev temeljnih pravic, so izpodbijane določbe
členov 3 in 4 Direktive neustrezne. Tako stroge ukrepe, kot je popolna prepoved oglaševanja tobaka v tisku, bi lahko omenjeni
zakonodajalec sprejel le kot zadnji izhod.
Evropski parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, trdijo, da zakonodajalec nima na voljo manj zavezujočih sredstev,
kot je direktiva, ki prepoveduje oglaševanje v vseh tiskanih medijih in na radijskih programih za dosego cilja usklajevanja
na notranjem trgu.
Po njihovem mnenju se zakonodajalec Skupnosti ni zatekel k popolni prepovedi oglaševanja tobačnih izdelkov. To oglaševanje
naj ne bi bilo prepovedano v tisku, namenjenem izključno strokovnjakom trženja tobačnih izdelkov ter v publikacijah, natisnjenih
in objavljenih v tretjih državah, ker te publikacije prvotno niso namenjene trgu Skupnosti. Prav tako naj ne bi bilo tako
oglaševanje prepovedano prek storitev informacijske družbe, če le-to ni prepovedano v tisku in drugih tiskanih publikacijah.
Dodajajo, v nasprotju s trditvijo tožeče stranke, da pojem „tiskani mediji“ zajema le revije.
Glede kršitve temeljnih pravic svobode tiska in izražanja, na katero se sklicuje tožeča stranka, navajajo, da je svobodno
izražanje v skladu s členom 10(2) EKČP lahko podvrženo določenim omejitvam ali kaznim, ki jih določa zakon in ki so nujne
v demokratični družbi za zavarovanje zdravja ali morale, in da se v tej zadevi prepoved nanaša na „vsako obliko tržnih komunikacij,
ki ima za posledico neposredno ali posredno promocijo tobačnih izdelkov“, kot izhaja iz dane opredelitve „oglaševanja“ iz
člena 2(b) Direktive. Zato naj člena 3 in 4 Direktive na redakcijske prispevke novinarjev ne bi imela učinka.
Po njihovem mnenju in kot je že razsodilo Sodišče, „se pravica do odločanja po prostem preudarku, s katero razpolagajo pristojni
organi pri ugotavljanju, kje se nahaja ravnotežje med pravico do svobodnega izražanja in zgoraj omenjenimi cilji, spreminja
glede na posamezen cilj, ki upravičuje omejevanje te pravice, in je odvisna od značaja zadevnih dejavnosti. Kadar izvrševanje
svobode ne prispeva k razpravi splošnega interesa […] je nadzor omejen na preizkus razumnosti in sorazmernosti vmešavanja.
Tako to velja za gospodarsko rabo svobodnega izražanja, predvsem na tako zapletenem in spremenljivem področju, kot je oglaševanje“
(sodba z dne 25. marca 2004 v zadevi Karner, C-71/02, Recueil, str. I-3025, točka 51).
Trdijo, da zakonodajalec Skupnosti ni prekoračil široke pravice do prostega preudarka, s katero razpolaga na področju, kot
je zadevni, ki z njegove strani pomeni politično, gospodarsko in socialno odločitev, in na katerem je dolžan opraviti zapletene
presoje, in da so ukrepi prepovedi iz členov 3 in 4 Direktive nujni in ustrezni za dosego cilja usklajevanja na notranjem
trgu ob visoki ravni varstva zdravja.
Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da načelo sorazmernosti, ki je eno od splošnih načel prava Skupnosti, zahteva, da morajo biti ukrepi,
sprejeti v skladu s predpisom Skupnosti, primerni za uresničenje zastavljenega cilja in ne smejo prekoračiti okvirov, ki so
potrebni za njihovo doseganje (glej zlasti sodbe z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena, 137/85, Recueil, str. 4587, točka
15; z dne 7. decembra 1993 v zadevi ADM Ölmühlen, C-339/92, Recueil, str. I6473, točka 15, in z dne 11. julija 2002 v zadevi
Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Recueil, str. I-6453, točka 59).
Glede sodnega nadzora pogojev, omenjenih v prejšnji točki, je treba zakonodajalcu Skupnosti dopustiti široko diskrecijsko
pravico na področju, kot je to v tem primeru, ki od njega zahteva politične, gospodarske in socialne odločitve in na katerem
mora izvrševati zapleteno presojo. Samo dejstvo, da je ukrep, sprejet na tem področju, očitno nesorazmeren s ciljem, ki ga
nameravajo pristojne institucije zasledovati, lahko vpliva na zakonitost takšnega ukrepa (glej v tem smislu sodbe z dne 12.
novembra 1996 v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu, C-84/94, Recueil, str. I-5755, točka 58; z dne 13. maja 1997 v zadevi
Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C-233/94, Recueil, str. I-2405, točki 55 in 56; z dne 5. maja 1998 v zadevi National Farmers'
Union in drugi, C-157/96, Recueil, str. I-2211, točka 61, ter zgoraj navedeno sodbo British American Tobacco (Investments)
in Imperial Tobacco, točka 123).
Glede členov 3 in 4 Direktive iz analize v točkah od 72 do 80 te sodbe izhaja, da je ta člena mogoče obravnavati kot ukrepa,
ki sta sposobna uresničiti cilje, ki jih predvidevata.
Dalje, upoštevajoč obveznost zakonodajalca Skupnosti zagotoviti visoko raven varstva zdravja ljudi, ne prekoračujeta okvirov,
ki so potrebni za doseganje tega cilja.
S prepovedjo oglaševanja tobačnih izdelkov v tiskanih medijih iz člena 3 Direktive ni mišljena prepoved oglaševanja v publikacijah,
namenjenih izrecno strokovnjakom trženja tobačnih izdelkov ter v publikacijah, objavljenih v tretjih državah, ki prvotno niso
namenjene trgu Skupnosti.
Dalje, v nasprotju s trditvami tožeče stranke zakonodajalec Skupnosti ne more kot manj strog ukrep sprejeti prepovedi oglaševanja,
iz katere bi bile izvzete publikacije, namenjene lokalnemu ali regionalnemu trgu, saj bi bila zaradi take izjeme področje
uporabe prepovedi oglaševanja tobačnih izdelkov negotovo in problematično, kar bi Direktivi preprečevalo doseganje cilja usklajevanja
nacionalnih zakonodaj na področju oglaševanja tobačnih izdelkov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Lindquist, točka
41).
Enaka ugotovitev se vsiljuje glede prepovedi oglaševanja tobačnih izdelkov prek storitev informacijske družbe in na radijskih
programih iz členov 3(2) in 4(1) Direktive.
Dejansko prepovedi oglaševanja tobačnih izdelkov v teh medijih po zgledu ukrepa prepovedi iz člena 13 Direktive 89/552 ni
mogoče obravnavati kot nesorazmerno in jo je mogoče utemeljiti s skrbjo izogniti se zaradi razlik v medijih obidu prepovedi,
ki velja za tiskane medije, s tema medijema.
Glede prepovedi sponzorstva radijskih programov iz člena 4(2) Direktive iz uvodnih izjav Direktive, zlasti ne iz pete uvodne
izjave, ne izhaja, da je zakonodajalec Skupnosti s tem, da takega ukrepa ne omejuje na dejavnosti ali dogodke s čezmejnim
vplivom po zgledu člena 17(2) Direktive 89/552, prekoračil meje pravice do prostega preudarka, s katerimi razpolaga na tem
področju.
Te razlage ne izpodbije trditev tožeče stranke, da so s takimi ukrepi prepovedi tiskarskim podjetjem odtegnjeni pomembni oglaševalski
prihodki, prispevajo celo k zaprtju nekaterih podjetij in končno kršijo svobodo izražanja, ki jo zagotavlja člen 10 EKČP.
Treba je opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo svobodnega izražanja sicer izrecno določa člen 10 EKČP in
pomeni temeljno svoboščino demokratične družbe, vendar iz drugega odstavka tega člena izhaja, da je ta pravica lahko podvržena
določenim omejitvam, ki jih upravičujejo cilji javnega interesa, če jih določa zakon, imajo enega ali več legitimnih ciljev
glede na to določbo in so nujne v demokratični družbi, torej omejitvam, ki jih upravičuje nujna socialna potreba in so zlasti
sorazmerne zasledovanemu legitimnemu cilju (glej v tem smislu sodbe z dne 26. junija 1997 v zadevi Familiapress, C-368/95,
Recueil, str. I‑3689, točka 26; z dne 11. julija 2002 v zadevi Carpenter, C‑60/00, Recueil, str. I‑6279, točka 42; z dne 12.
junija 2003 v zadevi Schmidberger, C‑112/00, Recueil, str. I‑5659, točka 79, in zgoraj navedeno sodbo Karner, točka 50).
Enako, kot so navedli Parlament, Svet in intervenientke, ki ju podpirajo, se pravica do odločanja po prostem preudarku, s
katero razpolagajo pristojni organi pri ugotavljanju, kje je pravično ravnotežje med pravico do svobodnega izražanja in cilji
splošnega interesa iz člena 10(2) EKČP, spreminja glede na posamezen cilj, ki upravičuje omejevanje te pravice, in je odvisna
od značaja zadevnih dejavnosti. Ker obstaja določena meja presoje, je nadzor omejen na preizkus razumnosti in sorazmernosti
vmešavanja. Tako to velja za gospodarsko rabo svobodnega izražanja na tako zapletenem in spremenljivem področju, kot je oglaševanje
(glej zgoraj navedeno sodbo Karner, točka 51).
Tudi če bi v zadevi domnevali, da ukrepi prepovedi oglaševanja ali sponzorstva iz členov 3 in 4 Direktive posredno vplivajo
na oslabitev pravice do svobodnega izražanja, pa pravica do novinarske svobode izražanja kot taka ostane nedotaknjena, pri
čemer posledično redakcijski prispevki novinarjev niso prizadeti.
Zato je treba ugotoviti, da zakonodajalec Skupnosti s sprejetjem takih ukrepov ni prekoračil pravice do odločanja po prostem
preudarku, ki mu je izrecno priznana.
Iz tega izhaja, da navedenih ukrepov prepovedi ne moremo obravnavati kot nesorazmerne.
Peti tožbeni razlog tako ni utemeljen in ga je treba zavrniti.
Ker noben od tožbenih razlogov, ki jih navaja tožeča stranka v podporo svoji tožbi, ni utemeljen, je treba tožbo zavrniti.

Stroški
Na podlagi člena 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker sta Evropski
parlament in Svet priglasila stroške in Zvezna republika Nemčija s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
V skladu s členom 69(4) istega poslovnika države članice in institucije, ki se kot intervenienti udeležijo postopka, nosijo
svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1)
Tožba se zavrne.
2)
Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo stroškov.
3)
Kraljevina Španija, Francoska republika, Republika Finska in Komisija Evropskih skupnosti nosijo vsaka svoje stroške.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina