CELEX: 62004CJ0524
Įsisteigimo laisvė
Laisvas kapitalo judėjimas
Pelno mokestis
Kitoje valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje reziduojančiai tos pačios grupės bendrovei išmokėtos paskolos palūkanos
Palūkanų pripažinimas paskirstytuoju pelnu
Mokesčių sistemos darnumas
Vengimas mokėti mokesčius

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 43 ir 49 straipsnių, taip pat su EB 56–58 straipsnių išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp bendrovių grupių (toliau – ieškovės pagrindinėje byloje) ir Jungtinės Karalystės
mokesčių administratoriaus (
Commissioners of Inland Revenue
) dėl bendrovių, Jungtinės Karalystės rezidenčių, išmokėtų palūkanų už tai pačiai grupei priklausančios bendrovės (toliau
– tos pačios grupės bendrovė), nereziduojančios šioje valstybėje narėje, paskolintą kapitalą mokestinio vertinimo.

Nacionalinės teisės aktai
Šiai bylai svarbios Jungtinėje Karalystėje galiojančių teisės aktų nuostatos yra numatytos, pirma, 1988 m. Pajamų ir pelno
mokesčio įstatymo (Income and Corporation Taxes Act 1988, toliau – ICTA) iki 1995 m. taikytoje redakcijoje ir, antra, 1995 m.
Mokesčių įstatymu (Finance Act 1995) bei 1998 m. Mokesčių įstatymu (Finance Act 1998) iš dalies pakeistoje jo redakcijoje.

Nacionalinės nuostatos, galiojusios iki 1995 m. padarytų pakeitimų
Pagal ICTA 209 straipsnio 2 dalies d punktą bendrovės, Jungtinės Karalystės rezidentės, išmokėtos palūkanos už paskolą laikomos
šios bendrovės paskirstytuoju pelnu tiek, kiek šios palūkanos viršija ekonomiškai pagrįstą užmokestį už minėtą paskolą. Ši
taisyklė taikoma tiek tuo atveju, kai šią paskolą suteikia Jungtinėje Karalystėje reziduojanti bendrovė, tiek tada, kai ją
suteikia bendrovė ne rezidentė. Palūkanų dalis, kuri viršija ekonomiškai pagrįstą užmokestį, daugiau nebeatskaitoma iš paskolą
gaunančios bendrovės apmokestinamojo pelno ir yra laikoma paskirstytuoju pelnu (dividendu). Todėl paskolą gaunančiai bendrovei
atsiranda prievolė mokėti avansinį pelno mokestį (advance corporation tax ─ ACT) pagal ICTA 14 straipsnį.
Be to, pagal ICTA 209 straipsnio 2 dalies e punkto iv ir v papunkčius „paskirstytuoju pelnu“ pripažįstamos bet kokios kitos
nei šios nuostatos d punkte numatytos palūkanos, kurias bendrovė, Jungtinės Karalystės rezidentė, išmoka tai pačiai bendrovių
grupei priklausančiai bendrovei ne rezidentei, net jeigu šios palūkanos atitinka ekonomiškai pagrįstą užmokestį už paskolą.
Ši taisyklė taikoma paskoloms, kurias bendrovės ne rezidentės suteikia dukterinei bendrovei rezidentei, kurios 75 % kapitalo
priklauso pirmajai bendrovei, arba kai šios abi bendrovės yra dukterinės ir jų 75 % kapitalo priklauso trečiajai bendrovei
ne rezidentei.
Tačiau pagal ICTA 788 straipsnio 3 dalį minėtos nacionalinės nuostatos netaikomos, jeigu dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartis
(toliau – CDI) numato, kad jos netaikomos, kartu užtikrinant, jog tam tikromis sąlygomis palūkanos galėtų būti atskaitytos
mokesčių tikslais. Pagal sąlygas, kuriomis palūkanos yra atskaitomos, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės
sudarytos CDI gali būti priskirtos dviem kategorijoms.
Pagal pirmosios kategorijos CDI, kaip antai sudarytas su Vokietijos Federacine Respublika, Ispanijos Karalyste, Liuksemburgo
Didžiąja Hercogyste, Austrijos Respublika ir Japonija, palūkanos yra atskaitomos, jeigu, atsižvelgiant į nagrinėjamos paskolos
sumą, palūkanų suma atitinka tai, kas būtų buvę sutarta nesant specialių santykių (angl. k.
at arm’s length
(ištiestosios rankos principas)) tarp šalių arba tarp šalių ir trečiojo asmens.
Antrosios kategorijos CDI, kaip antai sudarytose su Prancūzijos Respublika, Airija, Italijos Respublika, Nyderlandų Respublika,
Jungtinės Amerikos Valstijomis ir Šveicarijos konfederacija, iškeliamas bendresnis klausimas: ar palūkanų suma, nesvarbu,
dėl kokios priežasties, viršija tai, kas būtų buvę sutarta nesant specialių santykių tarp šalių arba tarp šalių ir trečiojo
asmens, t. y. klausimas, kuris apima tai, ar pati paskolos suma viršija tą, kuri būtų paskolinta nesant minėtų specialių santykių.
Pagal ICTA 808a straipsnį, įtrauktą 1992 m. Mokesčių įstatymo Nr. 2 (Finance (No 2) Act 1992) 52 straipsniu ir taikomą po
1992 m. gegužės 14 dienos išmokėtoms palūkanoms, kalbant apie antrosios kategorijos CDI, reikia atsižvelgti į visumą atitinkamų
veiksnių, įskaitant klausimą, ar, nesant specialių santykių tarp palūkanų mokėtojo ir jų gavėjo, paskola vis tiek būtų buvusi
suteikta, ir, jeigu taip būtų buvę, – į sumą, kuri būtų paskolinta, bei į palūkanų normą, dėl kurios būtų susitarta.

1995 m. padaryti teisės aktų pakeitimai
1995 m. Mokesčių įstatymas, kuris iš esmės taikomas po 1994 m. lapkričio 28 d. išmokėtoms palūkanoms, nepakeitė ICTA 209 straipsnio
2 dalies d punkto. Tačiau šio straipsnio 2 dalies e punkto iv ir v papunkčius pakeitė 209 straipsnio 2 dalies da punktas,
pagal kurį tos pačios bendrovių grupės narių tarpusavyje išmokėtos palūkanos tiek, kiek jos viršija sumą, kuri būtų buvusi
išmokėta nesant specialių santykių tarp palūkanų mokėtojo ir gavėjo, laikomos „paskirstytuoju pelnu“. Ši taisyklė taikoma
paskoloms, vienos bendrovės suteiktoms kitai bendrovei, kurios 75 % kapitalo priklauso pirmajai bendrovei, arba kai šios abi
bendrovės yra dukterinės bendrovės, kurių 75 % kapitalo priklauso trečiajai bendrovei.
Tačiau pagal ICTA 212 straipsnio 1 ir 3 dalių pakeistą redakciją 209 straipsnio 2 dalies da punktas netaikomas, kai palūkanų
mokėtojas ir jų gavėjas Jungtinėje Karalystėje apmokestinami pelno mokesčiu.
ICTA 209 straipsnio 8A–8F dalys papildė 209 straipsnio 2 dalies da punktą. ICTA 209 straipsnio 8B dalis nurodo kriterijus,
kuriais remiantis išmokėtos palūkanos turi būti laikomos paskirstytuoju pelnu. Bendros ICTA 209 straipsnio 8A dalies ir 8D–8F dalių
nuostatos nustato apimtį, kuria bendrovės gali būti sugrupuotos siekiant nustatyti jų gautų paskolų lygį pagal konsoliduotą
pagrindą.

1998 m. padaryti teisės aktų pakeitimai
1998 m. Mokesčių įstatymas į ICTA įtraukė 28AA priedą, apimantį su perleidimo kainomis susijusias taisykles, kurios taip pat
taikomos palūkanų mokėjimams tarp bendrovių. Šios taisyklės taikomos sandoriams tarp bendrai kontroliuojamų dviejų bendrovių,
jeigu sąlygos, kuriomis šie buvo sudaryti, skiriasi nuo tų, kurios būtų buvusios, jeigu šios bendrovės nebūtų bendrai kontroliuojamos
ir jeigu šios sąlygos vienai iš atitinkamų šalių suteikia potencialią naudą Jungtinės Karalystės mokesčių teisės aktų atžvilgiu.
Bendros kontrolės sąvoka apima tiesioginį arba netiesioginį bendrovės dalyvavimą kitos atitinkamos bendrovės valdyme, kontrolėje
arba kapitale arba trečiojo asmens tiesioginį ar netiesioginį dalyvavimą kitų dviejų atitinkamų bendrovių valdyme, kontrolėje
arba kapitale.
Iki šių taisyklių pakeitimo 2004 m. buvo daroma prielaida, kad viena iš atitinkamų šalių negaudavo potencialios naudos šių
teisės aktų prasme, jeigu kita sandorio šalis taip pat buvo apmokestinama Jungtinėje Karalystėje ir jeigu buvo įvykdomos tam
tikros kitos sąlygos.
2004 m. šios taisyklės buvo pakeistos taip, kad jos taikomos netgi tuo atveju, jeigu abi sandorio šalys apmokestinamos Jungtinėje
Karalystėje.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Ginčas pagrindinėje byloje yra „group litigation“ (grupinė byla) tipo byla dėl „plonosios kapitalizacijos“ taisyklių (angl.
k.
rules on thin capitalisation
) (Thin Cap Group Litigation), kuri apima keletą prašymų dėl sumų grąžinimo ir (arba) kompensavimo, kuriuos pateikė bendrovių
grupės prieš
Commissioners of Inland Revenue High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
po to, kai 2002 m. gruodžio 12 d. buvo priimtas sprendimas
Lankhorst-Hohorst
(C‑324/00, Rink. p. I‑11779).
Kiekviena iš bylų, kurias prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atrinko kaip „bandomąsias bylas“ (test cases),
susijusi su Jungtinės Karalystės bendrove rezidente, kurios ne mažiau kaip 75 % kapitalo tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso
patronuojančiai bendrovei ir kuriai ši patronuojanti bendrovė arba kita bendrovė ne rezidentė, kurios ne mažiau kaip 75 %
kapitalo tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso tai pačiai patronuojančiai bendrovei, suteikė paskolą.
Kalbama, pirma, apie paskolas, kurias Jungtinėje Karalystėje reziduojančiai bendrovei suteikia kitoje valstybėje narėje įsteigta
bendrovė; šios dvi bendrovės priklauso tai pačiai bendrovių grupei, kurios patronuojanti bendrovė įsteigta  antrojoje valstybėje.
Analogiška situacija susiklostė kai kuriose, būtent su grupėmis
Lafarge
ir
Volvo
susijusiose „bandomosiose bylose“, kuriose paskolą suteikianti bendrovė ir patronuojanti bendrovė yra įsteigtos toje pačioje
valstybėje narėje, šiuo atveju – atitinkamai Prancūzijoje ir Švedijoje.
Antra, tam tikros iš šių „bandomųjų bylų“ susijusios su Jungtinės Karalystės bendrove rezidente, priklausančia bendrovių grupei,
kurios patronuojanti bendrovė įsteigta trečiojoje šalyje, t. y. Jungtinėse Amerikos Valstijose, ir kuriai paskolą suteikė
tos pačios grupės bendrovė, savo ruožtu reziduojanti kitoje valstybėje narėje (pirmojo tipo
Caterpillar
grupės prašymų, susijusių su paskola, kurią suteikė Airijoje įsteigta bendrovė, atvejis) arba trečiojoje šalyje (antrojo
tipo
Caterpillar
grupės prašymų, susijusių su paskola, kurią suteikė Šveicarijoje įsteigta bendrovė, atvejis), arba kitoje valstybėje narėje,
tačiau veikianti per trečiojoje šalyje reziduojantį filialą (grupės
PepsiCo
atvejis, kai paskolą suteikianti bendrovė yra Liuksemburge, bet veikia per Šveicarijoje įsteigtą filialą).
Pagal sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą kai kurios ieškovės bendrovės dalį šių paskolų konvertavo į nuosavą
kapitalą, kad išvengtų, jog pagal Jungtinėje Karalystėje galiojančius teisės aktus už minėtų paskolų likutį sumokėtos palūkanos
būtų pripažintos paskirstytuoju pelnu. Kai kurios ieškovės pagrindinėje byloje su Jungtinės Karalystės mokesčių administratoriumi
sudarė susitarimą dėl to, kaip šie teisės aktai turės būti taikomi, numačiusį sąlygas, pagal kurias šis mokesčių administratorius
įvertins paskolas, kurios bus suteiktos bendrovių grupės viduje per ateinančius metus.
Priėmus minėtą sprendimą
Lankhorst-Hohorst
, ieškovės pagrindinėje byloje, pateikė prašymus dėl sumų grąžinimo ir (arba) kompensavimo, susijusius su nepalankia mokestine
padėtimi, kuri susidarė dėl Jungtinės Karalystės teisės aktų taikymo jų atžvilgiu, kaip antai pelno mokesčio permoka dėl Jungtinės
Karalystės mokesčių administratoriaus sprendimo neleisti iš jų apmokestinamojo pelno atskaityti sumokėtas palūkanas ir (arba)
apriboti tokią atskaitą, taip pat mokesčio permoka, susidariusia dėl to, kad šios bendrovės skolintą kapitalą konvertavo į
nuosavą.
Tokiomis aplinkybėmis
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Chancery Division
nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar EB 43, 49 arba 56 straipsniai draudžia valstybei narei (paskolą gaunančios bendrovės valstybė) palikti galioti ir taikyti
nuostatas, kokios numatytos 1988 m. Pajamų ir pelno mokesčių įstatymo 209 ir 212 straipsniuose bei 28AA priede (toliau – nacionalinės
nuostatos), kurios apriboja bendrovės, tos valstybės narės rezidentės (toliau – paskolą gaunanti bendrovė), galimybę mokesčių
tikslais atskaityti palūkanas, mokamas už skolintą kapitalą tiesiogiai arba netiesiogiai patronuojančiai bendrovei, kitos
valstybės narės rezidentei, kai paskolą gaunančiai bendrovei tokie apribojimai nebūtų buvę taikomi, jei patronuojanti bendrovė
būtų paskolą gaunančios bendrovės valstybės rezidentė?
2.      Kaip pasikeistų, jei pasikeistų, atsakymas į pirmąjį klausimą:
a)      Jeigu paskolą suteikia ne paskolą gaunančios bendrovės patronuojanti bendrovė, o kita bendrovė (toliau – skolinanti bendrovė),
priklausanti tai pačiai bendrovių grupei ir tiesiogiai arba netiesiogiai patronuojama tos pačios bendrovės kaip ir paskolą
gaunanti bendrovė, ir tiek bendra patronuojanti bendrovė, tiek skolinanti bendrovė yra kitų, nei paskolą gaunančios bendrovės
valstybių narių narės rezidentės?
b)      Jeigu skolinanti bendrovė yra kitos nei paskolą gaunančios bendrovės valstybės narės rezidentė, o visos bendros paskolą gaunančią
bendrovę ir skolinančią bendrovę tiesiogiai arba netiesiogiai patronuojančios bendrovės yra trečiosios šalies rezidentės?
c)      Jeigu visos bendros skolinančią bendrovę ir paskolą gaunančią bendrovę tiesiogiai arba netiesiogiai patronuojančios bendrovės
yra trečiųjų šalių rezidentės, o skolinanti bendrovė yra kitos nei paskolą gaunančios bendrovės valstybės narės rezidentė,
tačiau skolinanti bendrovė finansuoja paskolą gaunančią bendrovę suteikdama paskolą per savo filialą, įsteigtą trečiojoje
šalyje?
d)      Jeigu skolinanti bendrovė ir visos bendros skolinančią bendrovę ir paskolą gaunančią bendrovę tiesiogiai arba netiesiogiai
patronuojančios bendrovės yra trečiųjų šalių rezidentės?
3.      Ar atsakymai į pirmąjį ir antrąjį klausimus būtų kitokie, jeigu būtų galima įrodyti, kad skolinimasis yra piktnaudžiavimas
teise arba dalis apsimestinio susitarimo, skirto apeiti paskolą gaunančios bendrovės valstybės mokesčių teisės aktus? Jei
taip, kokios gairės, Teisingumo Teismo manymu, yra tinkamos nustatyti, kas sudaro tokį piktnaudžiavimą arba apsimestinį susitarimą
tokiais atvejais kaip nagrinėjamasis?
4.      Jei yra EB 56 straipsnyje numatytas kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių apribojimas, ar šis apribojimas
buvo 1993 m. gruodžio 31 d. EB 57 straipsnio prasme?
5.      Darant prielaidą, kad kuri nors iš pirmame arba antrame klausime nurodytų priemonių prieštarauja EB 43, 49 arba 56 straipsniams,
jei paskolą gaunanti bendrovė arba kitos šios bendrovės grupei priklausančios bendrovės (toliau – ieškovės) pareiškia:
a)      ieškinį dėl paskolą gaunančios bendrovės sumokėto pelno mokesčio permokos grąžinimo, kuri susidarė dėl to, kad nebuvo leista
iš pelno mokesčiu apmokestinamo paskolą gaunančios bendrovės pelno atskaityti skolinančiai bendrovei mokamų palūkanų, kurių
mokėjimai būtų buvę laikomi atskaitytinais iš paskolą gaunančios bendrovės pelno, jeigu skolinanti bendrovė taip pat būtų
buvusi paskolą gaunančios bendrovės valstybės narės rezidentė;
b)      ieškinį dėl paskolą gaunančios bendrovės sumokėto pelno mokesčio permokos grąžinimo, kai skolinančiai bendrovei buvo realiai
sumokėta visa palūkanų už paskolą suma, tačiau prašymas dėl šių palūkanų atskaitos buvo sumažintas pagal nacionalines nuostatas
arba dėl to, kaip jas taiko mokesčių administratorius;
c)      ieškinį dėl paskolą gaunančios bendrovės sumokėto pelno mokesčio permokos grąžinimo, kai palūkanų už skolinančios bendrovės
paskolas suma, atskaitytina iš paskolą gaunančios bendrovės pelno, buvo sumažinta dėl to, kad buvo užregistruota kaip nuosavas
kapitalas, o ne skolintas, arba esantis skolintas kapitalas buvo paverstas nuosavu kapitalu pagal nacionalines nuostatas arba
dėl to, kaip jas taiko mokesčių administratorius;
d)      ieškinį dėl paskolą gaunančios bendrovės sumokėto pelno mokesčio permokos grąžinimo, kai palūkanos už skolinančios bendrovės
paskolas, atskaitytinos iš paskolą gaunančios bendrovės pelno, buvo sumažintos mažinant už paskolą mokamų palūkanų normą (arba
dėl to, kad paskolai nebuvo taikomos palūkanos) pagal nacionalines nuostatas arba dėl to, kaip jas taiko mokesčių administravimo
institucija;
e)      ieškinį dėl sumų grąžinimo arba paskolą gaunančios bendrovės nuostolių, kitų mokesčių lengvatų arba mokesčių kreditų (arba
tų, kurių perleisdamos juos paskolą gaunančiai bendrovei atsisakė kitos paskolą gaunančios bendrovės grupės bendrovės, kurios
taip pat yra paskolą gaunančios bendrovės valstybės rezidentės), paskolą gaunančios bendrovės naudotų atskaitai iš a, b ir
c punktuose aptartos pelno mokesčio permokos, kompensacijos, kai priešingu atveju šiuos nuostolius, lengvatas arba mokesčio
kreditus būtų buvę galima panaudoti skirtingiems arba perkėlimo tikslams;
f)      ieškinį dėl nepanaudoto avansinio pelno mokesčio, kurį paskolą gaunanti bendrovė skolinančiai bendrovei sumokėjo už palūkanų
mokėjimus, perkvalifikuotus į paskirstytąjį pelną, grąžinimo;
g)      ieškinį dėl f punkte nurodytomis aplinkybėmis sumokėtų avansinio pelno mokesčio sumų, kurios vis dėlto vėliau buvo atskaitytos
iš paskolą gaunančios bendrovės pelno mokesčio, grąžinimo arba kompensacijos;
h)      ieškinį dėl sąnaudų ir išlaidų, kurias ieškovės patyrė laikydamosi nacionalinių nuostatų arba dėl to, kaip jas taikė mokesčių
administratorius, kompensavimo;
i)      ieškinį dėl negautų pajamų iš skolinto kapitalo, investuoto kaip nuosavas kapitalas (arba konvertuotą į nuosavą kapitalą)
c punkte aprašytomis aplinkybėmis, grąžinimo arba kompensacijos; arba
j)      ieškinį dėl bet kurio skolinančios bendrovės savo rezidavimo valstybėje sumokėto mokesčio nuo nurodytų ar jai priskirtų pajamų
iš paskolą gaunančios bendrovės sumokėtų palūkanų, kurios buvo perkvalifikuotos į paskirstytąjį pelną pagal pirmajame klausime
paminėtas nacionalines nuostatas, grąžinimo arba kompensacijos;
ar šie ieškiniai pagal Bendrijos teisę būtų laikomi:
–      ieškiniais dėl neteisėtai surinktų sumų grąžinimo ar išmokėjimo, kai tai yra minėtų Bendrijos nuostatų pažeidimo pasekmė ar
papildomas elementas,
–      ieškiniais dėl kompensacijos arba žalos atlyginimo,
–      ieškiniais dėl sumos, atitinkančios neteisėtai atsisakytą suteikti lengvatą, išmokėjimo?
6.      Jeigu į kurią nors penktojo klausimo dalį būtų atsakyta, kad tai ieškiniai dėl sumos, atitinkančios neteisėtai atsisakytą
suteikti lengvatą, išmokėjimo:
a)      ar tokie ieškiniai yra minėtomis Bendrijos teisės nuostatomis suteiktos teisės pasekmė arba papildymas; arba
b)      ar turi būti patenkintos visos, ar dalis žalos atlyginimo sąlygų, išdėstytų (1996 m. kovo 5 d. Sprendime
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
(C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029)); arba
c)      ar turi būti įvykdytos kokios nors kitos sąlygos?
7.      Ar atsakymas būtų kitoks, jei pagal nacionalinę teisę šeštajame klausime nurodyti pareikšti ieškiniai yra ieškiniai dėl sumų
grąžinimo arba yra pareikšti ar turėtų būti pareikšti kaip ieškiniai dėl žalos atlyginimo?
8.      Kokiomis gairėmis, jei tokios yra, Teisingumo Teismo manymu, reikia vadovautis šiose bylose ir į kokias aplinkybes turėtų
atsižvelgti nacionalinis teismas, kai jam reikia nustatyti, ar yra pakankamai akivaizdus pažeidimas (minėto) sprendimo (
Brasserie du Pecheur ir Factortame
) prasme, ir ypač –ar pagal dabartinę Teisingumo Teismo praktiką dėl atitinkamų Bendrijos teisės nuostatų aiškinimo šis pažeidimas
buvo pateisinamas?
9.      Ar iš principo gali būti tiesioginis priežastinis ryšys (minėto sprendimo
Brasserie du Pecheur ir Factortame
prasme) tarp bet kokio EB 43, 49 ir 56 straipsnių pažeidimo ir iš jo išplaukiančių 5 klausimo a–h punktuose nurodytų rūšių
nuostolių, kaip tai tvirtina ieškovės? Jeigu jis yra, kokiomis gairėmis, jei tokios egzistuoja, Teisingumo Teismo manymu,
reikia vadovautis aplinkybių, į kurias nacionalinis teismas turėtų atsižvelgti, nustatydamas, ar toks priežastinis ryšys yra,
atžvilgiu?
10.      Ar nustatydamas nuostolius arba žalą, kurie gali būti atlyginti, nacionalinis teismas turi teisę atsižvelgti į tai, ar nukentėję
asmenys buvo pakankamai rūpestingi, kad patirtų kuo mažesnių nuostolių arba jų išvengtų, visų pirma – ar jie pasinaudojo teisinėmis
gynybos priemonėmis, kuriomis būtų buvę galima įrodyti, kad nacionalinės nuostatos (dėl susitarimų dėl dvigubo apmokestinimo
išvengimo taikymo) nenustatė pirmajame klausime nurodytų suvaržymų? Ar atsakymui į šį klausimą turi reikšmės šalių įsitikinimai
atitinkamu metu, susijusiu su susitarimų dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo galiojimu?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 43, 49 arba 56 straipsniai
draudžia valstybės narės teisės aktus, kurie apriboja bendrovės rezidentės galimybę mokesčių tikslais atskaityti palūkanas,
mokamas už skolintą kapitalą tiesiogiai arba netiesiogiai patronuojančiai bendrovei, kitos valstybės narės rezidentei, kai
bendrovei rezidentei toks apribojimas nebūtų buvęs taikomas, jei palūkanos už skolintą kapitalą būtų sumokėtos patronuojančiai
bendrovei, pirmosios valstybės narės rezidentei.
Šį klausimą reikia nagrinėti kartu su trečiuoju, kuriuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
ar atsakymas į pirmąjį klausimą būtų kitoks, jeigu būtų galima įrodyti, kad skolinimasis yra piktnaudžiavimas teise arba yra
dalis apsimestinio susitarimo, skirto apeiti paskolą gaunančios bendrovės rezidavimo valstybės mokesčių teisės aktus.
Visų pirma reikėtų priminti, kad nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, pastarosios turi ją
įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (būtent žr. 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Metallgesellschaft ir kt
., C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 37 punktą; 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Marks & Spencer
, C‑446/03, Rink. p. I‑10837, 29 punktą ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
, C‑374/04, Rink. p. I‑0000, 36 punktas).
Dėl taikomų judėjimo laisvių
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia tiek dėl EB 43 straipsnio, susijusio
su įsisteigimo laisve, ir EB 49 straipsnio, susijusio su laisvu paslaugų teikimu, tiek dėl EB straipsnio, susijusio su laisvu
kapitalo judėjimu, reikia nustatyti, ar tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali patekti
į šių laisvių taikymo sritį.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką į Sutarties nuostatų, susijusių su įsisteigimo laisve, dalykinę taikymo sritį
patenka nacionalinės nuostatos, kurios taikomos atitinkamos valstybės narės nacionalinio subjekto dalyvavimui kitoje valstybėje
narėje įsteigtos bendrovės kapitale, leidžiančiam daryti aiškią įtaką šios bendrovės sprendimams bei nulemti jos veiklą (šiuo
klausimu žr. 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo
Baars
, C‑251/98, Rink. p. I‑2787, 22 punktą; 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimo
X ir Y
, C‑436/00, Rink. p. I‑10829, 37 punktą bei 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Cadbury Schweppes et Cadbury Schweppes Overseas
, C‑196/04, Rink. p. I‑0000, 31 punktą).
Šioje byloje, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 33 ir 34 punktuose, nagrinėjamos nacionalinės nuostatos, numatančios
bendrovės rezidentės (toliau – paskolą gaunanti bendrovė) išmokėtų palūkanų už bendrovės ne rezidentės (toliau – skolinanti
bendrovė) suteiktą paskolą perkvalifikavimą į paskirstytąjį pelną, taikomos tik tais atvejais, kai skolinanti bendrovė daro
aiškią įtaką paskolą gaunančiai bendrovei arba ją pačią kontroliuoja tokią įtaką daranti bendrovė.
Viena vertus, kalbant apie iki 1998 m. padarytų pakeitimų galiojusius teisės aktus, atitinkamos ICTA nuostatos buvo taikomos
paskoloms, bendrovės ne rezidentės suteiktoms dukterinei bendrovei rezidentei, kurios 75 % kapitalo priklausė pirmajai, arba
kai abiejų bendrovių 75 % kapitalo priklausė trečiajai bendrovei.
Antra vertus, kalbant apie 1998 m. padarytus pakeitimus, aptariami teisės aktai taikomi, tik kai abi atitinkamos bendrovės
yra bendrai kontroliuojamos taip, kad viena iš jų tiesiogiai arba netiesiogiai dalyvauja kitos atitinkamos bendrovės valdyme,
kontrolėje arba kapitale, arba trečiasis asmuo tiesiogiai arba netiesiogiai dalyvauja kitų dviejų atitinkamų bendrovių valdyme,
kontrolėje arba kapitale.
Iš tikrųjų, kaip pažymėjo Europos Bendrijų Komisija, tokie teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais siekiama
kovoti su tos pačios grupės bendrovės ne rezidentės taikoma „plonąja kapitalizacija“ (
thin capitalisation
) bendrovių  rezidenčių atžvilgiu, yra susiję tik su atvejais, kai ši tos pačios grupės bendrovė ne rezidentė kontroliuoja
kitas tai pačiai grupei priklausančias bendroves tokiu lygiu, kuris jai leidžia daryti įtaką šių kitų bendrovių sprendimams
dėl finansavimo, ypač sprendžiant klausimą, ar šios bendrovės turi būti finansuojamos suteikiant paskolą, ar kapitalo įnašu.
Beje, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šį prašymą pateikusiam teismui nagrinėjant ginčą,
kaip „bandomosios bylos“ (test cases) atrinktos bylos yra susijusios su dukterinėmis bendrovėmis, Jungtinės Karalystės rezidentėmis,
kurių ne mažiau kaip 75 % kapitalo tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso patronuojančiai bendrovei ne rezidentei arba kitai
bendrovei ne rezidentei, kurios ne mažiau kaip 75 % kapitalo tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso šiai patronuojančiai bendrovei.
Tokie teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, skirti tik bendrovių grupės vidaus santykiams, daugiausia daro
įtaką įsisteigimo laisvei, todėl jie turi būti išnagrinėti EB 43 straipsnio atžvilgiu (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
, 32 punktą ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
, C‑446/04, Rink. p. I‑0000, 118 punktą).
Darant prielaidą, kad šie teisės aktai, kaip teigia ieškovės pagrindinėje byloje, turi ribojantį poveikį laisvam paslaugų
teikimui ir laisvam kapitalo judėjimui, toks poveikis yra neišvengiama galimo įsisteigimo laisvės apribojimo pasekmė ir jis
nepateisina atskiro minėtų teisės aktų nagrinėjimo EB 49 ir 56 straipsnių atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 14 d.
Sprendimo
Omega
, C‑36/02, Rink. p. I‑9609, 27 punktą; minėto sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
, 33 punktą ir 2006 m. spalio 3  d. Sprendimo
Fidium Finanz
, C‑452/04, Rink. p. I‑0000, 48 ir 49 punktus).
Taigi į užduotus klausimus reikia atsakyti tik atsižvelgiant į EB 43 straipsnį.
Dėl įsisteigimo laisvės apribojimo buvimo
Įsisteigimo laisvė, kurią EB 43 straipsnis pripažįsta Bendrijos nacionaliniams subjektams ir kuri apima ir jų teisę imtis
savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios
įsisteigimo valstybės narės teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, pagal EB 48 straipsnį apima bendrovių, įsteigtų
vadovaujantis valstybės narės teisės aktais ir Bendrijoje turinčių savo pagrindines buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę
verslo vietą, teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterinę bendrovę, filialą ar atstovybę (žr.,
be kita ko, 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Saint-Gobain ZN
, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 35 punktą; 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Marks & Spencer
, C‑446/03, Rink. p. I‑10837, 30 punktą ir minėto sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
41 punktą).
Bendrovių buveinė EB 48 straipsnio prasme, kaip ir fizinių asmenų pilietybė, naudojama nustatant jų sąsają su valstybės teisės
sistema. Pripažinus, kad dukterinė bendrovės įsisteigimo valstybė narė gali laisvai taikyti skirtingą šios dukterinės bendrovės
vertinimą dėl to, kad jos patronuojančios bendrovės buveinė yra kitoje valstybėje narėje, EB 43 straipsnis taptų beprasmis
(šiuo klausimu žr. 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 270/83, Rink. p. 273, 18 punktą; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo
Commerzbank
, C‑330/91, Rink. p. I‑4017, 13 punktą; minėto sprendimo
Metallgesellschaft ir kt.
42 punktą ir minėto sprendimo
Marks & Spencer
37 punktą). Taigi įsisteigimo laisvė skirta užtikrinti, kad priimančiojoje valstybėje narėje būtų taikomas nacionalinis vertinimas,
ir kartu draudžia bet kokią diskriminaciją dėl bendrovių buveinės vietos (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
14 punktą ir minėto sprendimo
Saint-Gobain ZN
35 punktą).
Nagrinėjamoje byloje su „plonąja kapitalizacija“ susijusios nacionalinės nuostatos numato, kad tam tikromis aplinkybėmis bendrovės
kitai tai pačiai grupei priklausančiai bendrovei sumokėtos palūkanos už pastarosios suteiktą paskolą pripažįstamos paskirstytuoju
pelnu, todėl taip jos paskolą gaunančiai bendrovei draudžia sumokėtas palūkanas atskaityti iš apmokestinamojo pelno.
Iš bylos medžiagos matyti, kad tai, jog tos pačios grupės bendrovei išmokėtos palūkanos pripažįstamos paskirstytuoju pelnu,
gali apsunkinti paskolą gaunančios bendrovės mokestinę naštą ne tik dėl to, kad apmokestinamasis pelnas negali būti sumažintas
išmokėtų palūkanų suma, bet ir dėl to, kad šias palūkanas pripažįstant paskirstytuoju pelnu šiai bendrovei atliekant tą operaciją
gali tekti mokėti avansinį pelno mokestį.
Taigi reikia konstatuoti, kad su „plonąja kapitalizacija“ susijusios nuostatos įtvirtina skirtingą paskolą gaunančių bendrovių
rezidenčių vertinimą pagal tai, ar skolinanti tos pačios grupės bendrovė įsteigta Jungtinėje Karalystėje, ar ne.
Visų pirma kalbant apie iki 1995 m. galiojusius nacionalinės teisės aktus, reikėtų pažymėti, kad bendrovės rezidentės išmokėtos
palūkanos iš principo buvo pripažįstamos paskirstytuoju pelnu tiek, kiek jos viršijo ekonomiškai pagrįsto užmokesčio už nagrinėjamą
paskolą sumą, nesvarbu, ar skolinanti bendrovė buvo rezidentė, ar ne. Tačiau, kai bendrovė rezidentė mokėjo palūkanas tos
pačios grupės bendrovei ne rezidentei, šios palūkanos visuomet buvo vertinamos kaip paskirstytasis pelnas, net jei jos atitiko
ekonomiškai pagrįstą užmokestį už tokią paskolą, išskyrus atvejus, kuriems buvo taikoma CDI, numatanti, jog nacionalinė teisė
netaikoma.
Kalbant, antra, apie nacionalinės teisės aktus, taikytus 1995–1998 metais, reikėtų pažymėti, kad nuostata, kuri bendrovės
išmokėtas palūkanas kitai tai pačiai bendrovių grupei priklausančiai bendrovei prilygino paskirstytajam pelnui, kai šios palūkanos
viršijo tai, kas būtų buvę sutarta nesant specialių santykių tarp šių palūkanų mokėtojo ir jų gavėjo arba tarp šių šalių ir
trečiojo asmens, buvo taikoma tik tuomet, kai tiek paskolą gaunanti bendrovė, tiek skolinanti bendrovė buvo apmokestinamos
Jungtinėje Karalystėje.
Taip pat pagal 1998–2004 metais taikomus teisės aktus tos pačios grupės bendrovių tarpusavyje išmokėtoms palūkanoms taikytos
su perleidimo kainomis susijusios taisyklės, kai šios palūkanos buvo susijusios su sandoriu, sudarytu skirtingomis sąlygomis
nei būtų buvusios, jeigu šios bendrovės nebūtų priklausiusios tai pačiai grupei ir jeigu šios sąlygos, dėl kurių buvo susitarta
sudarant šį sandorį, vienai iš atitinkamų šalių suteikė potencialią naudą Jungtinės Karalystės mokesčių teisės aktų atžvilgiu.
Iš šių teisės aktų išplaukia, kad tokia nauda laikyta neegzistuojančia, jeigu buvo įvykdytos tam tikros sąlygos, būtent tai,
kad kita sandorio šalis taip pat buvo apmokestinama Jungtinėje Karalystėje.
Kadangi bendrovė buvo apmokestinama Jungtinėje Karalystėje, jeigu ji buvo šios valstybės rezidentė arba ten vykdė ekonominę
veiklą per filialą ar atstovybę, 1998–2004 metais taikomos nuostatos nustatė apribojimus, ypač patronuojančių bendrovių ne
rezidenčių suteiktoms paskoloms.
Iš to išplaukia, kad netgi iki 1995 m. ir bet kuriuo atveju nuo 1995 iki 2004 m., kai bendrovė rezidentė išmokėjo palūkanas
už tos pačios grupės bendrovės ne rezidentės suteiktą paskolą, mokestinė šios pirmosios bendrovės padėtis buvo mažiau palanki
nei paskolą gaunančios bendrovės rezidentės, kuri paskolą gavo iš tos pačios grupės bendrovės rezidentės.
Kalbėdamos apie šio skirtingo vertinimo suderinamumą su Sutarties nuostatomis dėl įsisteigimo laisvės, Vokietijos ir Jungtinės
Karalystės vyriausybės pirmiausia teigia, kad šios nuostatos netaikomos nacionalinės teisės aktams, skirtiems tik įgyvendinti
kompetenciją mokesčių srityje, kuri buvo paskirstyta Jungtinės Karalystės sudarytose CDI pagal tarptautiniu lygiu pripažįstamus
principus.
Šiuo atžvilgiu šios vyriausybės remiasi principu, pagal kurį valstybės gali paskirstyti tai pačiai grupei priklausančių bendrovių
pelną, remdamosi „įprastos konkurencijos“ (angl. k.
arm’s-length principle
) arba „palyginimo su trečiuoju asmeniu“ (ang. k.
arm’s-length comparison
) taisykle, numatyta Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos (EBPO) pavyzdinės sutarties dėl pajamų ir kapitalo
9 straipsnyje. Vokietijos vyriausybė  priduria, kad pagal šią taisyklę skolinančios bendrovės rezidavimo valstybė turi kompetenciją
apmokestinti gautas palūkanas, jeigu nagrinėjamas sandoris yra panašus į tarp trečiųjų asmenų sudarytą sandorį, o priešingu
atveju, ši kompetencija priklauso paskolą gaunančios bendrovės rezidavimo valstybei.
Kalbėdama apie šio principo įgyvendinimą, Jungtinės Karalystės vyriausybė nurodo, kad daugelyje šios valstybės sudarytų CDI
yra nuostata, leidžianti atitinkamoms kompetentingoms institucijoms atlikti kompensacinį patikslinimą, pagal kurį kiekvieną
kartą padidinus paskolą gaunančios bendrovės valstybėje apmokestinamąjį pelną bus atitinkamai sumažintas apmokestinamasis
pelnas valstybėje, kurioje įsteigta skolinanti bendrovė.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių valstybės narės lieka kompetentingos
sutartimis arba vienašališkai nustatyti savo įgaliojimų mokesčių srityje paskirstymą, visų pirma siekiant išvengti dvigubo
apmokestinimo (1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo
Gilly
, C‑336/96, Rink. p. I‑2793, 24 ir 30 punktai; 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
N
, C‑470/04, Rink. p. I‑0000, 44 punktas ir 2006 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Kerckhaert ir Morres
, C‑513/04, Rink. p. I‑0000, 22 ir 23 punktai). Šiomis aplinkybėmis valstybės narės turi imtis reikalingų priemonių dvigubam
apmokestinimui išvengti, naudodamos visų pirma paskirstymo kriterijus, kurių laikomasi tarptautinėje mokesčių praktikoje,
įskaitant EBPO parengtas pavyzdines sutartis (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Gilly
31 punktą;
N
45 punktą ir
Kerckhaert ir Morres
23 punktą).
Tačiau pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės nuostatos ne tik paskirsto Jungtinės Karalystės ir šalių, su kuriomis
ji sudarė CDI, kompetenciją.
Iš tikrųjų, nors iki 1995 m. padarytų teisės aktų pakeitimų šios nacionalinės nuostatos numatė, jog bendrovės rezidentės išmokėtos
palūkanos,  išskyrus, kai CDI nustatyta priešinga sąlyga, už tos pačios grupės bendrovės ne rezidentės suteiktą paskolą turi
būti pripažįstamos paskirstytuoju pelnu, šios nuostatos išreiškė Jungtinės Karalystės teisės aktų leidėjo vienašališką pasirinkimą.
Tas pats buvo ir iki 1998 m. padarytų teisės aktų pakeitimų tokiomis aplinkybėmis išmokėtų palūkanų atžvilgiu, kai šios palūkanos
viršijo tai, kas būtų sumokėta įprastos konkurencijos sąlygomis, bei po 1998 m. padarytų teisės aktų pakeitimų sandorių atžvilgiu,
kai šie buvo sudaryti tarp bendrai kontroliuojamų dviejų bendrovių tokiomis sąlygomis, kurios skiriasi nuo tų, kurios būtų
buvusios, jeigu šios bendrovės nebūtų bendrai kontroliuojamos, ypač kai šios sąlygos vienai iš sandorio šalių suteikia potencialią
naudą Jungtinės Karalystės mokesčių teisės aktų atžvilgiu.
Šiomis nuostatomis nebuvo siekiama išvengti Jungtinėje Karalystėje gauto pelno dvigubo apmokestinimo; jos atspindėjo šios
valstybės pasirinkimą nustatyti savo mokesčių sistemą taip, kad būtų išvengta, jog šis pelnas nebūtų apmokestintas minėtoje
valstybėje tos pačios grupės bendrovėms ne rezidentėms naudojant dukterinių bendrovių rezidenčių „plonosios kapitalizacijos“
sistemą. Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 55 ir 56 punktuose, nuostatų, kurios tam tikras bendrovėms ne rezidentėms
išmokėtas palūkanas pripažįsta paskirstytuoju pelnu, vienašališko pobūdžio nepaneigia nei tai, kad taikydama tokį pripažinimą
valstybė narė vadovavosi tarptautiniu lygiu pripažintais principais, nei tai, kad tam tikrose kitose šalyse reziduojančių
skolinančių bendrovių atžvilgiu minėta valstybė siekė savo nacionalinės teisės aktų taikymą susieti su CDI, numatančiomis
sąlygas, skirtas išvengti arba sušvelninti dėl tokio kvalifikavimo galintį atsirasti dvigubą apmokestinimą.
Be to, nors tam tikrais atvejais pagrindinėje byloje nagrinėjamų nuostatų taikymas tik įgyvendina CDI nustatytus kriterijus,
vis dėlto, naudodamosi savo taip paskirstyta kompetencija mokesčių srityje, valstybės narės privalo laikytis Bendrijos teisės
normų (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Saint-Gobain ZN
58 ir 59 punktus; 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
De Groot
, C‑385/00, Rink. p. I‑11819, 94 punktą) ir, konkrečiau kalbant, nepažeisti EB 43 straipsniu garantuojamos įsisteigimo laisvės.
Galiausiai, kalbant apie tai, kad pagal CDI nuostatas dėl palūkanų perkvalifikavimo padidėjęs apmokestinamasis pelnas gali
būti kompensuotas atitinkamai sumažinant skolinančios bendrovės valstybėje apmokestinamą pelną, reikėtų pažymėti: kadangi
apmokestinimo tvarka pagal CDI sudaro pagrindinėje byloje taikomo teisinio pagrindo dalį ir kadangi ją taip apibūdino prašymą
dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, Teisingumo Teismas turi į ją atsižvelgti, kad pateiktų nacionaliniam teismui
naudingą Bendrijos teisės išaiškinimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Manninen
, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 21 punktą; minėtų sprendimų
Bouanich
51 punktą ir
Test
Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
71 punktą, taip pat 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Denkavit Internationaal ir Denkavit France
, C‑170/05, Rink. p. I‑0000, 45 punktą).
Tačiau iš bylos medžiagos nematyti, kad kai pagal Jungtinėje Karalystėje galiojančius teisės aktus bendrovės rezidentės išmokėtos
palūkanos už tos pačios grupės bendrovės ne rezidentės suteiktą paskolą pripažįstamos paskirstytuoju pelnu, bendras šių nacionalinės
teisės aktų ir CDI taikytinų nuostatų taikymas leidžia, bendrai kalbant, neutralizuoti dėl paskolą gaunančios bendrovės apmokestinamojo
pelno patikslinimo pasunkėjusią mokesčių naštą. Šiuo atžvilgiu ieškovės pagrindinėje byloje nepritaria Jungtinės Karalystės
vyriausybės teiginiui, kad pagal CDI, kurias Jungtinė Karalystė sudarė su kitomis valstybėmis narėmis, bei taikant 1990 m.
liepos 23 d. Konvenciją 90/436/CEE dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo koreguojant asocijuotų įmonių pelną (OL L 225, p. 10)
nepalanki mokestinė padėtis, susidariusi bendrovių grupei dėl nacionalinių nuostatų „plonosios kapitalizacijos“ srityje taikymo,
visuomet buvo kompensuojama atitinkama lengvata.
Netgi darant prielaidą, kad skolinančios bendrovės rezidavimo valstybės suteikta mokesčių lengvata gali neutralizuoti paskolą
gaunančiai bendrovei dėl jos rezidavimo valstybės teisės aktų taikymo susidariusią mokesčių naštą, iš bylos medžiagos nematyti,
kad pagal bendrą Jungtinėje Karalystėje galiojančių teisės aktų ir šios valstybės narės sudarytų CDI taikymą kiekvienas patikslinimas,
kuris lemia paskolą gaunančios bendrovės apmokestinamojo pelno padidinimą perkvalifikavus tos pačios grupės bendrovės ne rezidentės
išmokėtas palūkanas, yra neutralizuojamas pastarajai bendrovei jos rezidavimo valstybėje suteikiant mokesčių lengvatą.
Antra, Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus taikomas skirtingas
vertinimas nesudaro tiesioginės ir aiškios įsisteigimo laisvės naudojimo kliūties, nes jų tikslas ar poveikis nėra padaryti
naudojimąsi įsisteigimo laisve Jungtinėje Karalystėje mažiau patrauklų kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms.
Minėtos vyriausybės ir Vokietijos vyriausybės nuomone, Jungtinėje Karalystėje galiojantys teisės aktai nenustato diskriminacijos;
jie tik atskiria situacijas, kurios  nėra panašios. Šios vyriausybės iš tikrųjų patikslina, kad bendrovių grupė Jungtinėje
Karalystėje reziduojančią dukterinę bendrovę finansuodama skolintu, o ne nuosavu kapitalu, tik tarptautiniame kontekste gali
vykdyti „pelno pervedimą“ į kitą valstybę, kurioje šis pelnas bus apmokestinamas mažesniu tarifu, todėl taip būtų išvengta
dukterinės bendrovės rezidentės gauto pelno apmokestinimo Jungtinėje Karalystėje. Be to, tik užsienio patronuojanti bendrovė
galėtų pasirinkti steigtis valstybėje, kur palūkanos apmokestinamos ypač mažu tarifu arba visai neapmokestinamos.
Šuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, viena vertus, skirtingas vertinimas, kuris pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės
aktus taikomas patronuojančių  bendrovių ne rezidenčių dukterinėms bendrovėms, palyginti su patronuojančių bendrovių rezidenčių
dukterinėmis bendrovėmis, gali apriboti įsisteigimo laisvę, jeigu mokestiniu požiūriu tarptautinės bendrovių grupės padėtis
nėra panaši į visų toje pačioje valstybėje narėje  reziduojančių bendrovių grupės padėtį.
Iš tiesų bendrovių grupės viduje praktiškai nėra pavojaus, kad dukterinė bendrovė bus finansuojama siekiant organizuoti pelno
pervedimą į kitą valstybę, kur šis pelnas bus apmokestinamas mažesniu mokesčiu, jeigu visos aptariamos bendrovės toje pačioje
valstybėje narėje yra apmokestinamos tuo pačiu mokesčio tarifu. Tačiau tai nepašalina galimybės, kad valstybės narės priimtos
taisyklės, skirtos konkrečiai sureglamentuoti tarptautinių grupių padėtį, tam tikrais atvejais gali riboti atitinkamų bendrovių
įsisteigimo laisvę.
Antra vertus, reikia pažymėti, kad skirtingas dukterinių bendrovių rezidenčių vertinimas pagal jų patronuojančios bendrovės
buveinės vietą yra įsisteigimo laisvės apribojimas, nes naudojimasis įsisteigimo laisve iš tikrųjų tampa mažiau patrauklus
kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms, kurios dėl to gali atsisakyti šią priemonę įtvirtinančioje valstybėje narėje
įsigyti, įkurti dukterinę bendrovę arba pratęsti jos veiklą (žr. minėto sprendimo
Lankhorst-Hohorst
32 punktą).
Priešingai nei teigia Jungtinės Karalystės vyriausybė, tam, kad šie teisės aktai būtų laikomi įsisteigimo laisvės apribojimu,
pakanka, jog jie galėtų apriboti kitoje valstybėje narėje įsteigtų bendrovių naudojimąsi šia laisve valstybėje narėje, nesant
būtinybės įrodyti, kad dėl nagrinėjamų teisės aktų tam tikros minėtos bendrovės iš tikrųjų atsisakė pirmojoje valstybėje narėje
įsigyti, įkurti dukterinę bendrovę arba pratęsti jos veiklą.
Iš to išplaukia, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas su „plonąja kapitalizacija“ susijusias nacionalines nuostatas
taikomas paskolą gaunančių bendrovių rezidenčių skirtingas vertinimas pagal skolinančios tos pačios grupės bendrovės buveinės
vietą yra įsisteigimo laisvės apribojimas.
Dėl įsisteigimo laisvės apribojimo pateisinimo
Toks apribojimas leidžiamas tik tuo atveju, jeigu jis pateisinamas imperatyviaisiais bendrojo intereso pagrindais. Tačiau
net tokiu atveju jis turi būti tinkamas užtikrinti atitinkamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas būtina šiam tikslui
pasiekti (minėto sprendimo
Marks & Spencer
35 punktas bei minėto sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
47 punktas).
Jungtinės Karalystės vyriausybė, palaikoma Vokietijos vyriausybės, tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės
nuostatos pateisinamos būtinybe užtikrinti nacionalinės mokesčių sistemos darnumą bei būtinybe kovoti su vengimu mokėti mokesčius.
Jungtinės Karalystės vyriausybės teigimu, iš tikrųjų tai yra du to paties tikslo užtikrinti teisingą ir darnią mokesčių sistemą
aspektai.
–       Dėl būtinybės užtikrinti nacionalinės mokesčių sistemos darnumą
Kalbėdama visų pirma apie būtinybę užtikrinti nacionalinės mokesčių sistemos darnumą, Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia,
kad garantuodami, jog „paslėpti“ dividendų paskirstymai būtų apmokestinami vieną kartą ir tinkamoje mokesčių teritorijoje,
nacionalinės teisės aktai  užtikrina, kad remiantis sudarytomis CDI galimas Jungtinėje Karalystėje apmokestinamojo pelno padidėjimas
būtų kompensuotas atitinkamai sumažinant skolintojo apmokestinamąjį pelną jo rezidavimo valstybėje. Tačiau byloje, kurioje
buvo priimtas minėtas sprendimas
Lankhorst-Hohorst
, tarp Vokietijos Federacinės Respublikos ir Nyderlandų Karalystės sudarytoje CDI nebuvo jokios ekvivalentiškos nuostatos.
Vokietijos vyriausybė priduria, kad kai paskolą gaunanti bendrovė ir skolinanti bendrovė yra tos pačios valstybės narės rezidentės,
dėl palūkanų išmokėjimo atsirandanti mokesčių lengvata, t. y. palūkanų atskaitymas iš paskolą gaunančios bendrovės apmokestinamojo
pelno, visuomet kompensuojama atitinkama nepalankia skolinančios bendrovės mokestine padėtimi, t. y. apmokestinant gautas
palūkanas. Faktas, kad tokia kompensacija negalėtų būti užtikrinama tuo atveju, jei skolinanti bendrovė reziduotų kitoje valstybėje
narėje, lemia tai, jog valstybės narės paskirsto savo kompetenciją apmokestinimo srityje pagal tai, ar nagrinėjamas sandoris
buvo sudarytas sąlygomis, analogiškomis toms, kurios būtų taikomos tarp nepriklausomų bendrovių.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad 1992 m. sausio 28 d. Sprendimų
Bachmann
(C‑204/90, Rink. p. I‑249) ir
Komisija
prieš Belgiją
(C‑300/90, Rink. p. I‑305) atitinkamai 28 ir 21 punktuose Teisingumo Teismas pripažino, jog būtinybė apsaugoti mokesčių sistemos
darnumą gali pateisinti naudojimosi Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis apribojimą. Tačiau, kad tokiu pateisinimu
grindžiamam argumentui galėtų būti pritarta, turi būti nustatytas tiesioginis ryšys tarp atitinkamos mokesčių lengvatos ir
jos kompensavimo konkrečia mokestine rinkliava (šiuo klausimu žr. 1995 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Svensson ir Gustavsson
, C‑484/93, Rink. p. I‑3955, 18 punktą; minėto sprendimo
Manninen
42 punktą ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
Keller Holding
, C‑471/04, Rink. p. I‑2107, 40 punktą).
Kaip buvo pažymėta šio sprendimo 55–56 punktuose, darant prielaidą, kad skolinančios bendrovės rezidavimo valstybės suteikta
mokesčių lengvata gali neutralizuoti paskolą gaunančiai bendrovei dėl jos rezidavimo valstybės teisės aktų taikymo susidariusią
mokesčių naštą, pastabas pateikusios vyriausybės neįrodė, jog pagal bendrą Jungtinėje Karalystėje galiojančių teisės aktų
ir šios valstybės narės sudarytų CDI taikymą kiekvienas patikslinimas, lemiantis paskolą gaunančios bendrovės apmokestinamojo
pelno padidinimą perkvalifikavus tos pačios grupės bendrovei ne rezidentei išmokėtas palūkanas, yra neutralizuojamas pastarajai
bendrovei jos rezidavimo valstybėje suteikiant mokesčių lengvatą.
Taigi šiomis aplinkybėmis dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų atsiradęs įsisteigimo laisvės apribojimas negali
būti pateisinamas būtinybe užtikrinti nacionalinės mokesčių sistemos darnumą.
–        Dėl kova su piktnaudžiavimu grindžiamų motyvų
Antra, kalbėdama apie motyvus dėl kovos su vengimu mokėti mokesčius, Jungtinės Karalystės vyriausybė pažymi, kad, priešingai
nei byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Lankhorst-Hohorst,
nagrinėti teisės aktai, nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su „plonąja kapitalizacija“, yra skirtos ypač vengimo mokėti
mokesčius formai, apimančiai apsimestinius susitarimus, skirtus apeiti paskolą gaunančios bendrovės rezidavimo valstybės mokesčių
teisės aktus. Jungtinėje Karalystėje galiojančios nuostatos neviršija tai, kas yra būtina pasiekti šį tikslą, t. y. jie grindžiami
tarptautiniu lygiu pripažintu įprastos konkurencijos principu, paskirstytuoju pelnu pripažįsta tik tą palūkanų dalį, kuri
viršija tai, kas būtų buvę sumokėta įprastos konkurencijos sąlygomis sudaryto sandorio atveju, ir yra taikomi lanksčiai, konkrečiai
kalbant, numatydami išankstinio patikrinimo procedūrą.
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinė priemonė, apribojanti įsisteigimo laisvę,
gali būti pateisinama, kai ji skirta vien apsimestiniams susitarimams, kurių tikslas yra išvengti atitinkamos valstybės narės
teisės aktų taikymo (šiuo klausimu žr. 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo
ICI
, C‑264/96, Rink. p. I‑4695, 26 punktą; minėtų sprendimų
Lankhorst-Hohorst
37 punktą;
Marks & Spencer
57 punktą bei
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
51 punktą).
Vien tuo, jog bendrovė rezidentė gauna paskolą iš kitoje valstybėje narėje įsteigtos susijusios bendrovės, negalima pagrįsti
bendros piktnaudžiavimo prezumpcijos ir pateisinti priemonės, trukdančios naudotis pagrindine Sutarties garantuojama laisve
(šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑478/98, Rink. p. I‑7587, 45 punktą; minėto sprendimo
X ir Y
62 punktą ir 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑334/02, Rink. p. I‑2229, 27 punktą; taip pat minėto sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
50 punktą).
Siekiant pateisinti įsisteigimo laisvės apribojimą kovos su piktnaudžiavimu motyvais, tokiu apribojimu turi būti konkrečiai
siekiama sudaryti kliūtis tokiam elgesiui, kuriam būdingas apsimestinių, ekonominio pagrindo neturinčių susitarimų sudarymas,
turint tikslą išvengti mokesčio, kurį paprastai reikia sumokėti nuo pelno, gauto iš nacionalinėje teritorijoje vykdytos veiklos
(minėto sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
55 punktas).
Kaip ir minėto sprendimo
Marks & Spencer
49 punkte nurodyta praktika, kurios esmė buvo organizuoti nuostolių perkėlimą bendrovių grupės viduje bendrovėms, kurios
yra įsteigtos valstybėse narėse, taikančiose didžiausius mokesčius, ir kuriose šių nuostolių mokestinė vertė dėl to yra didžiausia,
pirmesniame punkte aprašytas elgesys trukdytų valstybių narių teisei vykdyti savo kompetenciją mokesčių srityje, susijusią
su jų teritorijoje vykdoma veikla, ir taip keltų pavojų apmokestinimo įgaliojimų pusiausvyros paskirstymui tarp valstybių
narių (minėto sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
56 punktas).
Kaip pažymi Jungtinės Karalystės vyriausybė, tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, skirti
„plonosios kapitalizacijos“ praktikai, pagal kurią bendrovių grupė siekia sumažinti vienos iš savo dukterinių bendrovių gauto
pelno apmokestinimą, pasirinkdama finansuoti šią bendrovę paskolomis, o ne nuosavu kapitalu, taip sudarant galimybę šiai dukterinei
bendrovei perleisti pelną patronuojančiai bendrovei palūkanų, kurios atskaitytinos apskaičiuojant jos apmokestinamąjį pelną,
o ne neatskaitytinų dividendų forma. Kai patronuojanti bendrovė yra valstybės, kurioje apmokestinimo tarifas mažesnis nei
taikomas dukterinės bendrovės rezidavimo valstybėje, rezidentė, mokestinė skola gali būti perleista į valstybę, kurioje taikomas
mažesnis mokestis.
Numatydami, kad šios palūkanos pripažįstamos paskirstytuoju pelnu, šie teisės aktai gali užkirsti kelią praktikai, kurios
vienintelis tikslas – išvengti nuo nacionalinėje teritorijoje vykdant veiklą gauto pelno įprastai mokėtino mokesčio. Iš to
matyti, kad tokie teisės aktai yra tinkami pasiekti tikslą, kuriuo vadovaujantis jie buvo priimti.
Taip pat reikia patikrinti, ar minėti teisės aktai neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
Kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėto sprendimo
Lankhorst-Hohorst
37 punkte, šio reikalavimo netenkina nacionalinės teisės aktai, kurie neturi konkretaus tikslo mokesčio lengvatos netaikyti
vien apsimestiniams susitarimams, kuriais  siekiama išvengti šių teisės aktų taikymo, bet kurie bendrai taikomi bet kuriai
situacijai, kai dukterinės bendrovės buveinė, nesvarbu, dėl kokios priežasties, yra kitoje valstybėje narėje.
Tačiau valstybės narės teisės aktai gali būti pateisinami kovos su piktnaudžiavimu motyvais, kai jie numato, jog palūkanos,
kurias dukterinė bendrovė rezidentė sumoka patronuojančiai bendrovei ne rezidentei, pripažįstamos paskirstytuoju pelnu, tik
jeigu ir tiek, kiek jos viršija tai, ką bendrovės būtų sutarusios įprastos konkurencijos sąlygomis, t. y. komercinėmis sąlygomis,
dėl kurių tokios bendrovės būtų galėjusios susitarti, jeigu jos nepriklausytų tai pačiai bendrovių grupei.
Iš tikrųjų aplinkybė, kad bendrovė rezidentė gavo paskolą iš bendrovės ne rezidentės tokiomis sąlygomis, kurios neatitinka
to, ką bendrovės būtų sutarusios įprastos konkurencijos sąlygomis, skolą gaunančios bendrovės rezidavimo valstybei narei sudaro
objektyvų veiksnį, kurį galimą nepriklausomai patikrinti, siekiant nustatyti, ar nagrinėjamas sandoris, visas ar iš dalies,
yra vien apsimestinis susitarimas, kuriuo iš esmės siekiama išvengti šios valstybės narės mokesčių teisės aktų taikymo. Šiuo
atžvilgiu reikia sužinoti, ar, nesant specialių santykių tarp atitinkamų bendrovių, paskola nebūtų suteikta arba ji būtų buvusi
suteikta skirtingo dydžio arba taikant skirtingą palūkanų normą.
Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 67 punkte, nacionalinės teisės aktai, grindžiami objektyvių ir patikrintinų
veiksnių vertinimu, skirtu nustatyti, ar sandoris yra vien apsimestinis susitarimas, sudarytas tik mokesčių tikslais, turi
būti laikomi neviršijančiais to, kas būtina piktnaudžiavimui išvengti, jeigu, pirma, kiekvienu konkrečiu atveju, kai negali
būti atmesta tikimybė, jog egzistuoja šis susitarimas, mokesčių mokėtojui suteikiama galimybė, netaikant pernelyg sudėtingų
administracinių suvaržymų, pateikti įrodymus dėl galimų komercinių priežasčių, dėl kurių šis sandoris buvo sudarytas.
Kad tokie teisės aktai liktų suderinami su proporcingumo principu, svarbu, antra, kad kai patikrinus šiuos veiksnius padaroma
išvada, jog nagrinėjamas sandoris yra vien apsimestinis susitarimas, nepagrįstas realiomis komercinėmis priežastimis, sumokėtos
palūkanos perkvalifikuojamos paskirstytuoju pelnu tiek, kiek šios palūkanos viršija tai, kas būtų buvę sutarta nesant specialių
santykių tarp šalių arba tarp pastarųjų ir trečiojo asmens.
Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad iki 1995 m. padarytų pakeitimų Jungtinėje Karalystėje galiojusieji teisės aktai
numatė, jog visos dukterinės bendrovės rezidentės išmokėtos palūkanos už patronuojančios bendrovės ne rezidentės suteiktą
paskolą buvo pripažįstamos  paskirstytuoju pelnu, neįvertinus paskolos atitikties tinkamam kriterijui, kaip antai įprastos
konkurencijos kriterijui, ir nesant jokios galimybės šiai dukterinei bendrovei pateikti įrodymų dėl realių komercinių priežasčių,
kuriomis ši paskola buvo grindžiama.
Tačiau iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad šie teisės aktai nebuvo taikomi atvejams, kai CDI numatė, jog jie netaikomi,
ir užtikrino, jog nagrinėjamos palūkanos galėjo būti atskaitytos mokesčių tikslais tiek, kiek palūkanų norma neviršijo to,
kas būtų buvę sutarta įprastos konkurencijos sąlygomis. Pagal tokią CDI tik palūkanų dalis, viršijusi tai, kas būtų išmokėta
įprastos konkurencijos sąlygomis, buvo pripažįstama paskirstytuoju pelnu.
Nors iš pirmo žvilgsnio atrodo, jog mokestinė tvarka, išplaukianti iš Jungtinės Karalystės sudarytų CDI ir taikoma jose numatytiems
atvejams, grindžiama objektyvių ir patikrintinų veiksnių vertinimu, leidžiančiu identifikuoti vien apsimestinio susitarimo
mokesčių tikslais buvimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, paaiškėjus, jog ieškovės pagrindinėje byloje
iš tokios tvarkos gauna naudą, turi nustatyti, ar tais atvejais, kai jų sandoriai neatitinka CDI nustatytų sąlygų jų atitikties
įprastos konkurencijos kriterijui įvertinti, ši tvarka joms leidžia pateikti įrodymus dėl galimų komercinių priežasčių, kuriomis
buvo grindžiami šie sandoriai, netaikant pernelyg sudėtingų administracinių suvaržymų.
Tas pats taikoma ir nacionalinėms taisyklėms, kurios galiojo po 1995 m. ir 1998 m. padarytų pakeitimų. Neginčijama, jog pagal
šias nuostatas į paskirstytąjį pelną perkvalifikuojama tik ta palūkanų dalis, kuri viršija tai, kas būtų buvę sutarta įprastos
konkurencijos sąlygomis. Taigi, nors iš pirmo žvilgsnio, atrodo, jog minėtomis nuostatomis nustatyti kriterijai reikalauja
atlikti objektyvių ir patikrintinų veiksnių vertinimą, kad būtų padaryta išvadą, jog egzistuoja vien apsimestinis susitarimas,
sudarytas mokesčių tikslais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar šios nuostatos suteikia
mokesčių mokėtojui galimybę pirmesniame punkte nurodytomis sąlygomis prireikus pateikti įrodymus dėl komercinių priežasčių,
kuriomis grindžiamas šis sandoris, jeigu sandoris neatitinka įprastos konkurencijos kriterijaus.
Priešingai nei teigia Komisija, kai valstybė narė visas ar dalį bendrovės rezidentės tai pačiai bendrovių grupei priklausančiai
bendrovei ne rezidentei išmokėtų palūkanų pripažįsta paskirstytuoju pelnu, nustačiusi, jog egzistuoja vien apsimestinis susitarimas,
kuriuo siekiama išvengti šios valstybės narės mokesčių teisės aktų taikymo, šiomis aplinkybėmis negali būti reikalaujama šios
valstybės narės užtikrinti, jog šios antrosios bendrovės rezidavimo valstybė padarytų tai, kas būtina išvengti, jog minėtos
grupės viduje pats dividendu pripažįstamas mokėjimas būtų apmokestinamas tiek pirmosios, tiek antrosios bendrovės rezidavimo
valstybėje narėje.
Iš tikrųjų, kadangi tokiu atveju pirmosios bendrovės rezidavimo valstybė gali teisėtai šios bendrovės išmokėtas palūkanas
laikyti paskirstytuoju pelnu, ši valstybė iš principo neprivalo užtikrinti, kad bendrovei akcininkei ne rezidentei paskirstytas
pelnas nebūtų apmokestintas kelis kartus (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
59 ir 60 punktus).
Tik tuo atveju, jei valstybė narė nusprendžia pasinaudoti savo kompetencija apmokestinti ne tik dukterinės bendrovės rezidentės
joje gautą pelną, bet ir bendrovės ne rezidentės gaunamas pajamas iš šios dukterinės bendrovės, minėta valstybė narė tam,
kad paskirstytąjį pelną gaunančiai bendrovei ne rezidentei nesusidarytų apribojimas, kurį iš esmės draudžia EB 43 straipsnis,
turi užtikrinti, kad pagal jos nacionalinės teisės numatytą apmokestinimo kelis kartus išvengimo arba sušvelninimo mechanizmą
paskirstytąjį pelną gaunančios bendrovės ne rezidentės vertinimas būtų lygiavertis paskirstytąjį pelną gaunančios bendrovės
rezidentės vertinimui (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
70 punktą bei
Denkavit Internationaal ir Denkavit France
37 punktą).
Be to, kaip buvo priminta šio sprendimo 49 punkte, nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių valstybės narės yra
kompetentingos sutartimis arba vienašališkai nustatyti savo įgaliojimų mokesčių srityje paskirstymą, visų pirma siekiant išvengti
dvigubo apmokestinimo.
Taigi į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: EB 43 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktus, apribojančius
bendrovės rezidentės galimybę mokesčių tikslais atskaityti palūkanas, mokamas už skolintą kapitalą tiesiogiai arba netiesiogiai
patronuojančiai bendrovei, kitos valstybės narės rezidentei, arba šios patronuojančios bendrovės kontroliuojamai bendrovei,
kitos valstybės narės rezidentei, ir šio apribojimo netaiko bendrovei rezidentei, pasiskolinusiai kapitalo iš bendrovės, taip
pat rezidentės, nebent jeigu, pirma, šie teisės aktai grindžiami objektyvių ir patikrintinų veiksnių vertinimu, leidžiančiu
identifikuoti vien apsimestinio susitarimo, sudaryto mokesčių tikslais, buvimą, numatydami galimybę mokesčių mokėtojui, netaikant
pernelyg sudėtingų administracinių suvaržymų, prireikus pateikti įrodymus dėl nagrinėjamo sandorio sudarymo komercinių priežasčių,
ir, antra, kai įrodžius tokio susitarimo buvimą minėti teisės aktai šias palūkanas pripažįsta paskirstytuoju pelnu tik tiek,
kiek jos viršija tai, kas būtų buvę sutarta įprastos konkurencijos sąlygomis.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,  ar atsakymas į pirmąjį klausimą
pasikeistų, jeigu bendrovei rezidentei paskolą suteiktų ne kitoje valstybėje narėje reziduojanti patronuojanti bendrovė, bet:
–        kita bendrovė, priklausanti tai pačiai bendrovių grupei, kuri reziduoja kaip ir minėtos grupės patronuojanti bendrovė kitoje
valstybėje narėje,
–        kita tai pačiai bendrovių grupei priklausanti bendrovė, kuri reziduoja kitoje valstybėje narėje, o bendros paskolą gaunančios
ir skolinančios bendrovių patronuojančios bendrovės yra trečiosios šalies rezidentės, arba
–        kita tai pačiai bendrovių grupei priklausanti bendrovė, kuri reziduoja kitoje valstybėje narėje, tačiau paskolą suteikia per
savo filialą, įsteigtą trečiojoje šalyje, o bendros paskolą gaunančios ir skolinančios bendrovių patronuojančios bendrovės
yra trečiosios šalies rezidentės, arba
–        kita tai pačiai bendrovių grupei priklausanti bendrovė, kuri, kaip ir bendros paskolą gaunančios ir skolinančios bendrovių
patronuojančios bendrovės, yra trečiosios šalies rezidentė.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 61 punkte, nacionalinės teisės aktai, kokie
nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie dukterinės bendrovės rezidentės patronuojančiai bendrovei išmokėtas palūkanas pripažįstant
paskirstytuoju pelnu dukterinėms bendrovėms rezidentėms taiko skirtingą vertinimą pagal jų patronuojančios bendrovės buveinę,
riboja įsisteigimo laisvę, nes naudojimasis įsisteigimo laisve dėl jų tampa mažiau patrauklus kitose valstybėse narėse įsteigtoms
bendrovėms, kurios dėl to gali atsisakyti šią priemonę priimančioje valstybėje narėje įsigyti, įkurti dukterinę bendrovę arba
pratęsti jos veiklą.
Iš to išplaukia, kad tokie teisės aktai yra iš principo EB 43 straipsniu draudžiamas įsisteigimo laisvės apribojimas tiek
tada, kai bendrovė rezidentė paskolą gauna iš  kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės, kuri tiesiogiai arba netiesiogiai
dalyvauja paskolą gaunančios bendrovės kapitale ir šis dalyvavimas leidžia daryti aiškią įtaką šios bendrovės sprendimams
bei nulemti jos veiklą, tiek tada, kai bendrovė paskolą gauna iš bendrovės ne rezidentės, kurią pačią, neatsižvelgiant į jos
rezidavimo vietą, kontroliuoja bendrovė, reziduojanti kitoje valstybėje narėje ir taip tiesiogiai arba netiesiogiai dalyvaujanti
paskolą gaunančios bendrovės kapitale.
Taigi į pirmąjį prejudicinį klausimą pateiktas atsakymas taip pat galioja ir pirmoje antrojo prejudicinio klausimo įtraukoje
nurodytam atvejui.
Kalbant apie antroje, trečioje ir ketvirtoje antrojo klausimo įtraukose nurodytus atvejus, reikia priminti, kad, kaip buvo
pažymėta šio sprendimo 36 punkte, EB 43 straipsnis, skaitomas kartu su EB 48 straipsniu, apima bendrovių, įsteigtų vadovaujantis
valstybės narės teisės aktais ir Bendrijoje turinčių savo pagrindines buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo
vietą, teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterinę bendrovę, filialą ar atstovybę.
Taigi EB 43 straipsnis neapima pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų taikymo atvejui, kai bendrovė rezidentė gauna paskolą
iš bendrovės, kitos valstybės narės rezidentės, kuri pati nedalyvauja paskolą gaunančios bendrovės kontrolėje, ir kai abi
šias bendroves tiesiogiai arba netiesiogiai kontroliuoja bendra patronuojanti bendrovė, kuri savo ruožtu yra trečiosios šalies
rezidentė.
Iš tikrųjų, kai tokiu atveju priėmusi šiuos teisės aktus valstybė narė paskolą gaunančios bendrovės mokamas palūkanas pripažįsta
paskirstytuoju pelnu, ši priemonė paveikia ne skolinančios bendrovės, bet tik tos pačios grupės bendrovės, kuri kontroliuoja
abi atitinkamas bendroves tam tikru lygiu, leidžiančiu daryti įtaką minėtų bendrovių finansavimo pasirinkimui, įsisteigimo
laisvę. Taigi, kadangi minėta tos pačios grupės bendrovė nėra įsteigta valstybėje narėje EB 48 straipsnio prasme, EB 43 straipsnis
netaikomas.
Dėl tų pačių priežasčių EB 43 straipsnis neapima šių teisės aktų taikymo atvejui, kai tiek skolinanti bendrovė, tiek bendra
patronuojanti bendrovė reziduoja trečiojoje šalyje, nei atvejui, kai skolinanti bendrovė, reziduojanti kitoje valstybėje narėje
ir pati nekontroliuojanti skolą gaunančios bendrovės, suteikia paskolą per trečiojoje šalyje įsteigtą filialą, o bendra patronuojanti
bendrovė taip pat yra trečiosios šalies rezidentė.
Kalbant apie kitas ieškovių pagrindinėje byloje nurodytas Sutarties nuostatas, reikia pastebėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami
teisės aktai, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 33 ir 34 punktuose, skirti tik bendrovių grupės vidaus santykiams, pirmiausia
daro įtaką įsisteigimo laisvei. Darant prielaidą, kad tokie teisės aktai turi ribojantį poveikį laisvam paslaugų teikimui
ir laisvam kapitalo judėjimui, toks poveikis yra neišvengiama galimo įsisteigimo laisvės apribojimo pasekmė ir jis nepateisina
atskiro minėtų teisės aktų nagrinėjimo EB 49 ir 56 straipsnių atžvilgiu.
Taigi į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip: pirmajame klausime nurodyti valstybės narės teisės aktai nepatenka
į EB 43 straipsnio taikymo sritį, jei jie taikomi atvejui, kai bendrovė rezidentė gauna paskolą iš bendrovės, kitos valstybės
narės arba trečiosios šalies rezidentės, kuri pati nekontroliuoja paskolą gaunančios bendrovės, ir jei abi šias bendroves
tiesiogiai arba netiesiogiai kontroliuoja bendra patronuojanti bendrovė, kuri savo ruožtu yra trečiosios šalies rezidentė.

Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu  prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tuo atveju, kai pagrindinėje
byloje nagrinėjami teisės aktai yra EB 56 straipsnyje numatytas kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių apribojimas,
ar šis apribojimas turi būti laikomas egzistuojančiu 1993 m. gruodžio 31 d. EB 57 straipsnio prasme.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 33, 34 ir 101 punktų, pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės
aktai turi būti nagrinėjami EB 43 straipsnio, o ne EB 56 straipsnio atžvilgiu.
Todėl į ketvirtąjį klausimą atsakyti nereikia.

Dėl penktojo – dešimtojo klausimų
Penktuoju–dešimtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
esmės klausia, ar tuo atveju, jeigu pirmesniuose klausimuose nurodyti nacionalinės teisės aktai būtų nesuderinami su Bendrijos
teise, ieškiniai, ieškovių pagrindinėje byloje pareikšti siekiant ištaisyti šį nesuderinamumą, turi būti laikomi ieškiniais
dėl neteisėtai surinktų sumų grąžinimo arba neteisėtai nesuteiktų lengvatų suteikimo ar, atvirkščiai, – ieškiniais dėl patirtos
žalos atlyginimo. Pastaruoju atveju jis klausia, ar turi būti įvykdytos minėtame sprendime
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
išvardytos sąlygos ir ar šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į formą, kuria šie ieškiniai turi būti pareikšti pagal nacionalinę
teisę.
Dėl sąlygų, pagal kurias valstybė narė privalo atlyginti Bendrijos teisės pažeidimu privatiems asmenims padarytą žalą, taikymo
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Teisingumo Teismas gali suteikti gaires dėl reikalavimo,
susijusio su pakankamai akivaizdžiu minėtos teisės pažeidimu, ir reikalavimo dėl priežastinio ryšio tarp valstybei narei tenkančios
pareigos nesilaikymo ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar siekiant nustatyti nuostolius, kuriuos reikia
atlyginti arba kompensuoti, reikia atsižvelgti į tai, ar nukentėję asmenys buvo pakankamai rūpestingi, kad išvengtų savo nuostolių,
visų pirma – ar jie pareiškė ieškinius teisme.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas neturi teisiškai kvalifikuoti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusiame teisme ieškovių pagrindinėje byloje pareikštų ieškinių. Šiuo atveju pastarosios turi nurodyti šių ieškinių pobūdį
ir pagrindą (ar tai prašymas grąžinti sumas, ar prašymas atlyginti žalą), kontroliuojant prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusiam teismui (žr. minėtų sprendimų
Metallgesellschaft ir kt
. 81 punktą ir
Test Claimants in the FII Group Litigation
201 punktą).
Pagal jau nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką teisė susigrąžinti pažeidžiant Bendrijos teisę valstybėje narėje surinktus
mokesčius yra Bendrijos nuostatomis, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas, asmenims suteikiamų teisių pasekmė ir papildymas.
Taigi valstybė narė iš principo privalo sugrąžinti pažeidžiant Bendrijos teisę surinktus mokesčius (minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
202 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Nesant Bendrijos teisės reglamentavimo neteisėtai surinktų nacionalinių mokesčių grąžinimo srityje, kiekviena valstybė narė
savo nacionalinės teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos
teisės kylančių asmenų teisių apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad, pirma, tokios taisyklės nebus mažiau palankios
nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas), ir, antra, kad dėl jų naudojimasis
Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (minėto
sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
203 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Be to, jei valstybė narė surinko mokesčius pažeisdama Bendrijos teisę, asmenys turi teisę ne tik į tai, kad būtų sugrąžintas
neteisėtai surinktas mokestis, bet ir šiai valstybei sumokėtos arba jos surinktos su šiuo mokesčiu tiesiogiai susijusios sumos.
Kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėto sprendimo
Metallgesellschaft ir kt
. 87 ir 88 punktuose, tai taip pat apima nuostolius, patirtus dėl negalėjimo naudotis pinigų sumomis, kurį lėmė per anksti
atsiradusi prievolė sumokėti mokestį (minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
205 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Tačiau, priešingai nei teigia ieškovės pagrindinėje byloje, nei sumažinimai ar  kitos mokestinės lengvatos, kurių bendrovė
rezidentė atsisakė tam, kad visą neteisėtai surinktą mokestį galėtų atskaityti iš mokėtinos kito mokesčio sumos, nei žala,
kurią patyrė ši bendrovė dėl to, kad grupė, kuriai ji priklauso manė esant reikalinga finansavimą nuosavu kapitalu pakeisti
finansavimu skolintu kapitalu tam, kad sumažintų savo bendrą mokesčių naštą, nei šios grupės bendrovių patirtos išlaidos tam,
kad veiktų laikydamosi nagrinėjamų teisės aktų, negali būti kompensuotos pareiškiant Bendrijos teise grindžiamą ieškinį dėl
neteisėtai surinkto mokesčio arba atitinkamai valstybei narei sumokėtų ar jos surinktų su šiuo mokesčiu tiesiogiai susijusių
sumų grąžinimo. Iš tikrųjų tokios sąnaudos yra šios grupės bendrovių priimamų sprendimų pasekmė ir todėl jų atžvilgiu jos
nėra neišvengiama Jungtinės Karalystės sprendimo tam tikras bendrovėms rezidentėms mokamas palūkanas pripažinti paskirstytuoju
pelnu pasekmė.
Šiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas turi nustatyti, ar pirmesniame punkte išvardytos sąnaudos yra aptariamų bendrovių
finansiniai nuostoliai, patirti dėl aptariamai valstybei narei priskiriamo Bendrijos teisės pažeidimo.
Neatmesdamas galimybės, kad valstybės atsakomybė pagal nacionalinę teisę galėtų atsirasti mažiau griežtomis sąlygomis, Teisingumo
Teismas nusprendė, kad sąlygos, kuriomis valstybė narė privalo atlyginti jai priskiriamais Bendrijos teisės pažeidimais privatiems
asmenims padarytą žalą, yra trys: pažeista teisės norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, pažeidimas yra pakankamai
akivaizdus, yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei tenkančios pareigos nesilaikymo ir nukentėjusių asmenų patirtos
žalos (žr. minėto sprendimo
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
51 ir 66 punktus; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Köbler
, C‑224/01, Rink. p. I‑10239, 51 ir 57 punktus; taip pat minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
209 punktą).
Sąlygas, leidžiančias nustatyti valstybių narių atsakomybę už Bendrijos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą žalą,
iš esmės turi taikyti nacionaliniai teismai, laikydamiesi Teisingumo Teismo pateiktų šio taikymo gairių (minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
210 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Pagrindinėje byloje pirmoji sąlyga yra akivaizdžiai įvykdyta EB 43 straipsnio atžvilgiu. Iš tikrųjų šios nuostatos suteikia
privatiems asmenims teisių (žr. minėto sprendimo
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
23 ir 54 punktus ir minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
211 punktą).
Kalbant apie antrąją sąlygą, pirmiausia reikia priminti, kad Bendrijos teisės pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, kai, įgyvendindama
savo įstatymų leidybos kompetenciją, valstybė narė aiškiai ir šiurkščiai pažeidė nustatytas savo diskrecijos ribas. Antra,
pakankamai akivaizdaus pažeidimo buvimui įrodyti gali pakakti paprasto Bendrijos teisės pažeidimo, jeigu aptariama valstybė
narė darydama pažeidimą turėjo tik labai mažą diskreciją ar netgi jos visai neturėjo (minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
212 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Siekiant nustatyti, ar Bendrijos teisės pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, reikia atsižvelgti į visus nacionaliniam teismui
pateiktą nagrinėti situaciją apibūdinančius veiksnius. Šie veiksniai visų pirma yra: pažeistos normos aiškumas ir tikslumas,
pažeidimo arba žalos padarymas tyčia ar neatsargiai, ar galbūt padaryta teisės klaida yra pateisinama, ar ne, faktas, kad
Bendrijos institucijų veiksmai galėjo prisidėti prie Bendrijos teisei prieštaraujančių nacionalinių priemonių ar veiklos ėmimosi
arba nenutraukimo (minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
213 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Bet kuriuo atveju Bendrijos teisės pažeidimas yra tikrai akivaizdus, jei jis išlieka, nepaisant priimto sprendimo, kuriuo
konstatuojamas inkriminuojamas pažeidimas, prejudicinio sprendimo arba nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos šiuo klausimu,
iš kurių aišku, kad aptariamas elgesys yra pažeidimas (minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
214 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Šiuo atveju nacionalinis teismas, siekdamas įvertinti, ar aptariamos valstybės narės padarytas EB 43 straipsnio pažeidimas
yra pakankamai akivaizdus, turi atsižvelgti į tai, kad tokioje srityje, kaip antai tiesioginių mokesčių sritis, iš Sutartimi
garantuojamų judėjimo laisvių kylančios pasekmės išaiškėjo tik laipsniškai, būtent Teisingumo Teismo praktikoje nustatant
principus, pirmą kartą – 1986 m. sausio 28 d. Sprendimu
Komisija prieš Prancūziją
. Iš tikrųjų iki minėto sprendimo
Lankhorst-Hohorst
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikto teismo iškelta problema dar nebuvo nagrinėta Teisingumo Teismo praktikoje.
Kalbant apie trečiąją sąlygą, t. y. reikalavimą, kad būtų tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei tenkančios pareigos
nesilaikymo ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti,
ar nurodyta žala pakankamai tiesiogiai kyla iš Bendrijos teisės pažeidimo, kad valstybė privalėtų ją atlyginti (minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
218 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Nepažeisdama teisės į žalos atlyginimą, kurios pagrindas tiesiogiai įtvirtintas Bendrijos teisėje, kai tik šios sąlygos yra
patenkintos, valstybė privalo atlyginti padarytos žalos pasekmes, remdamasi nacionaline teise dėl atsakomybės ir atsižvelgdama
į tai, kad nacionalinės teisės aktais nustatytos žalos atlyginimo sąlygos negali būti mažiau palankios už tas, kurios susijusios
su panašiais nacionaline teise grindžiamais reikalavimais, ir negali būti tokios, kad dėl jų taptų beveik neįmanoma arba pernelyg
sudėtinga gauti žalos atlyginimą (minėto sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
219 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
Reikia nurodyti, kad siekdamas nustatyti atlygintiną žalą nacionalinis teismas gali tikrinti, ar nukentėjęs asmuo buvo pakankamai
rūpestingas, kad išvengtų žalos arba apribotų jos dydį, ir visų pirma – ar jis laiku išnaudojo visas jam prieinamas teisines
priemones (minėto sprendimo
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
84 punktas).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas minėto sprendimo
Metallgesellschaft ir kt.
106 punkte kalbėdamas apie mokesčių teisės aktus, kurie patronuojančių bendrovių ne rezidenčių dukterinėms bendrovėms rezidentėms
neleido taikyti grupės apmokestinimo tvarkos, nusprendė, kad būtų neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis teisėmis, kurias
privatiems asmenims suteikia tiesiogiai taikomos Bendrijos teisės nuostatos, jeigu jų prašymai dėl sumų grąžinimo arba atlyginimo,
grindžiami Bendrijos teisės pažeidimu, turėtų būti atmesti arba sumažinti tik dėl to, jog privatūs asmenys neprašė leisti
taikyti nacionaliniu įstatymu neleidžiamą taikyti apmokestinimo tvarką, kad šiuo tikslu numatytomis teisės priemonėmis užginčytų
mokesčių administratoriaus atsisakymą, remdamiesi Bendrijos teisės viršenybe ir tiesioginiu poveikiu.
Be to, taptų neįmanoma arba pernelyg sudėtinga taikyti su įsisteigimo laisve susijusias nuostatas, jeigu prašymai dėl sumų
grąžinimo arba atlyginimo, grindžiami šių nuostatų pažeidimu, turėtų būti atmesti arba sumažinti tik dėl to, kad atitinkamos
bendrovės neprašė mokesčių administratoriaus leisti už skolintą kapitalą patronuojančiai bendrovei ne rezidentei mokėti palūkanas,
jų nepripažįstant paskirstytuoju pelnu, nors nagrinėjamos bylos aplinkybėmis nacionalinis įstatymas, prireikus taikomas kartu
su atitinkamomis CDI nuostatomis, numatė tokį pripažinimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išsiaiškinti, ar nustačius, jog pagrindinėje byloje nagrinėjami
nacionalinės teisės aktai, prireikus taikomi kartu su atitinkamomis CDI nuostatomis, neatitinka šio sprendimo 92 punkte nurodytų
sąlygų ir todėl sudaro EB 43 straipsniu draudžiamą įsisteigimo laisvės kliūtį, taikant šiuos teisės aktus Jungtinės Karalystės
mokesčių administratorius bet kuriuo atveju būtų nepatenkinęs ieškovių pagrindinėje byloje reikalavimų.
Taigi į penktąjį–dešimtąjį klausimus reikia atsakyti taip:
–        Nesant Bendrijos teisės reglamentavimo, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus
teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, procesines taisykles,
įskaitant nukentėjusių asmenų nacionaliniuose teismuose pareiškiamų ieškinių kvalifikavimą. Tačiau šie teismai privalo užtikrinti,
kad asmenims būtų suteikta veiksminga teisių gynimo priemonė, leidžianti jiems susigrąžinti neteisėtai surinktą mokestį ir
šiai valstybei sumokėtas arba jos surinktas su šiuo mokesčiu tiesiogiai susijusias sumas. Kalbant apie kitą žalą, kurią asmuo
patyrė dėl valstybei narei priskiriamo Bendrijos teisės pažeidimo, reikia konstatuoti, kad ši valstybė narė privatiems asmenims
padarytą žalą turi atlyginti esant minėto sprendimo
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
51 punkte išdėstytoms sąlygoms, tačiau tai nedraudžia, kad pagal nacionalinę teisę valstybės atsakomybė kiltų mažiau griežtomis
sąlygomis.
–        Nustatęs, jog valstybės narės teisės aktai sudaro EB 43 straipsniu draudžiamą įsisteigimo laisvės kliūtį, prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas nustatyti atlygintiną žalą, gali patikrinti, ar nukentėję asmenys buvo pakankamai
rūpestingi, kad išvengtų šios žalos arba apribotų jos dydį, ir visų pirma – ar jie laiku išnaudojo visas jiems prieinamas
teisines priemones. Tačiau, siekiant išvengti, kad netaptų neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis teisėmis, kurias privatiems
asmenims suteikia EB 43 straipsnis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali nustatyti, ar taikant šiuos
teisės aktus, prireikus kartu su atitinkamomis CDI nuostatomis, atitinkamos valstybės narės mokesčių administratorius bet
kuriuo atveju būtų nepatenkinęs ieškovių pagrindinėje byloje reikalavimų.

Dėl prašymo apriboti šio sprendimo veikimą laiko atžvilgiu
Per posėdį Jungtinės Karalystės vyriausybė paprašė Teisingumo Teismo, kad jis apribotų savo sprendimo veikimą laiko atžvilgiu
netgi iki šio sprendimo priėmimo dienos pareikštiems ieškiniams, jeigu Bendrijos teisę jis aiškintų kaip draudžiančią pagrindinėje
byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus. Ši vyriausybė mano, kad dėl jai nepalankaus Bendrijos teisės išaiškinimo susidarytų
300 milijonų eurų sąnaudų.
Konstatuotina, kad šiuo atveju Jungtinės Karalystės vyriausybė nenurodė, nei kuo remdamasi ji įvertino šio sprendimo pasekmių
sąnaudas, nei to, ar ši suma susijusi tik su finansinėmis pasekmėmis pagrindinėje byloje ar taip pat su tomis, kurios atsirastų
dėl šio sprendimo kitais atvejais.
Be to, šios vyriausybės nurodyta suma grindžiama atveju, jeigu Teisingumo Teismo pateikti atsakymai lemtų tai, kad ieškovių
pagrindinėje byloje visi reikalavimai būtų patenkinti, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas.
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas neturi pakankamai informacijos, kad išnagrinėtų Jungtinės Karalystės vyriausybės prašymą.
Todėl šio sprendimo galiojimo nereikia apriboti laiko atžvilgiu.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
EB 43 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktus, kurie apriboja bendrovės rezidentės galimybę mokesčių tikslais atskaityti
palūkanas, mokamas už skolintą kapitalą tiesiogiai arba netiesiogiai patronuojančiai bendrovei, kitos valstybės narės rezidentei,
arba šios patronuojančios bendrovės kontroliuojamai bendrovei, kitos valstybės narės rezidentei, ir šio apribojimo netaiko
bendrovei rezidentei, pasiskolinusiai kapitalo iš bendrovės, taip pat rezidentės, nebent jeigu, pirma, šie teisės aktai grindžiami
objektyvių ir patikrintinų veiksnių vertinimu, leidžiančiu identifikuoti vien apsimestinio susitarimo, sudaryto mokesčių tikslais
buvimą,  numatydami galimybę mokesčių mokėtojui, netaikant pernelyg sudėtingų administracinių suvaržymų, prireikus pateikti
įrodymus dėl nagrinėjamo sandorio sudarymo komercinių priežasčių, ir, antra, jei įrodžius tokio susitarimo buvimą minėti teisės
aktai šias palūkanas pripažįsta paskirstytuoju pelnu tik tiek, kiek jos viršija tai, kas būtų buvę sutarta įprastos konkurencijos
sąlygomis.
2.
Pirmajame klausime nurodyti valstybės narės teisės aktai nepatenka į EB 43 straipsnio taikymo sritį, jei jie taikomi atvejui,
kai bendrovė rezidentė gauna paskolą iš bendrovės, kitos valstybės narės arba trečiosios šalies rezidentės, kuri pati nekontroliuoja
paskolą gaunančios bendrovės, ir jei abi šias bendroves tiesiogiai arba netiesiogiai kontroliuoja bendra patronuojanti bendrovė,
kuri savo ruožtu yra trečiosios šalies rezidentė.
3.
Nesant Bendrijos teisės reglamentavimo, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus
teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, procesines taisykles,
įskaitant nukentėjusių asmenų nacionaliniuose teismuose pareiškiamų ieškinių kvalifikavimą. Tačiau šie teismai privalo užtikrinti,
kad asmenims būtų suteikta veiksminga teisių gynimo priemonė, leidžianti jiems susigrąžinti neteisėtai surinktą mokestį ir
šiai valstybei sumokėtas arba jos surinktas su šiuo mokesčiu tiesiogiai susijusias sumas. Kalbant apie kitą žalą, kurią asmuo
patyrė dėl valstybei narei priskiriamo Bendrijos teisės pažeidimo, reikia konstatuoti, kad ši valstybė narė privatiems asmenims
padarytą žalą turi atlyginti esant 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
(C‑46/93 ir C‑48/93) 51 punkte išdėstytoms sąlygoms, tačiau tai nedraudžia, kad pagal nacionalinę teisę valstybės atsakomybė
kiltų mažiau griežtomis sąlygomis.
Nustatęs, jog valstybės narės teisės aktai sudaro EB 43 straipsniu draudžiamą įsisteigimo laisvės kliūtį, prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas nustatyti atlygintiną žalą, gali patikrinti, ar nukentėję asmenys buvo pakankamai
rūpestingi, kad išvengtų šios žalos arba apribotų jos dydį, ir visų pirma – ar jie laiku išnaudojo visas jiems prieinamas
teisines priemones. Tačiau, siekiant išvengti, kad netaptų neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis teisėmis, kurias privatiems
asmenims suteikia EB 43 straipsnis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali nustatyti, ar taikant šiuos
teisės aktus, prireikus kartu su atitinkamomis dvigubo apmokestinimo išvengimo sutarčių nuostatomis, atitinkamos valstybės
narės mokesčių administratorius bet kuriuo atveju būtų nepatenkinęs ieškovių pagrindinėje byloje reikalavimų.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.