CELEX: 62003CJ0145
Sociālā drošība
Regulas Nr. 1408/71 3. un 22. pants
Regulas Nr. 574/72 22. pants
Ievietošana slimnīcā dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts
Vajadzība pēc dzīvībai neatliekamas ārstēšanas
Apdrošinātā pārvietošana uz trešās valsts slimnīcu
Formulāru Nr. E 111 un Nr. E 112 ietvari

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 3., 19. un 22. pantu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā
(EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem,
kas pārvietojas Kopienā, un 22. panta 1. un 3. punktu Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar ko nosaka īstenošanas
kārtību Regulai Nr. 1408/71, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1983. gada 2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2001/83 (OV L 230,
6. lpp.) (turpmāk tekstā – attiecīgi “Regula Nr. 1408/71” un “Regula Nr. 574/72”).
2       Šis lūgums iesniegts saistībā ar prāvu starp Kelleres mantiniekiem, kuri par tādiem kļuvuši prāvas izskatīšanas laikā, un
Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) un Instituto Nacional de Gestión Sanitaria (Ingesa) (turpmāk tekstā kopā
– “atbildētājas pamata prāvā”). Šīs prāvas pamatā ir Instituto Nacional de Gestión Sanitaria, kas faktu norises laikā saucās
Instituto Nacional de la Salud (turpmāk tekstā – “Insalud”), atteikums kompensēt izdevumus par ārstēšanu, ko Kellere saņēma
kādā Šveices klīnikā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktu, “ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, kas dzīvo kādā dalībvalstī,
uz kuru attiecas šī regula, attiecas tie paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem
kā uz šīs valsts pilsoņiem”.
4       Šīs regulas 19. pantā, kura nosaukums ir “Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts – Vispārēji noteikumi”, noteikts:
“1. Darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, kas dzīvo tādā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, un kas atbilst kompetentās
valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem, attiecīgā gadījumā ievērojot 18. pantu, saņem savas dzīvesvietas
valstī:
a)      pabalstus natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko šī institūcija
piemēro, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts;
[..].”
5       Regulas Nr. 1408/71 22. pantā, kura nosaukums ir “Uzturēšanās ārpus kompetentās valsts – Atgriešanās vai pārcelšanās uz dzīvi
citā dalībvalstī slimības vai maternitātes laikā – Nepieciešamība doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu pienācīgu ārstēšanu”,
tā 1. un 2. punktā, noteikts:
“1. Darba ņēmējam vai pašnodarbinātajam, kurš atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem,
attiecīgi ņemot vērā 18. pantu, un:
a)      kura stāvoklī vajadzīgi tūlītēji pabalsti uzturēšanās laikā citā dalībvalstī;
vai
[..]
c)      kuram kompetentā institūcija ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tur savam stāvoklim pienācīgu aprūpi,
ir tiesības:
i)      uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina uzturēšanās [..] institūcija saskaņā ar tiesību aktiem,
ko tā piemēro, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; tomēr kompetentās valsts tiesību akti reglamentē laikposma ilgumu, kurā
tiek nodrošināti šie pabalsti;
[..].
2.      [..]
Atļauju, kas pieprasīta saskaņā ar 1. punkta c) apakšpunktu, nevar atteikt, ja uz attiecīgo ārstēšanos attiecas tādas dalībvalsts
tiesību aktos paredzētie pabalsti, kurā attiecīgā persona dzīvo, un ja, ņemot vērā attiecīgās personas esošo veselības stāvokli
un iespējamo slimības attīstīšanos, šo ārstēšanu attiecīgajai personai nevar nodrošināt laikā, kas parastos apstākļos nepieciešams
ārstēšanas saņemšanai dzīvesvietas dalībvalstī.”
6       Regulas Nr. 1408/71 36. pantā noteikts:
“1. Neskarot 32. pantu, pilnībā kompensē pabalstus natūrā, ko saskaņā ar šo nodaļu nodrošinājusi kādas dalībvalsts institūcija
kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā.
2. Šā panta 1. punktā minētās kompensācijas nosaka un veic saskaņā ar 98. pantā minētajā īstenošanas regulā paredzēto kārtību,
ņemot par pamatu vai nu iesniegtos faktisko izdevumu pierādījumus, vai kopsummas maksājumus.
Ja izmanto kopsummas maksājumus, tie ir tādi, kas nodrošina, lai kompensācija pēc iespējas precīzāk atbilstu faktiskajiem
izdevumiem.
3. Divas vai vairāk dalībvalstis vai šo valstu kompetentās iestādes var noteikt citu kompensācijas kārtību, kā arī var atteikties
no jebkādiem kompensācijas norēķiniem to jurisdikcijā atrodošos institūciju starpā.”
7       Regulas Nr. 574/72 22. panta 1. un 3. punktā noteikts:
“1. Lai saņemtu pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas 22. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu, darba ņēmējs iesniedz dzīvesvietas
institūcijas izziņu, kas apliecina, ka viņam ir tiesības arī turpmāk saņemt minētos pabalstus. Vajadzības gadījumā šajā izziņā,
ko izdod kompetentā institūcija, cita starpā norāda maksimālo laikposmu, kurā drīkst arī turpmāk piešķirt pabalstus saskaņā
ar kompetentās valsts tiesību aktiem. Pēc darba ņēmēja pieprasījuma izziņu var izdot pēc viņa aizbraukšanas, ja
force majeure
apstākļu dēļ to nevar sagatavot iepriekš.
[..]
3. Līdzīgi piemēro 1. un 2. punktu, nodrošinot ar pabalstiem natūrā gadījumā, kas minēts Regulas 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta
i) punktā.”
8       Kā tas izriet no Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvās komisijas 1993. gada 7. oktobra
Lēmuma Nr. 153 (94/604/EK), kas attiecas uz veidlapu veidiem, kas vajadzīgas Regulas (EEK) Nr. 1408/71 un Regulas (EEK) Nr. 574/72
piemērošanai (E‑001, E‑103 – E‑127) (OV 1994, L 244, 22. lpp.), veidlapa E‑111 ir tā izziņa, kas vajadzīga Regulas Nr. 1408/71
22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkta piemērošanai, tupretim veidlapa E‑112 ir izziņa, kas vajadzīga šīs regulas 22. panta
1. punkta c) apakšpunkta i) punkta piemērošanai.

Spānijas tiesiskais regulējums
9
Ley General de la Seguridad Social
(Vispārējais likums par sociālo nodrošinājumu) 102. panta 3. punktā – redakcijā, kas bija spēkā faktu norises laikā – noteikts:
“izņemot tiesību aktos paredzētos gadījumus, iestādes, kuru pienākums ir sniegt medicīnisko aprūpi, neuzņemas kompensēt izdevumus,
kas var rasties gadījumā, ja persona izvēlas citus ārstniecības pakalpojumus, nevis tos, kas tai piedāvāti”.
10     1967. gada 16. novembra Dekrēta Nr. 2766/67, kas grozīts ar 1973. gada 14. septembra Dekrētu Nr. 2575/73, (turpmāk tekstā
– “Dekrēts Nr. 2766/67”) 18. pantā, kura nosaukums ir “Medicīniskā aprūpe, ko sniedz dienesti, kuri nav iekļauti sociālā nodrošinājuma
sistēmā”, tā 1. un 4. punktā, noteikts:
“1.      Izņemot šī panta 3. un 4. punktā paredzētos gadījumus, ja persona pēc savas vai pēc savas ģimenes locekļa iniciatīvas izvēlas
citus pakalpojumus, nevis tos, kas tai piedāvāti, iestādes, kuru pienākums ir sniegt medicīnisko aprūpi, nekompensē iespējamos
izdevumus.
[..]
4.      Ja izvēle izmantot citus medicīniskos pakalpojumus, nevis tos, ko piedāvā sociālais nodrošinājums, pamatota ar neatliekamu,
dzīvībai svarīgu ārstēšanas vajadzību, attiecīgā persona var lūgt kompensēt radušos izdevumus iestādei, kuras pienākums ir
sniegt tai medicīnisko aprūpi un kurai šis lūgums ir jāapmierina, ja ir pierādīts, ka, izvērtējot šajā sakarā veikto pārbaudi,
izdevumu kompensēšana ir pamatota.”

Vācijas tiesiskais regulējums
11
Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gesetzliche Krankenversicherung
(Sociālā nodrošinājuma kodeksa V grāmata – Veselības apdrošināšanas tiesiskais režīms) redakcijā, kas bija spēkā pamata prāvā
esošo faktu norises laikā, 18. panta 1. punktā noteikts:
“Ja, ņemot vērā zināšanas medicīnā, slimību var ārstēt tikai ārvalstīs, veselības apdrošināšana var kompensēt visus izdevumus
vai daļu no tiem [..].”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
12     Pamata prāvā esošo faktu laikā Kellere, kas bija Vācijas pilsone, dzīvoja Spānijā un bija apdrošināta saskaņā ar šīs dalībvalsts
sociālā nodrošinājuma sistēmu.
13     Vēloties atgriezties Vācijā ģimenes apstākļu dēļ, Kellere lūdza
Insalud
izsniegt veidlapu E‑111, ko viņai par laikposmu no 1994. gada 15. septembra līdz 15. oktobrim izsniedza pirms aizbraukšanas.
14     Uzturēšanās laikā Kellere bija ievietota Gummersbahas (Vācija) rajona slimnīcā, kas piesaistīta Ķelnes Universitātes klīnikai.
Viņai tika diagnosticēts deguna, deguna dobuma, acs dobuma un galvaskausa pamatnes ļaundabīgs audzējs ar atzarojumu galvaskausa
virzienā, kura smaguma pakāpe bija tāda, ka tas varēja jebkurā brīdī izraisīt personas nāvi.
15     Raizējoties par iespēju turpmāk saņemt medicīnisko aprūpi Vācijā, kas bija kļuvusi nepieciešama sakarā ar pārcelšanos, Kellere
lūdza
Insalud
izsniegt viņai veidlapu E‑112. Kā izriet no šīs iestādes 1995. gada 23. februāra iekšējās piezīmes, šī veidlapa tika izsniegta
Kellerei, pamatojoties uz to, ka nebija ieteicams viņu pārvest uz Spāniju, ņemot vērā viņas smago veselības stāvokli. Šī veidlapa,
vairākkārt to pagarinot, bija derīga no 1994. gada 24. oktobra līdz 1996. gada 21. jūnijam.
16     Veicot vairākas dažādu piedāvāto terapiju iespēju pārbaudes un detalizētu izpēti, Ķelnes Universitātes klīnikas ārsti uzskatīja,
ka ķirurģisko operāciju, kas bija Kelleres dzīvībai neatliekama, ņemot vērā šīs operācijas ārkārtīgo sarežģītību un īpašās
zināšanas, ko tā prasīja, varēja veikt tikai Cīrihes (Šveice) Universitātes klīnikā. Atzinums, ko sagatavoja otorinolaringoloģijā
specializējies ķirurgs un kas tika iesniegts iesniedzējtiesā, apliecina, ka šī privātā klīnika bija vienīgā Eiropā, kurā ar
atzītu zinātnisku efektivitāti ārstē patoloģiju, kas bija skārusi Kelleri.
17     Tādējādi Ķelnes Universitātes klīnikas ārsti pārveda Kelleri uz Cīrihes Universitātes klīniku, kurā viņai, atrodoties tajā
no 1994. gada 10. līdz 25. novembrim, tika veikta ķirurģiska operācija, kuras rezultāti tika atzīti par apmierinošiem. Pēc
šīs operācijas Kellerei laikā no 1994. gada 15. decembra līdz 1995. gada 22. februārim bija jāiziet radioterapija. Kopējās
ārstēšanās izmaksas bija CHF 87 030, un tās pilnībā apmaksāja Kellere.
18     1995. gada 26. aprīlī Kellere lūdza
Insalud
kompensēt šīs izmaksas.
19     Ar 1995. gada 10. augusta lēmumu šī iestāde noraidīja viņas lūgumu. Pamatojoties uz
Ley General de la Seguridad Social
102. pantu un Dekrēta Nr. 2766/67 18. panta 1. punktu,
Insalud
kā pamatojumu savam lēmumam norādīja, ka ir jāsaņem tās iepriekšēja tieša atļauja, lai kompensētu trešā valstī saņemtu medicīnisko
aprūpi.
20     Kelleres iesniegto sūdzību par šo lēmumu
Insalud
noraidīja 1995. gada 7. decembrī.
21     1999. gada 3. maijā Kellere vēlreiz lūdza kompensēt izdevumus, kas bija saistīti ar viņas atrašanos slimnīcā Šveicē. Ar
Insalud
Sanitārās inspekcijas 1999. gada 26. jūlija lēmumu šis lūgums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka “[..] slimībai, lai
arī cik smaga tā būtu, nebija pazīmes, kas liecinātu, ka tā ir dzīvībai bīstama, kas attaisnotu atteikšanos no valsts un/vai
Kopienu medicīniskās aprūpes un izvēli par labu privātai ārpuskopienu aprūpei, neļaujot Spānijas iestādei izvērtēt un piedāvāt
ārstēšanās iespējas, kas atbilstu patoloģijai, no kuras paciente cieta”.
22     Pret šo pēdējo minēto lēmumu Kellere iesniedza sūdzību Madrides (Spānija)
Juzgado de lo Social n°20
. Pēc
Insalud
2000. gada 2. novembra lūguma šīs sūdzības prasījumi tika vērsti arī pret
Instituto Nacional de la Seguridad Social
, jo gadījumā, ja šo sūdzību apmierinātu, šai iestādei būtu pienākums kompensēt izdevumus pamata prāvā.
23     Kellere nomira 2001. gada 30. oktobrī. Viņas mantinieki pārņēma prasījumus pamata prāvā.
24     Pirmkārt, Madrides
Juzgado de lo Social n° 20
šaubās par to, vai attiecīgajā Vācijas iestādē apstiprināto ārstu uzstādītā diagnoze un terapijas izvēle ir saistoša Spānijas
kompetentajai iestādei.
25     Otrkārt, ņemot vērā Regulas Nr. 1408/71 3., 19. un 22. pantā noteikto vienlīdzīgas attieksmes principu, šī tiesa šaubās par
to, vai pastāv pienākums kompensēt izdevumus par Kelleres ārstēšanos Cīrihes Universitātes klīnikā, ja ir apliecināts, ka
atbilstoši tiesību aktiem, kas piemērojami Vācijā, kur Kellere uzturējās tad, kad radās vajadzība ārstēties šajā slimnīcā,
viņai būtu kompensēti visi minētie izdevumi, ja viņa būtu bijusi apdrošināta
AOK
Rheinland
(Reinzemes Vispārējā slimokase).
26     Šajā sakarā iesniedzējtiesa atsaucas uz diviem dokumentiem, ko 2000. gadā izdevusi
AOK Rheinland
, kurā Kellere bija apdrošināta, sākot no 1996. gada 15. marta. Pirmais no šiem dokumentiem, kas datēts ar 2000. gada 4. maiju
un kas pievienots lietai, liecina, ka atkārtotas audzēja ķirurģiskās operācijas, ko Kellerei 1999. gadā veica Cīrihes Universitātes
klīnikā, un pēcoperācijas ārstēšanas izmaksas pilnībā apmaksāja Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēma. Atbilstoši iesniedzējtiesas
lēmumam no otra dokumenta, kas datēts ar 2000. gada 22. decembri, izriet, ka izdevumus, kas radušies sakarā ar medicīnisko
aprūpi, ko Kellere saņēma Cīrihes Universitātes klīnikā 1994. un 1995. gadā, pilnībā būtu apmaksājusi
AOK Rheinland
, ja Kellere būtu bijusi tajā apdrošināta.
27     Šādos apstākļos Madrides
Juzgado de lo Social n°20
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1. Vai veidlapa E‑111 un it īpaši veidlapa E‑112, kuru izsniegšana paredzēta Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā
un Regulas Nr. 574/72 22. panta 1. un 3. punktā, ir saistošas kompetentajai iestādei, kas tās izsniedz (šajā gadījumā – Spānijas
sociālā nodrošinājuma iestādei) attiecībā uz dzīvesvietas iestādes (šajā gadījumā – Vācijas valsts ārstniecības dienestu)
sniegto diagnozi, it īpaši ņemot vērā nepieciešamību veikt darba ņēmējam neatliekamu ķirurģisku operāciju kā vienīgo terapijas
iespēju, kas var glābt dzīvību, ar nosacījumu, ka šo operāciju iespējams veikt tikai tādas valsts slimnīcā, kas nav Eiropas
Savienības dalībvalsts, proti, Cīrihes Universitātes klīnikā Šveicē, tādējādi, ka dzīvesvietas iestāde var pārvest darba ņēmēju
uz minēto slimnīcu, liedzot kompetentajai iestādei tiesības prasīt, lai minētais darba ņēmējs atgrieztos veikt medicīniskās
pārbaudes, ko kompetentā iestāde uzskata par vajadzīgām, un piedāvāt ārstēšanās iespējas patoloģijai, no kuras darba ņēmējs
cieš?
2. Vai vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ietverts Regulas Nr. 1408/71 3. pantā, atbilstoši kuram uz darba ņēmējiem “[..]
attiecas tie paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem kā uz šīs valsts pilsoņiem”,
un kas jāskata kopā ar šīs regulas 19. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 22. panta 1. punkta i) apakšpunktu, saskaņā ar kuru
darba ņēmējs, kas pārvietojas Kopienā, saņem pabalstus natūrā, ko nodrošina uzturēšanās institūcija saskaņā ar tiesību aktiem,
kurus tā piemēro tādā veidā, it kā darba ņēmējs būtu tajā apdrošināts, ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai iestādei
ir pienākums kompensēt izdevumus, kuri radušies saistībā ar ārstēšanos valstī, kas nav Eiropas Savienības dalībvalsts, ja
ir apliecināts, ka gadījumā, ja darba ņēmējs būtu bijis apdrošināts dzīvesvietas iestādē, tam būtu bijušas tiesības saņemt
šos ārstēšanās pabalstus, un ja uz šo medicīnisko aprūpi, proti – ārstēšanu, ko, lai glābtu dzīvību, sniegušas privātas slimnīcas,
ieskaitot tās, kuras atrodas valstīs, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis, turklāt attiecas pabalsti, ko paredz kompetentās
valsts tiesību akti?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pieņemamību
28     Pirmkārt, atbildētājas pamata prāvā atsaucas uz pretrunām iesniedzējtiesas lēmumā attiecībā uz tajā ietverto faktisko apstākļu
aprakstu un pirmā uzdotā jautājuma redakciju. Tās uzskata, ka šīs pretrunas apgrūtina konkrētā jautājuma izpratni un tādējādi
sarežģī attiecīgo rakstveida apsvērumu formulēšanu, kā arī apgrūtina Tiesas uzdevumu – sniegt noderīgu atbildi iesniedzējtiesai.
29     Šajā sakarā jāatgādina – saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, gadījumā, ja valsts tiesai rodas vajadzība lūgt Kopienu tiesību
interpretāciju, tai jānorāda faktiskie apstākļi un atbilstošais tiesiskais regulējums, kurā ietilpst tās uzdotie jautājumi,
vai vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, ar kuriem pamatoti šie jautājumi (skat. tostarp 2004. gada 9. septembra spriedumu
lietā C‑72/03
Carbonati Apuani
, Krājums, I‑8027. lpp., 10. punkts).
30     Informācijai, ko ietver iesniedzējtiesas lēmumi, ir ne tikai jāļauj Tiesai sniegt noderīgas atbildes, bet arī jādod iespēja
dalībvalstu valdībām, kā arī ieinteresētajiem lietas dalībniekiem sniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam.
Tiesas pienākums ir nodrošināt, lai šī iespēja tiktu aizsargāta, ņemot vērā, ka atbilstoši iepriekš minētajam pantam ieinteresētajiem
lietas dalībniekiem tiek darīti zināmi tikai iesniedzējtiesas lēmumi (1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑67/96
Albany
,
Recueil
, I‑5751. lpp., 40. punkts).
31     Šajā lietā iesniedzējtiesas lēmums ļauj – kā to apliecina pamata prāvā esošo lietas dalībnieku un dalībvalstu valdību iesniegto
apsvērumu saturs – saprast iesniedzējtiesas pirmā uzdotā jautājuma vajadzību un piemērojamību. Uzdodot šo jautājumu, minētā
tiesa pēc būtības jautā, vai tas, ka iestāde, kurā persona ir apdrošināta, (turpmāk tekstā – “kompetentā iestāde”) atbilstoši
Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktam vai c) apakšpunkta i) punktam izsniedz veidlapas E‑111 un
E‑112, nozīmē, ka minētajai iestādei ir saistoši tādas dalībvalsts medicīnisko dienestu sniegtie atzinumi, kurā sociāli apdrošinātais
uzturas (turpmāk tekstā – “uzturēšanās dalībvalsts”), attiecībā uz dzīvībai neatliekamu ķirurģisku operāciju saistībā ar patoloģiju,
kas skar minēto apdrošināto, un ka tai ir saistoša šo dienestu izvēlētā terapija – nosūtīt apdrošināto uz ārstniecības iestādi,
kura atrodas valstī, kas nav Eiropas Savienības dalībvalsts.
32     Otrkārt, Spānijas valdība uzskata, ka pretēji tam, kas izklāstīts iesniedzējtiesas lēmumā, pamatojums Kelleres uzņemšanai
Cīrihes Universitātes klīnikā ir nevis Ķelnes Universitātes klīnikas pieņemtais lēmums pārvest pacienti, bet gan Kelleres
pašas iniciatīva – viņa, pretēji Vācijas ārstu atzinumam, atstāja iestādi, kurā ārstējās. Šī valdība uzskata – no tā izriet,
ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatots tikai un vienīgi ar hipotētisku gadījumu, kurpretim šīs pamata prāvas faktiskie
apstākļi nerada nekādu Kopienu tiesību interpretācijas problēmu.
33     Šajā sakarā jāatgādina, ka EKL 234. pantā noteiktā procesa ietvaros, kura pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un
Tiesu, jebkurš lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē. Tāpat valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai jāuzņemas
atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā vajadzīgs ir
prejudiciālais nolēmums, lai šī tiesa pieņemtu spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja
uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. tostarp 2003. gada
25. februāra spriedumu lietā C‑326/00
IKA
,
Recueil
, I‑1703. lpp., 27. punkts).
34     Šajā lietā, kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmumā minētā faktu izklāsta, valsts tiesa uzskatīja, ka pamatojums Kelleres
uzņemšanai Cīrihes Universitātes klīnikā bija Ķelnes Universitātes klīnikas lēmums, kas pieņemts pēc dažādām terapijas iespēju
pārbaudēm un detalizētas Kelleres patoloģijas izpētes. Valsts tiesa šajā sakarā atsaucas uz otorinolaringoloģijas speciālista–ķirurga
atzinumu, kas apliecina, ka faktu norises laikā Eiropā tikai Cīrihes Universitātes klīnikā pastāvēja reāla iespēja veiksmīgi
veikt šādu operāciju, kas bija vajadzīga Kelleres patoloģijas gadījumā.
35     Kas attiecas uz Kelleres paziņojumu, ko iesniedza Spānijas valdība savu apgalvojumu atbalstam un atbilstoši kuram Kellere
apliecināja, ka pati pēc savas iniciatīvas un pretēji Vācijas ārstu atzinumam ir atstājusi Gummersbahas slimnīcu, šis paziņojums
attiecas nevis uz Kelleres aizbraukšanu uz Šveici, bet gan uz viņas iziešanu no slimnīcas uz laiku, lai apciemotu savu ģimenes
locekli, kā tas izriet no norādēm, kas ietvertas dokumentos, ko iesnieguši Kelleres mantinieki, lai pamatotu savu atbildi
uz Tiesas rakstveidā uzdoto jautājumu, un ko tie tiesas sēdē neapstrīdēja.
36     Tādējādi jānoraida Spānijas valdības argumentācija, saskaņā ar kuru lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir tikai hipotētisks.
37     Treškārt, atbildētājas pamata prāvā un Spānijas valdība norāda, ka Regula Nr. 1408/71 un Regula Nr. 574/72 šajā lietā nav
piemērojamas, jo attiecīgā medicīniskā aprūpe tika sniegta Šveicē. Pamata prāvas atrisinājums nav atkarīgs no Kopienu tiesību
interpretācijas, bet gan ir tikai un vienīgi valsts tiesību jautājums.
38     Tomēr šajā sakarā jāatzīmē – ar to vien, ka minētā aprūpe sniegta ārpus Kopienu teritorijas, nepietiek, lai nepiemērotu šīs
regulas, jo noteicošais kritērijs to piemērojamībai ir attiecīgā apdrošinātā piesaiste dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai
(šajā sakarā skat. 1986. gada 23. oktobra spriedumu lietā 300/84
Van Roosmalen
,
Recueil
, 3097. lpp., 30. punkts; 1987. gada 9. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 82/86 un 103/86
Laborero
un
Sabato
,
Recueil
, 3401. lpp., 25. punkts, un 1994. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑60/93
Aldewereld
,
Recueil
, I‑2991. lpp., 14. punkts).
39     Šajā lietā pamata prāvā esošo faktu norises laikā Kellere bija apdrošināta Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmā un
Insalud
viņai izsniedza veidlapas atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 22. pantam. Tādējādi šajā pamata prāvā nevar apšaubīt Regulas Nr. 1408/71
un Regulas Nr. 574/72 piemērojamību.
40     Jautājums – vai tas, ka kompetentā iestāde izsniedz veidlapas E‑111 un E‑112, nozīmē, ka tai ir pienākums kompensēt izdevumus
par medicīnisko aprūpi, kas sociāli apdrošinātai personai sniegta trešajā valstī, – ir atkarīgs no interpretācijas, ko piešķir
Kopienu tiesību noteikumiem, kas ir iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu pamatā.

Par lietas būtību
Ievada apsvērumi
41     Uzdoto jautājumu pamatā ir valsts tiesību akti, kas paredz, ka sociāli apdrošinātai personai ir tiesības, iepriekš nekonsultējoties
ar valsts veselības sistēmas dienestiem, saņemt kompensāciju par izdevumiem, kas saistīti ar medicīnisko aprūpi, ko snieguši
dienesti, kas neietilpst minētajā sistēmā, ja ir pierādīts, ka šī aprūpe ir dzīvībai neatliekama.
42     Pirms atbildēt uz šiem jautājumiem, jānorāda – neskatoties uz to, ka iesniedzējtiesas lēmums atsaucas uz “dzīvesvietas” iestādi,
lai apzīmētu Vācijas sociālās apdrošināšanas iestādi, nav strīda, ka pamata lietā esošo faktu norises laikā Kellere dzīvoja
kompetentajā dalībvalstī, proti, Spānijā. Kā to norāda atbildētājas pamata prāvā, Kelleres uzturēšanās Vācijā šajā laikā tādējādi
atbilst nevis Regulas Nr. 1408/71 19. pantā paredzētajam gadījumam, bet gan gadījumam, kāds minēts šīs regulas 22. pantā.
No tā izriet, ka nav jāatbild uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Regulas Nr. 1408/71 19. panta
1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju.
Par pirmo jautājumu
43     Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai tas, ka kompetentā iestāde izsniedz veidlapu E‑111, kas vajadzīga,
lai piemērotu Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktu, vai veidlapu E‑112, kas vajadzīga, lai piemērotu
šīs regulas 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punktu, nozīmē, ka minētajai iestādei ir saistoša uzturēšanās dalībvalsts
iecelto ārstu sniegtā diagnoze attiecībā uz dzīvībai neatliekamu gadījumu, kas prasa tūlītēju ķirurģisku iejaukšanos, un ka
tai ir saistošs šo ārstu lēmums pārvest apdrošināto personu uz slimnīcu, kura atrodas trešajā valstī, pamatojoties uz to,
ka atbilstoši tā brīža zināšanām medicīnā šī slimnīca izrādās vienīgā, kurai ir reālas izredzes veiksmīgi veikt šāda veida
operāciju.
44     Lai atbildētu uz šo jautājumu, kā to ieteica ģenerāladvokāts savu secinājumu 15.–17. punktā, jāatsaucas uz Regulas Nr. 1408/71
22. panta mērķi un uz funkciju, ko pilda veidlapas E‑111 un E‑112 sistēmā, kura ieviesta ar šo pantu.
45     Šajā sakarā jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 22. pants, skatīts EK līguma vispārīgo mērķu kontekstā, ir tāda tiesību norma,
kas atļauj darba ņēmējam, kurš ir dalībvalsts pilsonis, ar tajā paredzētajiem nosacījumiem saņemt pabalstus natūrā citās dalībvalstīs
neatkarīgi no tā, kādā valsts iestādē viņš ir apdrošināts vai kur ir viņa dzīvesvieta (2003. gada 3. jūlija spriedums lietā
C‑156/01
Van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
,
Recueil
, I‑7045. lpp., 50. punkts).
46     Regulas Nr. 1408/71 22. pants, garantējot personai, kas ir sociāli apdrošināta saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem un kuras
veselības stāvoklis rada tūlītēju vajadzību saņemt ārstniecības pakalpojumus laikā, kamēr tā uzturas citā dalībvalstī, vai
kurai ir sniegta kompetentās iestādes atļauja doties uz citu dalībvalsti, lai tajā saņemtu savam veselības stāvoklim pienācīgu
aprūpi, pieeju aprūpei šajā citā dalībvalstī tikpat labvēlīgos apstākļos, kādi ir personām, kas ir sociāli apdrošinātas saskaņā
ar šīs pēdējās minētās valsts tiesību aktiem, atvieglo sociāli apdrošināto personu brīvu pārvietošanos un tādējādi – pārrobežu
medicīnisko pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm (skat. 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑368/98
Vanbraekel
u.c.,
Recueil
, I‑5363. lpp., 32. punkts, un 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑56/01
Inizan
,
Recueil
, I‑12403. lpp., 21. punkts).
47     Kā to norādīja Nīderlandes valdība savos rakstveida apsvērumos, Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkta
un c) apakšpunkta i) punkta mērķis balstīts uz pienākumu sadali starp kompetento iestādi un uzturēšanās dalībvalsts iestādi.
48     Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. pantu, no vienas puses, šī panta 1. punkta c) apakšpunktā minētajā gadījumā kompetentās
iestādes pienākums ir lemt par to, vai atļaut sociāli apdrošinātai personai doties uz citu dalībvalsti ārstēties, atbilstoši
savas valsts tiesību aktiem noteikt pabalstu saņemšanas ilgumu uzturēšanās dalībvalstī un kompensēt minēto pakalpojumu izmaksas.
No otras puses, uzturēšanās dalībvalsts iestādei ir jāsniedz šie pakalpojumi atbilstoši tiesību aktiem, ko tā piemēro tā,
it kā attiecīgā sociāli apdrošinātā persona būtu tajā apdrošināta.
49     Šādos apstākļos veidlapu E‑111 un E‑112 mērķis ir uzturēšanās dalībvalsts iestādei un šīs iestādes apstiprinātiem ārstiem
apliecināt, ka šo veidlapu turētājam ir tiesības konkrētajā dalībvalstī uz laiku, kāds noteikts veidlapā, saņemt aprūpi, kuras
izmaksas kompensēs kompetentā iestāde.
50     No šī noteikuma par pienākumu sadali, kas saistīts ar Kopienu tiesību normām par ārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju
apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu (šajā sakarā skat. 1998. gada 28. aprīļa spriedumus lietā C‑120/95
Decker
,
Recueil
, I‑1831. lpp., 42. punkts, un lietā C‑158/96
Kohll
,
Recueil
, I‑1931. lpp., 47. un 48. punkts), izriet – ja kompetentā iestāde, izdodot veidlapu E‑111 vai veidlapu E‑112, piekrīt, ka
viena no tās sociāli apdrošinātajām personām, kas atrodas Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punktā paredzētajā situācijā, saņem
medicīnisko aprūpi ārpus kompetentās dalībvalsts [teritorijas], kompetentā iestāde paļaujas uz uzturēšanās dalībvalsts iestādē
apstiprināto ārstu [lēmumu], kuri pilda savus pienākumus un ir aicināti aprūpēt attiecīgo personu šajā pēdējā minētajā valstī,
un tai ir jāpieņem un jāatzīst šo ārstu izdarītie secinājumi un terapijas izvēle tā, it kā tos būtu snieguši apstiprināti
ārsti, kuriem būtu jāsniedz apdrošinātajai personai aprūpe kompetentajā dalībvalstī, ja vien potenciāli nepastāv ļaunprātīga
rīcība (attiecībā uz uzturēšanās vai dzīvesvietas dalībvalsts iestādes medicīniskiem secinājumiem par sociāli apdrošinātās
personas darba nespēju, kas sniegti atbilstoši Regulas Nr. 574/72 18. pantam, skat. pēc analoģijas 1996. gada 2. maija spriedumu
lietā C‑206/94
Paletta
,
Recueil
, I‑2357. lpp., 24.–28. punkts).
51     Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajā gadījumā uzturēšanās dalībvalstī praktizējošie ārsti acīmredzot
atrodas labākā pozīcijā, lai novērtētu attiecīgās personas veselības stāvokli un šim stāvoklim vajadzīgo tūlītējo aprūpi.
Attiecībā uz gadījumu, kāds paredzēts Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā, kompetentās iestādes izsniegta
atļauja nozīmē, ka šīs atļaujas derīguma laikā minētā iestāde uzticas tādas dalībvalsts iestādei, kurā tā apdrošinātai personai
atļāvusi uzturēties ārstēšanās nolūkā, un šajā dalībvalstī praktizējošiem ārstiem.
52     Šajā sakarā jāatzīmē – kā to Tiesa ir lēmusi pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā, – ka citās dalībvalstīs praktizējoši ārsti
ir uzskatāmi par tādiem, kas sniedz tādas pašas profesionālās garantijas kā ārsti, kuri praktizē [konkrētajā dalīb]valstī
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Kohll
, 48. punkts).
53     Ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka kompetentajai iestādei, kura, izsniedzot veidlapu E‑111 vai veidlapu E‑112, ir piekritusi,
ka viena no tās apdrošinātajām personām saņem medicīnisko aprūpi ārpus kompetentās dalībvalsts [teritorijas], ir saistoši
uzturēšanās dalībvalsts iestādē apstiprināto ārstu secinājumi par vajadzību sniegt dzīvībai neatliekamu ārstēšanu (pēc analoģijas
Regulas Nr. 1408/71 19. panta un Regulas Nr. 574/72 18. panta kontekstā skat. 1987. gada 12. marta spriedumu lietā 22/86
Rindone
,
Recueil
, 1339. lpp., 9.–14. punkts, un 1992. gada 3. jūnija spriedumu lietā C‑45/90
Paletta
,
Recueil
, I‑3423. lpp., 28. punkts).
54     Tāpat kompetentajai iestādei ir saistoša minēto ārstu terapijas izvēle, kas pieņemta, pamatojoties uz šo ārstu secinājumiem
un ņemot vērā tā brīža zināšanas medicīnā, tostarp to, ka šī izvēle nozīmē attiecīgās personas pārvietošanu uz citu valsti,
lai nodrošinātu neatliekamu ārstēšanu, kas vajadzīga tās patoloģijas gadījumā un ko uzturēšanās dalībvalstī praktizējošie
ārsti šai personai nevar sniegt.
55     Kā to atzinis ģenerāladvokāts savu secinājumu 23. punktā, lai noteiktu, cik saistoši kompetentajai iestādei ir šādi secinājumi
un lēmumi, nav nozīmes tam, ka valsts, uz kuru šie ārsti nolēmuši pārvest attiecīgo personu, nav Eiropas Savienības dalībvalsts,
jo, ņemot vērā šā sprieduma 47.–52. punktā izklāstītos apsvērumus, šīs terapijas izvēle ir ārstu, ko apstiprinājusi uzturēšanās
dalībvalsts iestāde, un šīs iestādes kompetencē.
56     Šādos apstākļos – kā atbildētājas pamata prāvā to pašas ir atzinušas savos rakstveida apsvērumos – no attiecīgās personas,
uz kuru attiecas veidlapa E‑111 vai veidlapa E‑112, nevar prasīt, lai tā atgriežas kompetentajā dalībvalstī, lai izietu medicīnisko
pārbaudi, ja uzturēšanās dalībvalsts iestādē praktizējošie ārsti uzskata, ka šīs personas veselības stāvoklis prasa dzīvībai
neatliekamu aprūpi (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rindone
, 21. punkts).
57     Turklāt nav atbalstāms, kā to uzskata atbildētājas pamata prāvā, ka uzturēšanās dalībvalsts iestādē apstiprināto ārstu terapijas
nolūkos izdarītie secinājumi un pieņemtie lēmumi būtu jāapstiprina kompetentajai iestādei. Šāds apgalvojums faktiski neievērotu
noteikumu par pienākumu sadali, kas ir pamatā Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktam un c) apakšpunkta
i) punktam, kā arī neatbilstu ārstu profesionālās kvalifikācijas savstarpējās atzīšanas principam, un tas būtu pretrunā ar
tāda pacienta interesēm, kuram vajadzīga dzīvībai neatliekama ārstēšana.
58     Šajā sakarā ir svarīgi norādīt – kā to pamata prāvas izskatīšanas laikā izdarījusi Kellere, kā arī Nīderlandes valdība savos
rakstveida apsvērumos, – ja, lai saņemtu pabalstus naudā, tādus kā pensijas maksājums, atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 22. panta
1. punkta a) apakšpunkta ii) punktam sociāli apdrošinātu personu, kura uzturas dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts,
saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 18. panta 5. punktu var pakļaut kompetentās iestādes prasībai iziet pārbaudi pie šīs iestādes
izvēlēta ārsta, tad minētajai iestādei nav tiesību veikt šādu pārbaudi gadījumos, kas attiecas uz pabalstiem natūrā un kas
ir noteikti Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktā un c) apakšpunkta i) punktā.
59     Spānijas valdība uzskata – tā kā Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētās atļaujas mērķis ir ļaut
attiecīgajai personai doties uz dalībvalsti, lai “tajā saņemtu” savam stāvoklim pienācīgu aprūpi, tiesības, ko sociāli apdrošinātai
personai, kurai izsniegta veidlapa E‑112, piešķir šī paša punkta c) apakšpunkta i) punkts, attiecas tikai un vienīgi uz aprūpi,
kas sniegta dalībvalstī, kura norādīta šajā veidlapā un uz kuru kompetentā iestāde tai ir atļāvusi doties šajā nolūkā, izslēdzot
aprūpi, kas šai personai sniegta citā valstī.
60     Tomēr, ja laikā, kad apdrošinātā persona ārstējas dalībvalstī, uz kuru kompetentā iestāde tai atļāvusi doties ārstēšanās nolūkā,
izrādās, ka personai diagnosticētā patoloģija prasa dzīvībai svarīgu, neatliekamu ārstēšanu, ko minētās dalībvalsts iestādē
apstiprinātie ārsti, ņemot vērā tā brīža zināšanas medicīnā, uzskata par iespējamu saņemt tikai iestādē, kura atrodas valstī,
kas nav šī dalībvalsts, Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta c) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apdrošinātās
personas tiesības saņemt uzturēšanās dalībvalsts nodrošinātos pabalstus natūrā attiecas uz aprūpi, kas sniegta šajā iestādē,
ja atbilstoši tiesību aktiem, ko piemēro minētā iestāde, tai ir pienākums personai, kura tajā ir apdrošināta, nodrošināt pabalstus
natūrā, kas atbilst šādai aprūpei.
61     Atbildētājas pamata prāvā norāda, ka slimnīcas piedāvājuma plānošana un organizēšana būtu apdraudēta, ja sociāli apdrošinātām
personām ļautu brīvi piekļūt pakalpojumiem veselības jomā jebkurā valstī, tostarp trešajā valstī.
62     Ja Tiesa tiešām ir lēmusi, ka šāds mērķis attaisno to, ka kompetentā iestāde izdevumus, kas saistīti ar ārstēšanos ārpus kompetentās
dalībvalsts [teritorijas], kompensē tikai tad, ja iepriekš ir saņemta šīs iestādes atļauja (skat. 2001. gada 12. jūlija spriedumu
lietā C‑157/99
Smits
un
Peerbooms
,
Recueil
, I‑5473. lpp., 76.–80. punkts, un 2003. gada 13. maija spriedumu lietā C‑385/99
Müller‑Fauré
un
van Riet
,
Recueil
, I‑4509. lpp., 76.–82. punkts), apsvērumi, kas attiecas uz šo mērķi, savukārt nav būtiski gadījumā, ja kompetentā iestāde,
izsniedzot veidlapu E‑111 vai veidlapu  E‑112, ir skaidri piekritusi tam, ka viena no tās apdrošinātajām personām saņem ārstēšanos
ārpus kompetentās dalībvalsts [teritorijas].
63     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild šādi:
–       Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkts un c) apakšpunkta i) punkts un Regulas Nr. 574/72 22. panta
1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai iestādei, kura, izsniedzot veidlapu E‑111 vai veidlapu E‑112, ir
piekritusi tam, ka viena no tās sociāli apdrošinātajām personām saņem medicīnisko aprūpi citā dalībvalstī, kas nav kompetentā
dalībvalsts, ir saistoši uzturēšanās dalībvalsts iestādē apstiprināto ārstu veidlapas derīguma laikā izdarītie secinājumi
par vajadzību sniegt dzīvībai neatliekamu ārstēšanu, kā arī šo ārstu lēmums, kas pieņemts tajā pašā laikā, pamatojoties uz
minētajiem secinājumiem un tā brīža zināšanām medicīnā, – pārvest attiecīgo personu uz slimnīcu, kura atrodas trešajā valstī.
Tomēr šādā gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktu un c) apakšpunkta i) punktu
apdrošinātās personas tiesības saņemt pabalstus natūrā, ko nodrošina kompetentās iestādes vārdā, ir pakļautas nosacījumam,
ka atbilstoši tiesību aktiem, ko piemēro uzturēšanās dalībvalsts iestāde, šai iestādei ir jānodrošina personai, kura ir tajā
apdrošināta, pabalsti natūrā, kas atbilst šādai aprūpei.
–       Šādos apstākļos kompetentajai iestādei nav tiesību ne prasīt, lai attiecīgā persona atgriežas kompetentajā dalībvalstī, lai
izietu medicīnisko pārbaudi, ne arī pārbaudīt attiecīgo personu uzturēšanās dalībvalstī, ne arī prasīt, lai minētos secinājumus
un lēmumus tai iesniedz apstiprināšanai.
Par otro jautājumu
64     Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības lūdz Tiesu formulēt nosacījumus un noteikumus, saskaņā ar kuriem ir jākompensē
izdevumi par medicīnisko aprūpi, kas saņemta trešajā valstī iepriekš minētajā punktā norādītajos apstākļos.
65     Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta i) apakšpunkta noteikumiem apdrošinātai personai,
uz kuru attiecas viens no šī punkta a) un c) apakšpunktā minētajiem gadījumiem, kompetentās iestādes noteiktajā laikā principā
ir jāsaņem pabalsti natūrā, ko minētās iestādes vārdā nodrošina uzturēšanās dalībvalsts iestāde atbilstoši tiesību aktiem,
ko tā piemēro tā, it kā sociāli apdrošinātā persona būtu tajā apdrošināta (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Vanbraekel
u.c., 32. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Inizan
, 20. punkts).
66     Tādējādi sociāli apdrošinātai personai šādi piešķirtās tiesības nozīmē, ka izdevumus par sniegto aprūpi vispirms kompensē
uzturēšanās dalībvalsts iestāde atbilstoši tiesību aktiem, ko tā piemēro, uzliekot par pienākumu pēc tam tos kompensēt uzturēšanās
dalībvalsts kompetentajai iestādei atbilstoši noteikumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1408/71 36. pantā (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Vanbraekel
u.c., 33. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Inizan
, 20., 22. un 23. punkts).
67     Gadījumā, ja uzturēšanās dalībvalsts iestādē apstiprinātie ārsti, ņemot vērā dzīvībai neatliekamus iemeslus un tā brīža zināšanas
medicīnā, ir izvēlējušies pārvietot apdrošināto personu uz slimnīcu, kura atrodas trešajā valstī, Regulas Nr. 1408/71 22. panta
1. punkta a) apakšpunkta i) punkts un c) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē – ciktāl uzturēšanās
dalībvalsts iestādei nebija nekāda iemesla nopietni apšaubīt šī medicīniskā lēmuma pamatotību, izdevumus par šajā valstī sniegto
aprūpi atlīdzina minētā iestāde atbilstoši tiesību aktiem, ko tā piemēro apstākļos, kuri ir identiski tiem, kādos ir personas,
kuras ir sociāli apdrošinātas saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem. Attiecībā uz aprūpi, uz kuru attiecas kompetentās dalībvalsts
tiesību aktos paredzētie pabalsti, kompetentās iestādes pienākums ir apmaksāt sniegtos pakalpojumus, atlīdzinot uzturēšanās
dalībvalsts iestādes izdevumus atbilstoši noteikumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1408/71 36. pantā.
68     Attiecībā uz atbildētāju pamata prāvā argumentu par vajadzību pārbaudīt sociālā nodrošinājuma izdevumus jāatzīmē – tas, ka
ārstnieciskā aprūpe ir sniegta ārpus uzturēšanās dalībvalsts [teritorijas], nenostāda kompetento iestādi situācijā, kas atšķiras
no situācijas, kurā šo pašu aprūpi varētu sniegt konkrētajā dalībvalstī, jo abos gadījumos tiek piemēroti uzturēšanās dalībvalsts
tiesību akti un no tiem izrietošās iespējamās kompensācijas robežas (skat. pēc analoģijas iepriekš minētos spriedumus lietā
Decker
, 38.–40. punkts, un lietā
Kohll
, 40.–42. punkts).
69     Turklāt jāpiebilst – ja ir pierādīts, ka attiecīgajai personai bija tiesības uz to, ka uzturēšanās dalībvalsts iestāde apmaksā
medicīnisko aprūpi, kas saņemta trešajā valstī (šajā sakarā skat. šī sprieduma 25. un 26. punktu), un ja uz minēto aprūpi
attiecas pabalsti, kas paredzēti kompetentās dalībvalsts tiesību aktos, gan minēto Kopienu tiesību normu lietderīgā iedarbība,
gan to gars liek uzskatīt, ka kompetentajai iestādei ir pienākums tieši kompensēt minētajai personai vai tās tiesību pārņēmējiem
šīs aprūpes izmaksas, lai garantētu, ka izdevumi tiek kompensēti tādā pašā apmērā, kādā minētā persona tos būtu saņēmusi,
ja piemērotu Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktu un c) apakšpunkta i) punktu (šajā sakarā skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Vanbraekel
u.c., 34. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
IKA
, 61. punkts).
70     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro uzdoto jautājumu jāatbild šādi:
–       Gadījumā, ja uzturēšanās dalībvalsts iestādē apstiprinātie ārsti, ņemot vērā dzīvībai neatliekamus iemeslus un tā brīža zināšanas
medicīnā, ir izvēlējušies pārvietot apdrošināto personu uz slimnīcu, kura atrodas trešajā valstī, Regulas 22. panta 1. punkta
a) apakšpunkta i) punkts un c) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izdevumus par šajā valstī sniegto aprūpi
atlīdzina uzturēšanās dalībvalsts iestāde atbilstoši tiesību aktiem, ko tā piemēro apstākļos, kas ir identiski tiem, kādos
tos piemēro personām, kuras ir sociāli apdrošinātas saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem. Attiecībā uz aprūpi, uz kuru attiecas
kompetentās dalībvalsts tiesību aktos paredzētie pabalsti, šīs dalībvalsts iestādes pienākums ir kompensēt sniegtos pakalpojumus,
atlīdzinot uzturēšanās dalībvalsts iestādes izdevumus atbilstoši noteikumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1408/71 36. pantā.
–       Ja uzturēšanās dalībvalsts iestāde nekompensē izdevumus par aprūpi, ko sniegusi iestāde, kura atrodas trešajā valstī, bet
ja ir pierādīts, ka attiecīgajai personai bija tiesības uz šādu kompensāciju, un ja uz minēto aprūpi attiecas kompetentās
dalībvalsts tiesību aktos paredzētie pabalsti, kompetentās iestādes pienākums ir tieši kompensēt minētajai personai vai tās
tiesību pārņēmējiem šīs aprūpes izmaksas, lai garantētu, ka izdevumi tiek atlīdzināti tādā pašā apjomā, kādā šī persona tos
būtu saņēmusi, ja piemērotu Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punktu.
71     Šādos apstākļos nav jāatbild uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 3. panta interpretāciju.

Par tiesāšanās izdevumiem
72     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkts un c) apakšpunkta i) punkts Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71
par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas
Kopienā, un 22. panta 1. un 3. punkts Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar ko nosaka īstenošanas kārtību
Regulai Nr. 1408/71, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1983. gada 2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2001/83, ir jāinterpretē
tādējādi, ka kompetentajai iestādei, kura, izsniedzot veidlapu E‑111 vai veidlapu E‑112, ir piekritusi, ka viena no tās sociāli
apdrošinātajām personām saņem medicīnisko aprūpi citā dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts, ir saistoši uzturēšanās
dalībvalsts iestādē apstiprināto ārstu veidlapas derīguma laikā izdarītie secinājumi par vajadzību sniegt dzīvībai neatliekamu
ārstēšanu, kā arī šo ārstu lēmums, kas pieņemts tajā pašā laikā, pamatojoties uz minētajiem secinājumiem un tā brīža zināšanām
medicīnā, – pārvietot attiecīgo personu uz slimnīcu, kura atrodas trešajā valstī. Tomēr šādā gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71
22. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktu un c) apakšpunkta i) punktu apdrošinātās personas tiesības saņemt pabalstus natūrā,
ko nodrošina kompetentās iestādes vārdā, ir pakļautas nosacījumam, ka atbilstoši tiesību aktiem, ko piemēro uzturēšanās dalībvalsts
iestāde, šai iestādei ir jānodrošina personai, kura tajā ir apdrošināta, pabalsti natūrā, kas atbilst šādai aprūpei.
Šādos apstākļos kompetentajai iestādei nav tiesību ne prasīt, lai attiecīgā persona atgriežas kompetentajā dalībvalstī, lai
izietu medicīnisko pārbaudi, ne arī pārbaudīt attiecīgo personu uzturēšanās dalībvalstī, ne arī prasīt, lai minētos secinājumus
un lēmumus tai iesniedz apstiprināšanai.
2)
Gadījumā, ja uzturēšanās dalībvalsts iestādē apstiprinātie ārsti, ņemot vērā dzīvībai neatliekamus iemeslus un tā brīža zināšanas
medicīnā, ir izvēlējušies pārvietot apdrošināto personu uz slimnīcu, kura atrodas trešajā valstī, Regulas 22. panta 1. punkta
a) apakšpunkta i) punkts un c) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izdevumus par šajā valstī sniegto aprūpi
kompensē uzturēšanās dalībvalsts iestāde atbilstoši tiesību aktiem, ko tā piemēro tādos pašos apstākļos, kādos tos piemēro
personām, kuras ir sociāli apdrošinātas saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem. Attiecībā uz aprūpi, uz kuru attiecas kompetentās
dalībvalsts tiesību aktos paredzētie pabalsti, šīs dalībvalsts iestādes pienākums ir kompensēt sniegtos pakalpojumus, atlīdzinot
uzturēšanās dalībvalsts iestādes izdevumus atbilstoši noteikumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1408/71 36. pantā.
Ja uzturēšanās dalībvalsts iestāde nekompensē izdevumus par aprūpi, ko sniegusi iestāde, kura atrodas trešajā valstī, bet
ja ir pierādīts, ka attiecīgajai personai bija tiesības uz šādu kompensāciju, un ja uz minēto aprūpi attiecas kompetentās
dalībvalsts tiesību aktos paredzētie pabalsti, kompetentās iestādes pienākums ir tieši kompensēt minētajai personai vai tās
tiesību pārņēmējiem šīs aprūpes izmaksas, lai garantētu, ka izdevumi tiek atlīdzināti tādā pašā apjomā, kādā šī persona tos
būtu saņēmusi, ja piemērotu Regulas Nr. 1408/71 22. panta 1. punktu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.