CELEX: 61985CJ0314
Nedostatek pravomoci vnitrostátních soudů prohlásit akty Společenství za neplatné
Platnost rozhodnutí ve věci vybrání dovozního cla po propuštění zboží

Usnesením
ze dne 29. srpna 1985, došlým Soudnímu dvoru dne 18. října 1985,
položil Finanzgericht Hamburg na základě článku 177 Smlouvy o EHS,
několik otázek týkajících se jednak výkladu článku 177 Smlouvy, čl. 5
odst. 2 nařízení Rady č. 1697/79 ze dne 24. července 1979
o vybírání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží (Úř.
věst. L 197, s. 1) a protokolu ze dne 25. března 1957
o německém vnitřním obchodě a souvisejících otázkách,
a jednak platnosti rozhodnutí zaslaného dne 6. května 1983 Spolkové
republice Německo, ve kterém Komise konstatovala, že v konkrétním
případě musí být dovozní clo vybráno po propuštění zboží.
Tyto
otázky byly vzneseny v rámci sporu, ve kterém Foto-Frost,
obchodník usazený v Ammersbek (Spolková republika Německo), který
se zabývá dovozem, vývozem a velkoobchodem fotografického zboží
(dále jen „Foto-Frost“), navrhuje zrušení výzvy k úhradě dovozního
cla po propuštění zboží vydané Hauptzollamt Lübeck-Ost poté, co Komise
ve svém rozhodnutí ze dne 6. května 1983 zaslaném Spolkové republice
Německo usoudila, že nebylo přípustné upustit od této úhrady.
Úhrada
se týkala dovozu prizmatických dalekohledů pocházejících z Německé
demokratické republiky Foto-Frost a jejich propuštění do volného
oběhu ve Spolkové republice Německo. Foto-Frost koupil toto zboží
u obchodníků usazených v Dánsku a ve Spojeném království,
kteří mu je zaslali v režimu externího tranzitu Společenství
z celních skladišť nacházejících se v Dánsku
a Nizozemsku.
Příslušné
celní úřady napřed osvobodily zboží od dovozního cla z toho
důvodu, že pochází z Německé demokratické republiky. Po kontrole
Hauptzollamt Lübeck-Ost, vrchní celní úřad, usoudil, že v souladu
s německou celní právní úpravou bylo třeba clo zaplatit. Domníval
se však, že v projednávaném případě bylo třeba nepřistupovat
k dodatečnému vybrání, protože Foto-Frost splňoval podmínky
požadované čl. 5 odst. 2 nařízení Rady č. 1697/79, podle něhož
„příslušné orgány nemohou přikročit k vybrání dovozního nebo
vývozního cla po propuštění zboží, které nebylo vybráno v důsledku
omylu samotných příslušných orgánů, jenž osoba zodpovědná za zaplacení
cla nemohla přiměřeným způsobem odhalit, pokud ona sama jednala
v dobré víře a ve svém celním prohlášení dodržela všechna
ustanovení platných právních předpisů“. (
neoficiální překlad
)
Z předkládacího usnesení vyplývá, že Hauptzollamt se domníval, že
Foto-Frost řádně vyplnil své celní prohlášení a že není možné
požadovat, aby omyl odhalil, protože jiné celní úřady v předchozích
podobných případech dospěly k závěru, že nezakládají právo na
vybrání cla.
Vzhledem
k tomu, že výše cla převyšovala 2 000 ECU, nemohl tedy
Hauptzollamt podle nařízení Komise č. 1573/80 ze dne 20. června
1980, kterým se stanoví prováděcí pravidla k čl. 5 odst. 2
výše uvedeného nařízení Rady č. 1697/79 (Úř. věst. L 161,
s. 1) sám rozhodnout, že nevybere toto clo po propuštění zboží. Na
žádost Hauptzollamt spolkový ministr financí požádal Komisi, aby
rozhodla na základě článku 6 výše uvedeného nařízení č. 1573/80,
zda bylo přípustné nepřikročit k vybrání předmětného cla po
propuštění zboží.
Dne
6. května 1983 Komise zaslala Spolkové republice Německo záporné
rozhodnutí. Své rozhodnutí odůvodnila tvrzením, že „ze strany dotyčných
celních úřadů nedošlo k chybnému uplatnění ustanovení upravujících
německý vnitřní obchod, ale že pouze považovaly za správné údaje uvedené
v celních prohlášeních dovozce, aniž by je okamžitě zpochybnily;
že tento postup … nijak nebrání uvedeným orgánům, aby později opravily
vyměřené clo, jak je výslovně stanoveno v článku 10 směrnice Rady
79/695/EHS ze dne 24. července 1979 o harmonizaci postupů pro
propouštění zboží do volného oběhu (Úř. věst. L 205, s. 19)“.
Komise se dále domnívala, „že dovozce měl možnost porovnat ustanovení
o německém vnitřním obchodě s okolnostmi, za nichž došlo
k předmětnému dovozu; že tedy mohl odhalit omyl při uplatnění
těchto ustanovení; že je tedy prokázáno, že nedodržel všechna ustanovení
platných právních předpisů týkajících se celních prohlášení“.
Na
základě tohoto rozhodnutí Hauptzollamt vydal rozhodnutí o vybrání
cla po propuštění zboží, které Foto-Frost napadl v původním řízení.
Foto-Frost
navrhl Finanzgericht Hamburg, aby přerušil řízení o výkonu tohoto
rozhodnutí o vybrání. Finanzgericht návrhu vyhověl, neboť se
domníval, že předmětné operace spadají do rámce německého vnitřního
obchodu, a jsou proto osvobozeny od cla na základě protokolu
o německém vnitřním obchodě.
Foto-Frost
poté podal Finanzgericht Hamburg návrh ve věci samé na zrušení
rozhodnutí o vybrání cla po propuštění zboží. Finanzgericht se
domníval, že platnost rozhodnutí Komise ze dne 6. května 1983 je sporná,
protože měl za to, že všechny podmínky uvedené v čl. 5
odst. 2 nařízení Rady č. 1697/79 pro upuštění od vybrání po
propuštění zboží byly v projednávaném případě splněny. Protože
napadené rozhodnutí vycházelo z rozhodnutí Komise, Finanzgericht se
domníval, že ho může zrušit jen v případě neplatnosti samotného
rozhodnutí Společenství. Finanzgericht tedy položil Soudnímu dvoru
následující čtyři předběžné otázky:
„1)      Může
vnitrostátní soud posoudit platnost rozhodnutí Komise přijatého
v souladu s článkem 6 nařízení Komise (EHS) č. 1573/80 ze
dne 20. června 1980 (Úř. věst. L 161, s. 1), co se týče
rozhodnutí upustit od vybrání dovozního cla po propuštění zboží na
základě čl. 5 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1697/79 ze dne
24. července 1979 (Úř. věst. L 197, s. 1), podle něhož není
rozhodnutí o upuštění od vybrání dovozních cel po propuštění zboží
odůvodněné, a případně rozhodnout v rámci řízení, které před
ním probíhá, že na rozdíl od výše uvedeného rozhodnutí Komise musí být
upuštěno od vybrání po propuštění zboží?
2)      Pokud
by vnitrostátní soud neměl pravomoc posoudit platnost rozhodnutí
přijatého Komisí, je rozhodnutí Komise ze dne 6. května 1983 (REC 3/83)
platné?
3)      Pokud
by vnitrostátní soud měl pravomoc posoudit platnost rozhodnutí
přijatého Komisí, musí být čl. 5 odst. 2 nařízení (EHS)
č. 1697/79 vykládán v tom smyslu, že zakotvuje diskreční
pravomoc a že pouze výkon této pravomoci může být předmětem
omezeného přezkumu ze strany vnitrostátního soudu za účelem stanovení,
zda při tomto rozhodnutí nedošlo k překročení pravomoci, aniž by
vnitrostátní soud měl sám o sobě možnost učinit rozhodnutí podle
svého volného uvážení, nebo se jedná o oprávnění k přijetí
opatření na základě spravedlnosti, jehož legalitu může soud posoudit ze
všech aspektů?
4)      V
případě, že by čl. 5 odst. 2 nařízení (EHS) č.1697/79 neumožňoval
upustit od vybrání cla, spadá zboží pocházející z Německé
demokratické republiky, které bylo dovezeno do Spolkové republiky
Německo v režimu externího tranzitu Společenství přes členský stát
jiný než Německo, do rámce německého vnitřního obchodu ve smyslu
protokolu ze dne 25. března 1957 o německém vnitřním obchodě
a souvisejících otázkách s tím, že při dovozu tohoto zboží do
Spolkové republiky Německo není třeba platit clo ani daň z obratu
při dovozu, nebo uvedené poplatky musejí být vybírány stejně jako
v případě zboží dovezeného ze třetích zemí, u něhož se vybírá
jednak clo Společenství v souladu s ustanoveními celních
předpisů, a jednak daň z obratu při dovozu podle čl. 2
odst. 2 šesté směrnice Společenství o harmonizaci právních
předpisů členských států týkajících se daní z obratu?“
Pro
úplnější popis skutkového stavu a použitelných ustanovení práva
Společenství a pro shrnutí vyjádření předložených Foto-Frost,
Hauptzollamt Lübeck-Ost, vládou Spolkové republiky Německo a Komisí
se odkazuje na zprávu k jednání.

K první otázce
Podstatou
první otázky Finanzgericht je, zda má pravomoc vyslovit neplatnost
takového druhu rozhodnutí Komise, jako je rozhodnutí ze dne 6. května
1983. Zpochybňuje platnost tohoto rozhodnutí z toho důvodu, že
všechny podmínky uvedené v čl. 5 odst. 2 nařízení
č. 1697/79 pro upuštění od vybrání cla po propuštění zboží jsou
podle něj v projednávaném případě splněny. Domnívá se však, že
z důvodu rozdělení pravomocí mezi Soudní dvůr a vnitrostátní
soudy tak, jak vyplývá z článku 177 Smlouvy, je pouze Soudní dvůr
oprávněn prohlásit neplatnost aktů orgánů Společenství.
Je
namístě připomenout, že podle článku 177 Smlouvy má Soudní dvůr
pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se jak
výkladu smluv a aktů orgánů Společenství, tak i platnosti
těchto aktů. Uvedený článek stanoví ve druhém pododstavci, že
vnitrostátní soudy mohou takové otázky předkládat Soudnímu dvoru,
a ve třetím pododstavci, že jsou povinny tak učinit, jestliže
jejich rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle
vnitrostátního práva.
Článek
177 sice umožňuje vnitrostátním soudům, jejichž rozhodnutí lze
napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, aby pokládaly
Soudnímu dvoru předběžné otázky týkající se výkladu nebo posouzení
platnosti, neřeší však otázku, zda tyto soudy mohou samy o sobě
prohlásit právní akty orgánů Společenství za neplatné.
Tyto
soudy mohou zkoumat platnost právního aktu Společenství a pokud
usoudí, že důvody neplatnosti dovolávané účastníky řízení, nejsou
opodstatněné, mohou je odmítnout a učinit závěr, že akt je platný
v plném rozsahu. Tímto jednáním nezpochybňují totiž existenci aktu
Společenství.
Naopak
nemají pravomoc prohlásit akty orgánů Společenství za neplatné. Jak
bylo zdůrazněno v rozsudku ze dne 13. května 1981 (International
Chemical Corporation, 66/80, Recueil, s. 1191), hlavním účelem
pravomocí přiznaných Soudnímu dvoru podle článku 177 je zajistit
jednotné uplatňování práva Společenství vnitrostátními soudy. Tento
požadavek jednoty je zvláště kategorický tehdy, je-li zpochybněna
platnost aktu Společenství. Rozdíly mezi soudy členských států, pokud
jde o platnost aktů Společenství, by mohly ohrozit samotnou jednotu
právního řádu Společenství a narušit základní požadavek právní
jistoty.
Požadavek
soudržnosti systému právní ochrany zavedeného Smlouvou vede ke stejnému
závěru. V této souvislosti je třeba připomenout, že žádost
o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se posouzení
platnosti, stejně jako žaloba na neplatnost, představují jeden
z prostředků přezkumu legality aktů orgánů Společenství. Jak uvedl
Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 23. dubna 1986 (Parti
écologiste „les Verts“ v. Evropský parlament, 294/83, Recueil,
s. 1339), „jednak v článcích 173 a 184, a jednak
v článku 177 Smlouva zavedla ucelený systém procesních prostředků
a řízení, na základě kterých může Soudní dvůr přezkoumávat legalitu
aktů orgánů Společenství“.
Poněvadž
článek 173 přiznává Soudnímu dvoru výlučnou pravomoc zrušit akt orgánu
Společenství, soudržnost systému vyžaduje, aby pravomoc prohlásit
neplatnost stejného aktu, pokud je vznesena před vnitrostátním soudem,
byla rovněž vyhrazena Soudnímu dvoru.
Kromě
jiného je namístě zdůraznit, že Soudní dvůr je tím nejpovolanějším pro
posuzování platnosti aktů Společenství. Orgány Společenství, jejichž
akty jsou zpochybněny, mohou totiž podle článku 20 protokolu
o statutu Soudního dvora EHS vstoupit do řízení za účelem obrany
platnosti svých právních aktů. Kromě toho si Soudní dvůr může
v souladu s čl. 21 odst. 2 téhož protokolu vyžádat od
orgánů Společenství, které nejsou účastníky řízení, veškeré informace,
které považuje za nutné pro účely řízení.
Je
třeba dodat, že odchylky od pravidla, podle něhož vnitrostátní soudy
nemají pravomoc samy prohlásit neplatnost aktů Společenství, mohou být
vynuceny za určitých podmínek v případě řízení o předběžném
opatření, které nicméně není evokováno v otázce vnitrostátního
soudu.
Na
první otázku je tedy namístě odpovědět tak, vnitrostátní soudy nemají
pravomoc prohlásit akty orgánů Společenství za neplatné.

K druhé otázce
Druhá
a třetí otázka je položena za předpokladu, že dotyčné operace by
skutečně podléhaly povinnosti zaplatit clo. Pro případ, že by Soudní
dvůr měl jako jediný pravomoc posoudit platnost rozhodnutí Komise,
Finanzgericht se svou druhou otázkou ptá, zda je toto rozhodnutí platné.
Je
namístě uvést, že ustanovení čl. 5 odst. 2 nařízení
č. 1697/79 uvádí tři přesné podmínky, za kterých příslušné orgány
mohou upustit od vybrání cla po propuštění zboží. Toto ustanovení musí
být tedy vykládáno v tom smyslu, že jakmile jsou všechny tyto
podmínky splněny, má osoba zodpovědná za zaplacení cla právo, aby bylo
od vybrání upuštěno.
Nyní
je třeba zkoumat, zda tyto tři podmínky uvedené v čl. 5
odst. 2 nařízení č. 1697/79 jsou v projednávaném případě
splněny. Soudní dvůr totiž může ověřit skutkový stav, na kterém se akt
Společenství zakládá, a právní kvalifikace, které z nich orgán
Společenství vyvodil, pokud je jejich nepřesnost namítána v rámci
řízení o předběžné otázce týkající se posouzení platnosti.
První
podmínkou uvedenou ve výše uvedeném ustanovení je, že cla nebyla
vybrána v důsledku omylu samotných příslušných orgánů. V tomto
ohledu je třeba odmítnout argument Komise, že se celní orgány
nedopustily omylu, ale omezily se zpočátku na to, že údaje
v prohlášení Foto-Frost uznaly za správné, jak je k tomu
opravňuje článek 10 výše uvedené směrnice Rady 79/695/EHS.
Z uvedeného ustanovení totiž vyplývá, že pokud byla výše cla
vypočtena podle neověřených údajů v celním prohlášení, může být
následně provedena kontrola tohoto prohlášení a oprava výše
stanoveného cla. V projednávaném případě, jak Komise sama uznala ve
svých vyjádřeních a ve své odpovědi na otázku položenou Soudním
dvorem, prohlášení Foto-Frost obsahovalo všechny faktické údaje nutné
k uplatnění příslušných právních předpisů a tyto údaje byly
správné. Za těchto podmínek nemohla kontrola po propuštění zboží, kterou
provedly německé celní orgány, odhalit žádné nové skutečnosti. Clo
nebylo při dovozu zboží vybráno právě v důsledku omylu samotných
celních orgánů při počátečním uplatnění příslušných právních předpisů.
Druhou
podmínkou je, že osoba odpovědná za zaplacení cla jednala v dobré
víře, to znamená, že nemohla odhalit omyl, kterého se dopustily celní
orgány. V této souvislosti je třeba připomenout, že specializovaní
soudci Finanzgericht Hamburg ve svém usnesení o přerušení řízení
o výkonu rozhodnutí ze dne 22. září 1983 vyjádřili pochybnost
o tom, že je třeba platit clo u operací takového druhu, jako
je dotyčná operace. Finanzgericht se domníval, že tyto operace spadají
do rámce německého vnitřního obchodu, a jsou tedy osvobozeny od cla
na základě protokolu o německém vnitřním obchodě. Uvedl však, že
situace není jistá jak z pohledu judikatury Soudního dvora, tak ani
z pohledu vnitrostátní judikatury. Za těchto podmínek se nelze
důvodně domnívat, že obchodní podnik Foto-Frost mohl odhalit omyl,
kterého se dopustily celní orgány. Navíc neměl ani důvod pochybovat, že
k omylu došlo, když předchozí podobné operace byly od cla
osvobozeny.
Třetí
podmínkou je, že osoba odpovědná za zaplacení cla dodržela všechna
ustanovení platných právních předpisů, pokud jde o celní
prohlášení. K tomuto bodu, je třeba poznamenat, že sama Komise ve
své odpovědi na otázku, kterou jí položil Soudní dvůr, uznala, že
v rozporu s tím, co tvrdila ve svém rozhodnutí ze dne 6.
května 1983, Foto-Frost správně vyplnil své celní prohlášení. Ze spisu
ostatně nevyplývá žádná skutečnost, která by naznačovala, že tomu tak
nebylo.
Z výše
uvedeného vyplývá, že všechny podmínky uvedené v čl. 5
odst. 2 nařízení č. 1697/79 byly v projednávaném případě
splněny. Foto-Frost měl tedy právo na to, aby od vybrání předmětného cla
po propuštění zboží bylo upuštěno.
Za
těchto podmínek je rozhodnutí zaslané dne 6. května 1983 Spolkové
republice Německo, v němž Komise konstatuje, že v konkrétním
případě musí být dovozní clo vybráno po propuštění zboží, neplatné.

K třetí otázce
Pro
případ, že by Finanzgericht měl pravomoc prohlásit rozhodnutí Komise za
neplatné, je podstatou jeho třetí otázky, zda použití čl. 5
odst. 2 nařízení č. 1697/79 závisí na rozhodnutí v rámci
volného uvážení, které vnitrostátní soud může přezkoumat jen
z hlediska zneužití pravomoci („Ermessensfehler“) nebo zda závisí
na opatření na základě spravedlnosti, které může být zkoumáno ze všech
aspektů.
Vzhledem k odpovědi na první a druhou otázku je třetí otázka bezpředmětná.

K čtvrté otázce
Čtvrtá
otázka je položena za předpokladu, že by z odpovědí na první
otázky nevyplývalo, zda Foto-Frost má právo, aby bylo upuštěno od
vybrání cla po propuštění zboží. Finanzgericht se proto táže, zda
dotyčné operace spadají do rámce německého vnitřního obchodu ve smyslu
příslušného protokolu, což by podle něj znamenalo, že jsou osvobozeny od
cla.
Vzhledem k odpovědi na druhou otázku je čtvrtá otázka bezpředmětná.

K nákladům řízení
Výdaje
vzniklé vládě Spolkové republiky Německo a Komisi Evropských
společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují.
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky
původního řízení, povahu incidenčního řízení ve sporu probíhajícím před
vnitrostátním soudem, k rozhodnutí o nákladech řízení je
příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
o otázkách, které mu byly položeny usnesením Finanzgericht Hamburg ze dne 29. srpna 1985, rozhodl takto:
1)
Vnitrostátní soudy nemají pravomoc prohlásit akty orgánů Společenství za neplatné.
2)
Rozhodnutí
zaslané dne 6. května 1983 Spolkové republice Německo, v němž
Komise konstatuje, že v konkrétním případě musí být dovozní clo
vybráno po propuštění zboží, je neplatné.
Mackenzie Stuart
Bosco
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Koopmans
Everling
Bahlmann
Galmot
Joliet
O´Higgins

Schockweiler
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 22. října 1987.
Vedoucí soudní kanceláře

Za předsedu A. J. Mackenzieho Stuarta
P. Heim

G. Bosco

Předseda v z.

*
Jednací jazyk: němčina.