CELEX: 62001CJ0216
EB 28 ir 30 straipsniai
EB 307 straipsnis

2001 m. vasario 26 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tų pačių metų gegužės 25 d.,
Handelsgericht Wien
pagal EB 234 straipsnį pateikė keturis prejudicinius klausimus dėl EB 28, 30 ir 307 straipsnių bei 1992 m. liepos 14 d. Tarybos
reglamento (EEB) Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos
(OL L 208, p. 1), iš dalies pakeisto 1997 m. kovo 17 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 535/97 (OL L 83, p. 3; toliau – Reglamentas
Nr. 2081/92), išaiškinimo.
Šie klausimai buvo pateikti sprendžiant ginčą, kilusį tarp Česke Budejovicuose (Čekijos Respublika) įsteigtos alaus daryklos
Budĕjovický Budvar, národní podnik
(toliau –
Budvar
) ir Vienoje (Austrija) įsteigtos įmonės
Rudolf Ammersin GmbH
(toliau –
Ammersin
), kuri verčiasi gėrimų platinimu, dėl
Budvar
prašymo uždrausti
Ammersin
pardavinėti alaus daryklos
Anheuser‑Busch Inc.
(toliau –
Anheuser‑Busch
), įsteigtos Sent Luise (JAV), gaminamą alų, pažymėtą prekių ženklu „American Bud“, dėl to, kad pagal dvišales Čekijos Respubliką
ir Austrijos Respubliką saistančias sutartis pastarojoje valstybėje narėje naudoti pavadinimą „Bud“ leidžiama tik žymint Čekijos
Respublikoje pagamintą alų.

Teisinis pagrindas

Tarptautinė teisė
1978 m. rugpjūčio 23 d. Vienos konvencijos dėl valstybių teisių pagal sutartis perėmimo 34 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kai valstybės teritorijos dalis ar dalys atsiskiria tam, kad būtų įkurta viena ar kelios valstybės, nepaisant to, ar valstybė
pirmtakė toliau egzistuoja:
a)      visos valstybių teisių perėmimo dieną visoje valstybės pirmtakės teritorijoje galiojusios sutartys toliau galioja kiekvienai
taip įkurtai valstybei teisių perėmėjai;
b)      valstybių teisių perėmimo dieną valstybės pirmtakės, kuri tapo valstybe teisių perėmėja, teritorijos dalyje visos galiojusios
sutartys toliau galioja tik šiai valstybei teisių perėmėjai.“

Bendrijos teisė
Pagal EB 307 straipsnio pirmą ir antrą pastraipas:
„Šios Sutarties nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš susitarimų, sudarytų iki 1958 m. sausio 1 d. arba
stojančioms valstybėms – iki įstojimo dienos, tarp vienos ar keleto valstybių narių ir vienos ar keleto trečiųjų šalių.
Jei tokie susitarimai yra nesuderinami su šia Sutartimi, atitinkama valstybė narė ar atitinkamos valstybės narės stengiasi
pašalinti egzistuojantį nesuderinamumą. Prireikus valstybės narės viena kitai padeda siekti šio tikslo ir atitinkamais atvejais
nustato bendrą požiūrį.“

Reglamento Nr. 2081/92 septintoje konstatuojamoje dalyje numatyta, jog „kadangi nacionalinė įregistruotų kilmės vietos nuorodų
ir geografinių nuorodų taikymo praktika skiriasi; kadangi turėtų būti nustatyta Bendrijos pozicija; kadangi Bendrijos apsaugos
taisyklių sistema leis plėtoti geografines nuorodas ir kilmės vietos nuorodas, nes, nustatant labiau vienodą požiūrį, tokia
sistema užtikrins sąžiningą konkurenciją tarp šias nuorodas turinčių produktų gamintojų ir sustiprins vartotojų pasitikėjimą
tokiais produktais“.

Reglamento Nr. 2081/92 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatoma:
„Šis reglamentas nustato kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų apsaugos taisykles Sutarties II priede išvardytiems
žmogui vartoti skirtiems žemės ūkio produktams, šio reglamento I priede išvardytiems maisto produktams ir šio reglamento II priede
išvardytiems žemės ūkio produktams.
<...>
Šis reglamentas taikomas nepažeidžiant kitų konkrečių Bendrijos nuostatų.“
Šio reglamento I priedo „1 straipsnio 1 dalyje minimi maisto produktai“ pirmoje įtraukoje nurodytas „Alus“.

Pagal Reglamento Nr. 2081/92 2 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1. Bendrijos kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų apsauga, taikoma žemės ūkio produktams ir maisto produktams, suteikiama
pagal šį reglamentą.
2. Šiame reglamente:
a)      kilmės vietos nuoroda – tai regiono, konkrečios vietos arba, išimtiniais atvejais, šalies pavadinimas, naudojamas apibūdinti
žemės ūkio ar maisto produktui:
–        kuris yra kildinamas iš to regiono, konkrečios vietos ar šalies ir
–        kurio kokybė ar savybės yra iš esmės arba išimtinai sietinos su tam tikra geografine aplinka su jai būdingais gamtos ar žmogaus
veiklos veiksniais ir kurio gamyba, perdirbimas ir paruošimas atliekamas toje konkrečioje įvardytoje geografinėje vietovėje;
b)      geografinė nuoroda – tai regiono, konkrečios vietos ar, išimtiniais atvejais, šalies pavadinimas, naudojamas apibūdinti žemės
ūkio ar maisto produktui
–        kuris yra kildinamas iš to regiono, konkrečios vietos ar šalies ir
–        kuriam priskiriama tam tikra konkreti kokybė, reputacija ar kitos savybės, būdingos tai geografinei kilmei, ir kurio gamyba
ir (arba) perdirbimas, ir (arba) paruošimas atliekamas konkrečioje įvardytoje geografinėje vietovėje.“
Reglamento Nr. 2081/92 5–7 straipsniuose nustatyta šio reglamento 2 straipsnyje nurodytų geografinių nuorodų ir kilmės vietos
nuorodų įregistravimo procedūra, vadinamoji įprasta procedūra. Pagal šio reglamento 5 straipsnio 4 dalį įregistravimo paraiška
siunčiama tai valstybei narei, kurios teritorijoje yra konkreti geografinė vietovė. Ta valstybė narė pagal šio reglamento
5 straipsnio 5 dalies pirmą pastraipą patikrina paraiškos pagrįstumą ir ją perduoda Europos Bendrijų Komisijai.
Kadangi paraiškos įregistruoti pavadinimą nagrinėjimo Komisijoje procedūra užtrunka tam tikrą laiką ir kadangi, laukiant sprendimo
dėl pavadinimo įregistravimo, valstybėms narėms turėtų būti leista taikyti laikiną nacionalinę apsaugą, Reglamentu Nr. 535/97
po Reglamento Nr. 2081/92 5 straipsnio 5 dalies pirmos pastraipos įterptas toks tekstas:
„Ta valstybė narė gali, tik taikydama pereinamąjį laikotarpį, nacionaliniu lygmeniu skirti pavadinimui, pateiktam nustatyta
tvarka, apsaugą, tokia prasme, kaip vartojama šiame reglamente, ir, jei būtina, patikslinimo laikotarpį, kurių trukmė pradedama
skaičiuoti nuo tokio pateikimo dienos; <...>
Tokia pereinamojo laikotarpio nacionalinė apsauga baigiasi sprendimo dėl įregistravimo pagal šį reglamentą priėmimo dieną.
<...>
Tuo atveju, kai pavadinimas nėra registruotas pagal šį reglamentą, visa atsakomybė už tokios nacionalinės apsaugos padarinius
tenka išimtinai tai valstybei narei.
Priemonės, kurių valstybės narės imasi pagal antrąją pastraipą, turi įtakos tik nacionaliniu lygmeniu; jos neturi daryti įtakos
Bendrijos vidaus prekybai.“
Pagal Reglamento Nr. 2081/92 12 straipsnį:
„1. Nepažeidžiant tarptautinių susitarimų, šį reglamentą galima taikyti trečiųjų šalių žemės ūkio produktams ir maisto produktams
su sąlyga, kad:
–        trečioji šalis gali suteikti tas pačias ar lygiavertes garantijas, kurios yra nurodytos 4 straipsnyje,
–        trečioji šalis turi kontrolės sistemą, lygiavertę nurodytajai 10 straipsnyje,
–        trečioji šalis yra pasirengusi atitinkamiems Bendrijos kilmės žemės ūkio ir maisto produktams suteikti apsaugą, kuri būtų
lygiavertė Bendrijoje teikiamai apsaugai.
2. Jeigu trečiojoje šalyje saugomas pavadinimas sutampa su Bendrijoje saugomu pavadinimu, registracija suteikiama, atsižvelgiant
į vietinę ir tradicinę praktiką ir faktinį pavojų suklaidinti.
Tokius pavadinimus leidžiama naudoti tik tuomet, jeigu konkretaus produkto kilmės šalis yra aiškiai ir gerai matomoje vietoje
nurodyta etiketėje.“
Reglamento Nr. 2081/92 17 straipsnyje nustatyta įregistravimo procedūra šio reglamento įsigaliojimo dieną jau egzistavusiems
pavadinimams įregistruoti, vadinamoji supaprastinta procedūra. Šioje nuostatoje, be kita ko, numatyta, kad per šešis mėnesius
nuo Reglamento Nr. 2081/92 įsigaliojimo valstybės narės informuoja Komisiją, kuriuos pavadinimus jos nori įregistruoti pagal
šią procedūrą.
Siekiant visų pirma atsižvelgti į tai, kad pirmas pasiūlymas įregistruoti geografines nuorodas ir kilmės vietos nuorodas,
kurį Komisija turėjo parengti pagal Reglamento Nr. 2081/92 17 straipsnio 2 dalį, buvo pateiktas Europos Sąjungos Tarybai tik
1996 kovo mėn., kai didesnė šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje numatyto penkerių metų pereinamojo laikotarpio dalis jau
buvo praėjusi, Reglamentu Nr. 535/97, įsigaliojusiu 1997 m. kovo 28 d., šios dalies tekstas buvo pakeistas taip:
„Nukrypdamos nuo 1 dalies a ir b punktų valstybės narės gali toliau taikyti nacionalines priemones, leidžiančias vartoti 17 straipsnyje
įregistruotų [įregistruotus] pavadinimų [pavadinimus] ne ilgiau kaip penkerius metus nuo įregistravimo paskelbimo dienos su
sąlyga, kad
–        produktais buvo teisėtai prekiaujama rinkoje, vartojant tuos pavadinimus mažiausiai penkerius metus iki šio reglamento paskelbimo
dienos,
–        įmonės teisėtai prekiavo konkrečiais produktais, be pertraukos vartodamos tuos pavadinimus pirmoje įtraukoje nurodytu laikotarpiu,
–        ženklinant etiketėmis aiškiai nurodoma tikra produkto kilmė.
Tačiau šis nukrypimas nesuteikia teisės laisvai prekiauti produktais valstybės narės teritorijoje, kurioje tie pavadinimai
yra uždrausti.“

Nacionalinė teisė
1976 m. birželio 11 d. Austrijos Respublika ir Čekoslovakijos Socialistinė Respublika sudarė sutartį dėl kilmės nuorodų, kilmės
vietos nuorodų ir kitų žemės ūkio produktų ir pramonės gaminių kilmę žyminčių nuorodų apsaugos (toliau – dvišalė sutartis).
Patvirtinta ir ratifikuota sutartis buvo paskelbta 1981 m. vasario 19 d.
Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
(BGBl. 75/1981). Pagal šios dvišalės sutarties 16 straipsnio 2 dalį ji įsigaliojo 1981 m. vasario 26 d. neribotam laikui.
Dvišalės sutarties 1 straipsnyje numatyta:
„Kiekviena susitarianti valstybė įsipareigoja imtis visų priemonių, būtinų veiksmingai kilmės nuorodų, kilmės vietos nuorodų
ir kitų žemės ūkio produktų ir pramonės gaminių kilmę žyminčių nuorodų, priskiriamų prie 5 straipsnyje nurodytų kategorijų
ir išvardytų 6 straipsnyje numatytame susitarime, taip pat pavadinimų ir paveiksliukų, nurodytų 3 ir 4 straipsniuose bei 8 straipsnio
2 dalyje, apsaugai nuo nesąžiningos konkurencijos prekyboje.“
Pagal dvišalės sutarties 2 straipsnį:
„Kilmės nuorodos, kilmės vietos nuorodos ir kitos nuorodos, žyminčios kilmę šios sutarties prasme, yra visos nuorodos, kurios
tiesiogiai arba netiesiogiai siejasi su prekės kilme. Paprastai tokią nuorodą sudaro geografinė nuoroda. Tačiau ją gali sudaryti
ir kitos nuorodos, jeigu kilmės valstybės suinteresuotieji asmenys jas suvokia, kalbant apie taip nurodytą prekę, kaip nurodančias
pagaminimo valstybę. Minėtos nuorodos, be geografiškai apibrėžtos kilmės teritorijos nuorodos, gali apimti nuorodas, susijusias
su atitinkamos prekės kokybe. Šios išskirtinės prekių savybės iš esmės arba išimtinai sietinos su geografiniais veiksniais
arba žmogaus veikla.“
Dvišalės sutarties 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„<...> pagal 6 straipsnį sudarytame susitarime išvardytos čekoslovakiškos nuorodos Austrijos Respublikoje naudojamos išimtinai
čekoslovakiškiems produktams nurodyti.“
Dvišalės sutarties 5 straipsnio 1 dalies B skirsnio 2 punkte alus priskiriamas  prie čekiškų produktų kategorijos, kuriai
taikoma šioje sutartyje įtvirtinta apsauga.
Pagal dvišalės sutarties 6 straipsnį:
„Su prekėmis, kurioms taikomos 2 ir 5 straipsnių sąlygos, susijusios nuorodos, kurioms taikoma sutarties apsauga ir kurios
nėra bendriniai pavadinimai, išvardijamos susitarime, kurį sudaro abiejų susitariančiųjų valstybių vyriausybės.“
Dvišalės sutarties 7 straipsnis suformuluotas taip:
„1. Jei pagal šios sutarties 3, 4, 6 straipsnius ir 8 straipsnio 2 dalį saugomi pavadinimai ir nuorodos naudojami pažeidžiant
šios sutarties nuostatas komercinėje veikloje produktams žymėti, būtent juos pateikiant arba ant jų pakuočių, arba sąskaitose
faktūrose, važtaraščiuose ar kituose verslo dokumentuose arba reklamoje, taikytinos visos teisminės ir administracinės priemonės,
numatytos tos susitariančios valstybės, kurioje prašoma apsaugos, teisės aktuose, siekiant kovoti su nesąžininga konkurencija
arba kitaip užkirsti kelią neteisėtam nuorodų naudojimui šiuose teisės aktuose nustatytomis sąlygomis ir atsižvelgiant į 9 straipsnį.
2. Tiek, kiek vykdant komercinę veiklą kyla galimybė supainioti, 1 dalis taikoma ir tuo atveju, kai pagal sutartį saugomos
nuorodos naudojamos pakeistos arba kitiems produktams nei tie, kuriems jos suteiktos 6 straipsnyje numatytu susitarimu.
3. 1 dalis taikoma ir tais atvejais, kai pagal sutartį saugomos nuorodos naudojamos išverstos į kitą kalbą ar kartu nurodant
tikrąją kilmę arba prie jos rašomi žodžiai, pavyzdžiui, „rūšis“, „tipas“, „metodas“, „imitacija“ ar panašūs.
4. 1 dalis netaikoma vienos susitariančiosios valstybės nuorodų vertimams, jeigu vertimas yra kitos susitariančios valstybės
bendrinės kalbos žodis.“
Dvišalės sutarties 16 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad abi sutarties šalys gali nutraukti sutartį mažiausiai prieš vienus
metus diplomatiniais kanalais pateikdamos rašytinį pranešimą.
Pagal dvišalės sutarties 6 straipsnį susitarimas dėl jos taikymo (toliau – dvišalis susitarimas) buvo sudarytas 1979 m. birželio
7 dieną. Pagal susitarimo 2 straipsnio 1 dalį šis susitarimas įsigaliojo tą pačią dieną kaip ir dvišalė sutartis, t. y. 1981 m.
vasario 26 dieną. Jis buvo paskelbtas 1981 m. vasario 19 d.
Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
(BGBl. 1981/76).
Dvišalio susitarimo B priede nustatyta:
„Čekoslovakijos nuorodos, skirtos žemės ūkio produktams ir pramonės gaminiams
<...>
B. Maisto produktai ir žemės ūkio produktai (išskyrus vyną)
<...>
2. Alus
Čekijos Socialistinė Respublika
<...>
Bud
Budĕjovické pivo
Budějovické pivo Budvar
Budějovický Budvar
<...>“
1992 m. gruodžio 17 d. Čekijos nacionalinė taryba paskelbė, kad pagal galiojančius tarptautinės teisės principus ir tarptautinės
teisės nurodyta apimtimi Čekijos Respublika mano, kad nuo 1993 m. sausio 1 d. ji saistoma dvišalių ir daugiašalių sutarčių,
kurias iki šios datos pasirašė Čekijos ir Slovakijos Federacinė Respublika.
1992 m. gruodžio 15 d. Konstituciniu įstatymu Nr. 4/1993 Čekijos Respublika patvirtino, kad perima teises ir pareigas, kurias
pagal tarptautinę teisę buvo prisiėmusi Čekijos ir Slovakijos Federacinė Respublika jos išnykimo dieną.
Federalinio Kanclerio pranešime dėl galiojančių dvišalių Austrijos Respublikos ir Čekijos Respublikos sutarčių (BGBl. III
1997/123, toliau – Federalinio Kanclerio pranešimas) nurodyta:
„Remiantis dviejų valstybių institucijų kartu atliktu Austrijos Respublikos ir Čekijos Respublikos dvišalių sutarčių tyrimu,
buvo nustatyta, kad pagal bendrai pripažintas tarptautinės viešosios teisės normas toliau nurodytos dvišalės sutartys galiojo
Austrijos Respublikos ir Čekijos Respublikos santykiams iki 1993 m. sausio 1 d., kuri yra Čekijos Respublikos valstybės teisių
perėmimo teritorijoje, atitinkančioje buvusią Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos teritoriją, diena, ir nuo šios
dienos kompetentingų institucijų yra taikomos dviejų šalių teisinėse sistemose:
<...>
19.       1976 m. birželio 11 d. Austrijos Respublikos ir Čekoslovakijos Socialistinės Respublikos sutartis dėl kilmės nuorodų, kilmės
vietos nuorodų ir kitų žemės ūkio produktų ir pramonės gaminių kilmę žyminčių nuorodų apsaugos ir 1977 m. lapkričio 30 d.
protokolas.
Viena, 1976 m. birželio 11 d. (BGBl. Nr. 75/1981)
<...>
26.      Austrijos Respublikos ir Čekoslovakijos Socialistinės Respublikos susitarimas dėl sutarties dėl kilmės nuorodų, kilmės vietos
nuorodų ir kitų žemės ūkio produktų ir pramonės gaminių kilmę žyminčių nuorodų apsaugos taikymo
Praha, 1979 m. birželio 7 d. (BGBl. Nr. 76/1981)
<...>“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Budvar
prekiauja alumi, be kita ko, žymimu prekių ženklais „Budĕjovický Budvar“ ir „Budweiser Budvar“, ir eksportuoja, visų pirma
į Austriją, alų, vadinamą „Budweiser Budvar“.

Ammersin
prekiauja, be kitų produktų, „American Bud“ prekių ženklu pažymėtu alumi, gaminamu alaus darykloje
Anheuser‑Busch
, kurį perka iš Obertrume (Austrija) įsteigtos išimtinės šio alaus importuotojos Austrijoje
Josef Sigl KG
(toliau –
Josef Sigl
).
1999 m. liepos 22 d. pareiškimu
Budvar
kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą prašydama jo uždrausti
Ammersin
vykdant veiklą Austrijos teritorijoje naudoti nuorodą „Bud“ ar panašias galinčias klaidinti nuorodas alui ar panašiems produktams
žymėti arba esant sąsajai su jais, nebent tai būtų
Budvar
produktai. Ji taip pat prašė, kad būtų panaikintos visos šiam draudimui prieštaraujančios nuorodos, pateiktos sąskaitos ir
sprendimas būtų paskelbtas viešai. Be to, ji pateikė prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones.

Budvar
ieškinys pagrindinėje byloje iš esmės grindžiamas dviem skirtingais teisiniais pagrindais.
Pirma,
Budvar
nurodo, jog prekių ženklas „American Bud“, įregistruotas kaip
Anheuser‑Busch
prekių ženklas, kaip numatyta teisės aktuose dėl nesąžiningos konkurencijos, turi galinčių klaidinti panašumų su jos pačios
ankstesniais Austrijoje saugomais prekių ženklais, būtent: „Budweiser“, „Budweiser Budvar“ ir „Bud“.
Antra,
Budvar
tvirtina, kad nuorodos „American Bud“ naudojimas alui, pagamintam ne Čekijos Respublikoje, žymėti prieštarauja dvišalės sutarties
nuostatoms, nes dvišalio susitarimo B priede minima nuoroda „Bud“ yra saugoma nuoroda, kaip numatyta minėtos sutarties 6 straipsnyje,
ir todėl ja žymėti galima tik Čekijoje pagamintus produktus.
1999 m. spalio 15 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pritaikė
Budvar
prašytas laikinąsias apsaugos priemones.

Ammersin
pateikto apeliacinio skundo dėl šių priemonių
Oberlandesgericht Wien
(Austrija) nepatenkino, o kasacinį skundą
Oberster Gerichtshof
(Austrija) atmetė. Pasibaigus procedūrai dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo
Handelsgericht Wien
nagrinėja ieškinį iš esmės.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad prieš pareikšdama ieškinį pagrindinėje byloje
Budvar
jau buvo pateikusi
Landesgericht Salzburg
(Austrija) ieškinį, kuris ir savo dalyku, ir pagrindu tapatus pagrindinėje byloje pareikštam ieškiniui, tačiau pareikštas
Josef Sigl
.
Šioje lygiagrečiai nagrinėjamoje byloje
Landesgericht Salzburg
priėmė nutartį taikyti prašomas laikinąsias apsaugos priemones,
Oberlandesgericht Linz
(Austrija) nepatenkino apeliacinio skundo dėl šios nutarties, o 2000 m. vasario 1 d. nutartimi
Oberster Gerichtshof
atmetė kasacinį skundą dėl apeliacinėje instancijoje priimtos nutarties ir patvirtino laikinąsias apsaugos priemones.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ši
Oberster Gerichtshof
nutartis iš esmės yra pagrįsta toliau nurodomais motyvais.

Oberster Gerichtshof
, nagrinėjęs tik su dvišale sutartimi susijusį pagrindą, nusprendė, kad atsakovės
Josef Sigl
atžvilgiu prašomas nustatyti draudimas gali būti laisvo prekių judėjimo kliūtis EB 28 straipsnio prasme.
Vis dėlto jis nusprendė, kad tokia kliūtis suderinama su EB 28 straipsniu, nes dvišalėje sutartyje numatyta nuorodos „Bud“
apsauga susijusi su EB 30 straipsnyje numatyta pramoninės ir komercinės nuosavybės apsauga.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, panašu, kad
Oberster Gerichtshof
nusprendė, jog nuoroda „Bud“ yra „paprasta geografinė nuoroda arba netiesioginė kilmės nuoroda“, t. y. tokia nuoroda, kurią
naudojant nebūtina laikytis su kilmės vietos nuoroda susijusių reikalavimų, kaip antai gamyba laikantis valdžios institucijų
patvirtintų ir prižiūrimų kokybės ir gamybos standartų arba specifinės gaminio savybės. Be to, nuorodai „Bud“ taikoma „absoliuti
apsauga“, kitaip tariant, apsauga taikoma neatsižvelgiant į tai, ar yra galimybė supainioti ar suklaidinti.
Atsižvelgdamas į jam pateiktus argumentus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog kyla pagrįstų
abejonių, kaip derėtų atsakyti į pagrindinėje byloje iškilusius Bendrijos teisės klausimus, visų pirma todėl, kad iš Teisingumo
Teismo praktikos neįmanoma nustatyti, ar vadinamosios „paprastos“ geografinės kilmės nuorodos, kurios nekelia pavojaus suklaidinti,
taip pat laikytinos susijusiomis su EB 30 straipsnyje numatyta pramoninės ir komercinės nuosavybės apsauga.
Tokiomis aplinkybėmis
Handelsgericht Wien
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatos, kuria paprastai arba netiesioginei
geografinės kilmės nuorodai, kuri nėra kilmės valstybėje nei regiono, nei vietovės ar šalies pavadinimas, suteikiama absoliuti
apsauga kaip kvalifikuotai geografinei nuorodai Reglamento Nr. 2081/92 prasme, nesvarbu, ar yra galimybė suklaidinti, taikymas
atitinka EB 28 straipsnį ir (arba) Reglamentą Nr. 2081/92, jei taikant šią nuostatą galima neleisti importuoti kitoje valstybėje
narėje teisėtai pardavinėjamos prekės?
2.      Ar taip yra ir tuomet, kai geografinės kilmės nuoroda, kuri nėra kilmės valstybėje nei regiono, nei vietovės ar šalies pavadinimas,
kilmės valstybėje nėra laikoma atitinkamo produkto geografiniu pavadinimu ir net nėra laikoma paprasta arba netiesiogine geografinės
kilmės nuoroda?
3.      Ar atsakymai į pirmąjį ir antrąjį klausimus tinka ir tuomet, kai dvišalė sutartis yra sutartis, kurią valstybė narė sudarė
iki įstojimo į Europos Sąjungą ir kurios galiojimą su valstybe, perėmusia pradinės antrosios susitariančios valstybės teises,
po įstojimo į Europos Sąjungą ji pratęsė Federalinės vyriausybės deklaracija?
4.      Ar EB 307 straipsnio antroje pastraipoje reikalaujama, kad valstybė narė tokią dvišalę sutartį, sudarytą iki šios valstybės
narės įstojimo į Europos Sąjungą su trečiąja valstybe, aiškintų pagal Bendrijos teisę EB 28 straipsnio ir (arba) Reglamento
Nr. 2081/92 prasme taip, kad apsauga, kuri sutartimi numatoma paprastai arba netiesioginei geografinės kilmės nuorodai, kuri
nėra kilmės valstybėje nei regiono, nei vietovės ar šalies pavadinimas, reiškia tik apsaugą nuo suklaidinimo galimybės, bet
ne absoliučią kvalifikuotos geografinės kilmės nuorodos Reglamento Nr. 2081/92 prasme apsaugą?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Budvar
teigia, kad pagrindinė byla susijusi su valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatomis,
kurioms pagal EB 307 straipsnio pirmą pastraipą Bendrijos teisė nėra taikoma. Todėl tokias nuostatas aiškinti gali tik nacionalinis
teismas. Tokiomis aplinkybėmis sprendimas dėl prejudicinių klausimų nėra nei reikalingas, nei priimtinas.
Austrijos vyriausybės nuomone, pirmojo klausimo dalis, susijusi su dvišalės sutarties numatytos apsaugos suderinamumu su Reglamentu
Nr. 2081/92, yra nepriimtina. Iš tiesų tai hipotetinis klausimas, nes nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą
nėra jokių duomenų, kad vieno iš atitinkamų produktų registracija šio reglamento prasme būtų atlikta arba ketinta ją atlikti.
Komisija teigia, kad kyla klausimas, ar prejudiciniai klausimai yra hipotetiniai ir todėl nepriimtini, ypač atsižvelgiant
į tai, kad, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas akivaizdžiai nepritaria dvišalės sutarties išaiškinimui,
kurį dėl sutartyje numatytos absoliučios apsaugos
Oberster Gerichtshof
pateikė 2000 m. vasario 1 d. nutartyje dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, antra, teismas nenurodo, kokios rūšies apsauga,
jo nuomone, turi būti taikoma nagrinėjamai nuorodai, ir, trečia, nepasako, ar jam privalomas šis išaiškinimas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, Teisingumo Teismui ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį,
tik nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes,
turi įvertinti, ar jo sprendimui būtinas prejudicinis sprendimas, ir nustatyti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą.
Todėl Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Bendrijos teisės
išaiškinimu. Teisingumo Teismas gali atsisakyti pateikti atsakymą į nacionalinio teismo pateiktą prejudicinį klausimą tik
tuomet, kai akivaizdu, jog prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku,
kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės arba teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti
į pateiktus klausimus (be kita ko, žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 ir 39 punktus).

Budvar
nuomone, prejudiciniai klausimai yra nepriimtini, nes pagrindinė byla, atsižvelgiant į EB 307 straipsnio pirmos pastraipos
taikymą, susijusi tik su nacionalinės teisės normomis, t. y. dvišale sutartimi ir susitarimu (toliau – nagrinėjamos dvišalės
sutartys), todėl Bendrijos teisė nagrinėjamu atveju nėra taikoma.
Šiuo klausimu pirmiausia pakanka konstatuoti, kad trečiasis ir ketvirtasis klausimai, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes,
kaip tik susiję su EB 307 straipsnio aiškinimu, o pirmasis ir antrasis klausimai – su Bendrijos teisės nuostatų, t. y. su
EB 28 ir EB 30 straipsnių, taip pat su Reglamento Nr. 2081/92, aiškinimu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas galėtų išnagrinėti šių nacionalinių normų suderinamumą su Bendrijos teise. Tokio nagrinėjimo svarba, siekiant šioje
byloje taikyti EB 307 straipsnį, negali būti abejojama.
Dėl Austrijos vyriausybės argumento, jog pirmojo klausimo dalis, susijusi su Reglamentu Nr. 2081/92, yra hipotetinė, pažymėtina,
kad pagrindinė byla susijusi su
Budvar
reikalavimu ginti teisę, kuris reikštų draudimą
Ammersin
pardavinėti kai kurias prekes saugomu pavadinimu ir kurio suderinamumas su Reglamente Nr. 2081/92 nustatyta tvarka yra ginčijamas,
nesvarbu, ar buvo atlikta registracija šio reglamento nustatyta tvarka. Taigi šis klausimas visiškai nehipotetinis.
Galiausiai dėl Komisijos argumentų pakanka atsakyti, kad teiginiai, kuriuos nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas, susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjamo pavadinimo pobūdžiu, yra tik prielaidos, kuriomis paremti prejudiciniai
klausimai ir kurių pagrįstumo Teisingumo Teismas neturi tikrinti.
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamentas Nr. 2081/92
ir EB 28 straipsnis nedraudžia taikyti valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatos, kuria
šios trečiosios valstybės paprastai ir netiesioginei geografinės kilmės nuorodai importo valstybėje narėje suteikiama apsauga,
kuria remiantis galima neleisti importuoti kitoje valstybėje narėje teisėtai pardavinėjamos prekės, nesvarbu, ar yra galimybė
suklaidinti.
Šiame klausime remiamasi prielaida, kad pavadinimas „Bud“ yra paprasta ir netiesioginė geografinės kilmės nuoroda, t. y. pavadinimas,
kurio atveju nėra tiesioginio ryšio tarp, viena vertus, tam tikros kokybės, reputacijos ar kitokios produkto savybės ir, kita
vertus, jo konkrečios geografinės kilmės ir kuris dėl to nepatenka į Reglamento Nr. 2081/92 2 straipsnio 2 dalies b punktą
(žr. 2000 m. lapkričio 7 d. Sprendimo
Warsteiner Brauerei
, C‑312/98, Rink. p. I‑9187, 43 ir 44 punktus); be to, toks pavadinimas savaime nėra geografinis pavadinimas, tačiau bent
jau gali vartotojui suteikti informacijos, jog juo žymimas produktas kilęs iš tam tikros vietovės, regiono ar šalies (žr.
1992 m. lapkričio 10 d. Sprendimo
Exportur
, C‑3/91, Rink. p. I‑5529, 11 punktą).
–        Dėl Reglamento Nr. 2081/92
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Budvar
teigia, kad pavadinimas „Bud“ yra miesto Budweis, čekų kalba vadinamo České Budějovice, iš kurio kilęs alus, pavadinimo trumpinys
ir geografinė nuoroda, turinti ryšį su šio miesto aludarystės tradicijomis ir, be kita ko, nurodanti alaus iš Budweis pasaulinę
reputaciją, atsiradusią dėl jo puikios jo kokybės.
Taigi,
Budvar
nuomone, pavadinimas „Bud“, kuris saugomas Austrijoje pagal dvišalę sutartį, yra kvalifikuota geografinės kilmės nuoroda
arba kilmės vietos nuoroda, t. y. nuoroda, kuri gali būti registruojama pagal Reglamentą Nr. 2081/92.
Šiuo atžvilgiu
Budvar
teigia, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos (minėto Sprendimo
Warsteiner Brauerei
47 punktas) aišku, kad Reglamentas Nr. 2081/92 nedraudžia kvalifikuotos geografinės kilmės nuorodos arba kilmės vietos nuorodos,
kaip „Bud“, nacionalinės teisinės apsaugos sistemos, kuri panaši į iš dvišalės sutarties išplaukiančią sistemą.
Be to,
Budvar
teigia, kad jei pavadinimas „Bud“, saugomas pagal dvišalę sutartį, yra tik paprasta geografinės kilmės nuoroda, t. y. geografinės
kilmės nuoroda, kuriai nebūdingas joks ryšys tarp produkto savybių ir jo geografinės kilmės, minėtame Sprendime
Warsteiner Brauerei
, būtent jo 54 punkte,
a fortiori
pažymėta, kad Reglamentas Nr. 2081/92 nedraudžia taikyti nacionalinės teisės aktų, nes tokios nuorodos akivaizdžiai nepatenka
į šio reglamento taikymo sritį.

Budvar
nuomone, Reglamente Nr. 2081/92 reglamentuojama tik jame numatytų nuorodų apsauga Bendrijoje. Iš to išplaukia, kad tik nacionalinės
apsaugos, kuri numatyta dvišalėje sutartyje, požiūriu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atliktas paprastų
ir kvalifikuotų geografinės kilmės nuorodų išskyrimas nėra svarbus. Atsižvelgiant į minėtą Sprendimą
Warsteiner Brauerei
, būtent jo 43 ir 44 punktus, ši išvada taikoma net neatsižvelgiant į galimybę suklaidinti.

Ammersin
teigia, kad minėtame Sprendime
Warsteiner Brauerei
nepateiktas atsakymas į klausimą, kuris yra pagrindinės bylos dalykas, t. y. ar absoliuti apsauga, skirta Reglamente Nr. 2081/92
kvalifikuotoms geografinės kilmės nuorodoms ir kilmės vietos nuorodoms, gali būti suteikta valstybių narių lygiu lygiagrečiai
su šiuo reglamentu įtvirtinta tvarka.
Į šį klausimą turėtų būti atsakyta neigiamai, nes iš Reglamento Nr. 2081/92 dalyko, tikslo ir struktūros aišku, kad jis yra
išsamus tiek, kiek suteikia absoliučią apsaugą.
Ammersin
pažymi, pirma, kad pagal reglamentą keliamos griežtos pavadinimo apsaugos sąlygos, pagal kurias reikalaujama, kad jis būtų
vietos pavadinimas ir kad egzistuotų tiesioginis ryšys tarp atitinkamo produkto kokybės ir jo kilmės vietos (šio reglamento
2 straipsnio 2 dalis), ir, antra, kad ši apsauga yra suteikiama tik po privalomos pranešimo, patikrinimo ir įregistravimo
procedūros, kuri, be kita ko, reiškia atitikties specifikacijai patikrinimą (to paties reglamento 4 ir paskesni straipsniai).

Ammersin
nuomone, tai reiškia, kad Reglamentas Nr. 2081/92 draudžia nacionalines apsaugos sistemas, kuriose numatyta absoliuti geografinės
kilmės nuorodų ar kilmės vietos nuorodų apsauga ir kuriose nėra užtikrinama, kad nuorodos taip pat atitinka griežtus šiame
reglamente numatytus reikalavimus.
Šį aiškinimą patvirtina Reglamento Nr. 2081/92 17 straipsnis, iš kurio aišku, kad nacionalinės kvalifikuotų geografinės kilmės
nuorodų sistemos, tarp jų ir tos, kurios remiasi dvišalėmis sutartimis, gali galioti pasibaigus šioje nuostatoje numatytam
šešių mėnesių terminui, tik jei apie jas per šį terminą buvo pranešta Komisijai.
Tačiau apie pagal dvišalę sutartį saugomas kilmės nuorodas, tarp ir jų ir „Bud“, nebuvo pranešta per šį terminą, kuris Austrijos
Respublikai pasibaigė 1999 m. birželio 30 dieną. Todėl jos negali būti saugomos.
Austrijos vyriausybė teigia, kad jei daroma prielaida, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas pavadinimas yra tik paprasta geografinės
kilmės nuoroda, iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad apsauga, kurią numato dvišalė sutartis, atitinka Reglamentą
Nr. 2081/92.
Be to, ši vyriausybė teigia, kad iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad Reglamentas Nr. 2081/92 nedraudžia taikyti ir nacionalinės
teisės aktų, saugančių nuorodas, kurios gali būti registruojamos pagal šį reglamentą.
Vokietijos vyriausybė teigia, kad kai kalbama apie paprastas geografinės kilmės nuorodas, pavadinimo „Bud“ apsauga, kurią
numato dvišalė sutartis, yra suderinama su Reglamentu Nr. 2081/92, nes jis taikomas tik kvalifikuotoms geografinės kilmės
nuorodoms, t. y. nuorodoms, kurioms būdingas esminis ryšys su nagrinėjamo produkto savybėmis arba kokybe.
Tačiau jei pagrindinė byla susijusi su kvalifikuota kilmės nuoroda, šios vyriausybės nuomone, reikia atsižvelgti į tai, kad
Reglamente Nr. 2081/92 numatytas tik kilmės nuorodų, kilusių iš valstybių narių, registravimas (žr. šio reglamento 5 straipsnio
4 ir 5 dalis). Iš šio reglamento konstatuojamųjų dalių aišku, kad jis paremtas principu, jog jame numatyta sistema bus papildyta
bendradarbiaujant su trečiosiomis valstybėmis. Vis dėl šiuo metu nėra sutarties tarp Europos Sąjungos ir Čekijos Respublikos.
Taigi prieštaravimų dėl dvišalėje sutartyje numatytos apsaugos nekiltų, jei joje numatytos kvalifikuotos kilmės nuorodos pagal
turinį atitiktų Reglamento Nr. 2081/92 reikalavimus.
Prancūzijos vyriausybė teigia, kad Reglamento Nr. 2081/92 12 straipsnio 1 dalis leidžia tarptautinių susitarimų, sudarytų
iki reglamento įsigaliojimo, galiojimą.
Taigi neabejotina, kad apsauga, kuri pagal dvišalę sutartį suteikiama pavadinimui „Bud“, nėra nesuderinama su Reglamentu Nr. 2081/92,
juolab kad šis pavadinimas pripažintas saugoma kilmės vietos nuoroda, be kita ko, taikant 1958 m. spalio 31 d. Lisabonos susitarimą
dėl kilmės vietos nuorodų apsaugos ir jų tarptautinės registracijos, ir kaip tokia nuoroda 1975 m. įregistruotas Pasaulinės
intelektinės nuosavybės organizacijos.
Komisija teigia, kad iš teismo praktikos aišku, jog Reglamentas Nr. 2081/92 nedraudžia, kad dvišalėje sutartyje, galbūt kartu
ir kituose nacionalinės teisės aktuose, būtų numatyta absoliuti, t. y. nepriklausoma nuo to, ar naudojimas gali suklaidinti,
geografinės nuorodos apsauga, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai nėra jokio ryšio tarp produkto savybių ir jo geografinės
kilmės.
Teisingumo Teismo atsakymas
Teisingumo Teismas jau pripažino, kad Reglamente Nr. 2081/92 nenumatyta, jog paprastos geografinės kilmės nuorodos negali
būti saugomos pagal valstybės narės nacionalinės teisės aktus (žr. Sprendimo
Warsteiner Brauerei
45 punktą)
Reglamentu Nr. 2081/92 siekiama užtikrinti juo reglamentuojamų geografinių pavadinimų vienodą apsaugą Bendrijoje ir įtvirtinta
pareiga įregistruoti šiuos pavadinimus Bendrijos lygiu, kad jiems galėtų būti taikoma apsauga visose valstybėse narėse, o
nacionalinė apsauga, kurią valstybė narė numatė geografiniams pavadinimams, neatitinkantiems registracijos pagal Reglamentą
Nr. 2081/92 reikalavimo, yra reglamentuojama pagal šios valstybės narės teisę ir apsiriboja jos teritorija (žr. Sprendimo
Warsteiner Brauerei
50 punktą).
Šio aiškinimo nepaneigia tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė geografinės kilmės nuorodų apsaugos sistema
numato absoliučią, t. y. nepriklausančią nuo galimybės suklaidinti, apsaugą.
Iš tiesų Reglamento Nr. 2081/92 taikymo sritis priklauso ne nuo šios aplinkybės, o iš esmės nuo pavadinimo pobūdžio, nes reglamentas
taikomas tik to produkto, kurio savybės turi ypatingą ryšį su produkto geografine kilme, pavadinimui, ir nuo Bendrijos teikiamos
apsaugos masto.
Taigi akivaizdu, kad dėl prielaidos, kuri numatyta pirmajame klausime, pažymėtina, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas pavadinimas
nėra nuoroda, kuri patenka į Reglamento Nr. 2081/92 taikymo sritį. Be to, pagal nagrinėjamas dvišales sutartis jam suteikiama
apsauga apsiriboja Austrijos teritorija.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą, kiek jis susijęs su Reglamentu Nr. 2081/92, reikia atsakyti, kad jis
nedraudžia taikyti valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatos, kuria šios trečiosios valstybės
paprastai ir netiesioginei geografinės kilmės nuorodai importo valstybėje narėje suteikiama apsauga, kuria remiantis galima
neleisti importuoti kitoje valstybėje narėje teisėtai pardavinėjamos prekės, nesvarbu, ar yra galimybė suklaidinti.
–        Dėl EB 28 ir 30 straipsnių
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Pirmiausia
Budvar
teigia, kad pagrindinė byla susijusi tik su tiesioginiu importu į Austriją iš trečiosios valstybės, t. y. Jungtinių Amerikos
Valstijų, taigi negali būti kliūčių Bendrijos vidaus prekybai. Todėl ji nesusijusi su vidaus prekyba ir jai netaikomas EB 28 straipsnis.
Be to,
Budvar
teigia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką EB 28 ir 30 straipsniai nedraudžia taikyti taisyklių, numatytų tarptautinėje
valstybių narių sutartyje, susijusių su kilmės nuorodomis ir kilmės vietos nuorodomis, jei saugomos nuorodos kilmės valstybėje
netapo bendrinės šios sutarties įsigaliojimo dieną ar vėliau.

Budvar
nuomone, ši teismo praktika
a fortiori
taikoma situacijai, kuri, kaip ir pagrindinėje byloje, susijusi su valstybės narės ir trečiosios valstybės sutartimi, kuria
suteikiama tokia apsaugą, juo labiau kad neginčytina (atsižvelgiant, be kita ko, į dvišalės sutarties 6 straipsnį, kuriuo
tai aiškiai patvirtina), jog pavadinimas „Bud“ nėra bendrinis ir niekada toks nebuvo.

Ammersin
teigia, kad Teisingumo Teismo praktika nereiškia, kad tokio pavadinimo kaip „Bud“ apsauga yra pateisinama EB 30 straipsnio
atžvilgiu. Iš tiesų pateisinamos yra tik paprastos geografinės kilmės nuorodos, t. y. iš esmės vietovių pavadinimai, kurių
gera reputacija ir kurios jų nurodomose vietose įsisteigusiems gamintojams yra pagrindinė priemonė klientams pritraukti. Tačiau
pavadinimas „Bud“ nėra vietovės pavadinimas ir jis neturi reputacijos.
Be to,
Ammersin
teigia, kad pavadinimo „Bud“ apsauga negali būti pateisinama remiantis ir EB 28 straipsniu, t. y. privalomuoju bendrojo intereso
pagrindu, būtent susijusiu su vartotojų apsauga arba komercinių sandorių sąžiningumu. Iš tiesų siekiant šių tikslų pakaktų
apsaugos nuo galimybės suklaidinti. Tokiomis aplinkybėmis absoliuti apsauga yra akivaizdžiai neproporcinga.
Austrijos vyriausybė teigia, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 28 straipsnis nedraudžia taikyti importo
ir eksporto apribojimų, jeigu jie yra pateisinami pramoninės ir komercinės nuosavybės apsauga EB 30 straipsnio prasme, kiek
tokius apribojimus galima pateisinti poreikiu užtikrinti teises, kurios yra specifinis tokios nuosavybės objektas.
Šis pateisinimas taikomas paprastoms geografinės kilmės nuorodoms ir netiesioginėms geografinės kilmės nuorodoms.
Ši vyriausybė teigia, kad dvišale sutartimi saugomi pavadinimai, net jei jie nėra geografinės kilmės nuorodos ar kilmės vietos
nuorodos, kurioms gali būti taikomas Reglamentas Nr. 2081/92, turi ypatingą reputaciją, galinčią pateisinti laisvo prekių
judėjimo apribojimus.
Aptariami pavadinimai buvo įtraukti į dvišalės sutarties priedus pasiūlius nacionalinėms suinteresuotosioms šalims, remiantis
vartotojų lūkesčiais ir glaudžiai bendradarbiaujant su kompetentingomis interesų grupėmis bei institucijomis.
Dvišalės sutarties tikslas buvo neleisti, kad saugomos nuorodos būtų naudojamos piktnaudžiaujant ir taptų bendrinės.
Vokietijos vyriausybė teigia, kad apsauga, kuri paprastoms geografinės kilmės nuorodoms suteikiama dvišale sutartimi, yra
kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme, kuri vis dėlto yra pateisinama pagal EB 30 straipsnį
kaip pramoninės ir komercinės nuosavybės apsauga arba papildomai pagal EB 28 straipsnį – kaip privalomasis bendrojo intereso
pagrindas, susijęs būtent su komercinių sandorių sąžiningumu arba vartotojų apsauga.
Dėl EB 30 straipsnio Vokietijos vyriausybė teigia, kad iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad iš dvišalės sutarties išplaukiantis
draudimas naudoti pavadinimą „Bud“ saugo komercinę kilmės nuorodų nuosavybę šio straipsnio prasme ir todėl gali pateisinti
apribojimą, kurį draudžia EB 28 straipsnis.
Jei būtų nuspręsta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas pavadinimas yra paprasta kilmės nuoroda, tai reikštų, kad ši nuoroda
saugoma nuo pavojaus, kad bus pasinaudota jos reputacija. Be to, būtų nesvarbu, ar ši nuoroda iš tiesų yra žinoma arba ar
neįgaliotas asmuo, parduodamas savo prekes, iš tiesų pasinaudojo kilmės nuorodos reputacija.
Vokietijos vyriausybė papildomai teigia, kad privalomieji bendrojo intereso pagrindai, būtent susiję su komercinių sandorių
sąžiningumu ir vartotojų apsauga, leidžia valstybėms narėms priimti nuostatas dėl klaidinamųjų duomenų naudojimo, nenustatant
reikalavimo, kad suklaidinimas vartotojams iš tiesų darytų įtaką. Tą taip pat patvirtina įvairios direktyvos.
Komisija teigia, kad draudimas prekiauti Austrijoje alumi pavadinimu „Bud“, kuris išplaukia iš dvišalės sutarties, yra kiekybiniam
importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme, kuri yra pateisinama, nes susijusi su pramoninės
ir komercinės nuosavybės apsauga EB 30 straipsnio prasme.
Šiuo atžvilgiu Komisija teigia, kad iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, jog tokiems geografiniams pavadinimams kaip „Bud“,
kuriems taikoma absoliuti apsauga pagal tarptautinę sutartį, nors ir nėra ryšio tarp atitinkamų produktų ir jų geografinės
kilmės, taikomas pateisinimas, susijęs su EB 30 straipsnyje numatyta pramonine ir komercine nuosavybe.
Teisingumo Teismo atsakymas
Reikia priminti, kad EB 28 ir 30 straipsniai be išimčių taikomi Bendrijos kilmės produktams ir bet kurioje valstybėje narėje
į laisvą apyvartą išleistiems produktams, neatsižvelgiant į jų kilmę. Taigi būtent laikantis šių sąlygų šie straipsniai taikomi
pagrindinėje byloje nagrinėjamam alui su ženklu „American Bud“ (žr. šiuo klausimu 1989 m. lapkričio 7 d. Sprendimo
Nijman
, 125/88, Rink. p. 3533, 11 punktą).
Draudimas pagrindinėje byloje pardavinėti Austrijoje iš kitos valstybės nei Čekijos Respublika kilusį alų pavadinimu „Bud“,
kuris išplaukia iš dvišalės sutarties, daro poveikį atitinkamų produktų su šiuo pavadinimu importui iš kitų valstybių narių
ir todėl yra kliūtis Bendrijos vidaus prekybai. Todėl toks teisės aktas yra lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio
prasme (žr. šiuo klausimu minėto Sprendimo
Nijman
12 punktą ir Sprendimo
Exportur
19 ir 20 punktus).
Žinoma, nacionalinės teisės aktai, draudžiantys naudoti geografinį pavadinimą prekėms iš trečiųjų valstybių, kurios išleistos
į laisvą apyvartą valstybėse narėse, kur jos teisėtai parduodamos, visiškai neuždraudžia importuoti šių prekių į atitinkamą
valstybę narę. Tačiau jie vis dėlto gali pasunkinti jų pardavimą ir taip sudaryti kliūčių prekybai tarp valstybių narių (šiuo
atžvilgiu žr. 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Guimont
, C‑448/98, Rink. p. I‑10663, 26 punktą).
Taigi reikia išnagrinėti, ar šis laisvo prekių judėjimo apribojimas gali būti pateisinamas Bendrijos teisės atžvilgiu.
Dvišalės sutarties, iš esmės tokios pačios kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, suteikiamos kilmės nuorodos absoliučios
apsaugos klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tokios sutarties tikslu – neleisti vienos susitariančiosios valstybės
gamintojams naudoti kitos valstybės geografinių pavadinimų ir taip naudotis šių produktų reputacija, sietina su įmonių, įsteigtų
šių pavadinimų nurodomuose regionuose ar vietovėse, gaminamais produktais, – siekiama užtikrinti sąžiningą konkurenciją. Toks
tikslas gali būti laikomas EB 30 straipsnyje numatyta pramoninės ir komercinės nuosavybės apsauga, tik jei aptariami pavadinimai
šios sutarties įsigaliojimo dieną arba vėliau kilmės valstybėje nebūtų tapę bendriniai (žr. minėto Sprendimo
Exportur
37 punktą ir 1999 m. kovo 4 d. Sprendimo
Consorzio per la tutela del formaggio
Gorgonzola
, C‑87/97, Rink. p. I‑1301, 20 punktą).
Taigi, kaip matyti iš dvišalės sutarties 1, 2 ir 6 straipsnių, toks tikslas yra nagrinėjamomis dvišalėmis sutartimis įtvirtintos
apsaugos sistemos pagrindas.
Tad, jeigu iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atlikto patikrinimo matyti, jog remiantis Čekijos Respublikoje
susiklosčiusiomis faktinėmis aplinkybėmis ir vyraujančia samprata pavadinimas „Bud“ apibūdina regioną arba vietovę šios valstybės
teritorijoje, o jo apsauga ten pateisinama pagal EB 30 straipsnyje išvardytus kriterijus, šis straipsnis taip pat nedraudžia
minėtos apsaugos išplėsti valstybės narės, šiuo atveju Austrijos Respublikos, teritorijos atžvilgiu (žr. minėto Sprendimo
Exportur
38 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą, kiek jis susijęs su EB 28 ir 30 straipsniais, reikia atsakyti, kad
jie nedraudžia taikyti valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatos, kuria šios trečiosios
valstybės paprastai ir netiesioginei geografinės kilmės nuorodai importo valstybėje narėje suteikiama apsauga, kuria remiantis
galima neleisti importuoti kitoje valstybėje narėje teisėtai pardavinėjamos prekės, nesvarbu, ar yra galimybė suklaidinti,
jei saugomas pavadinimas šios sutarties įsigaliojimo dieną arba vėliau kilmės valstybėje netapo bendrinis (žr. minėto Sprendimo
Exportur
39 punktą).
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 28 straipsnis ir Reglamentas Nr. 2081/92 nedraudžia taikyti valstybės narės
ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatos, kuria šios trečiosios valstybės paprastai ir netiesioginei
geografinės kilmės nuorodai importo valstybėje narėje suteikiama apsauga, kuria remiantis galima neleisti importuoti kitoje
valstybėje narėje teisėtai pardavinėjamos prekės, nesvarbu, ar yra galimybė suklaidinti.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamentas Nr. 2081/92 arba
EB 28 straipsnis draudžia taikyti valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatą, suteikiančią
nuorodai, kuri šioje valstybėje nėra nei tiesiogiai, nei netiesiogiai susijusi su ja žymimos prekės geografine kilme, apsaugą
importo valstybėje narėje, kuria remiantis galima neleisti importuoti kitoje valstybėje narėje teisėtai pardavinėjamos prekės,
nesvarbu, ar yra galimybė suklaidinti.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Budvar
teigia, kad dvišalės sutarties nuostata, suteikianti pavadinimui „Bud“ apsaugą, būtų nesuderinama su EB 28 straipsniu, tik
jeigu nei atitinkamoje valstybėje, nei trečiojoje valstybėje nebūtų jokios asociacijos tarp, pirma, saugomos nuorodos, kuri
pakeičia visą saugomo produkto pagaminimo vietos  pavadinimą, ir, antra, šia nuoroda, kuri vartojama kaip konkretus pavadinimas,
saugomo produkto ir jo pagaminimo vietos. Tokios apsaugos taikymas suderinamas su Reglamentu Nr. 2081/92, net jei visiškai
nėra tokios asociacijos.

Ammersin
ir Vokietijos vyriausybė teigia, kad jei pavadinimas „Bud“ kilmės valstybėje nėra laikomas nei atitinkamo produkto geografinės
kilmės nuoroda, nei juo labiau paprasta ar netiesiogine geografine nuoroda, tokio pavadinimo apsauga negalėtų būti pateisinama
EB 30 straipsnyje numatytu pramoninės ir komercinės nuosavybės apsaugos motyvu.
Teisingumo Teismo atsakymas
Jeigu iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atlikto patikrinimo matyti, kad remiantis Čekijos Respublikoje
susiklosčiusiomis faktinėmis aplinkybėmis ir vyraujančia samprata pavadinimas „Bud“ nei tiesiogiai, nei netiesiogiai neapibūdina
regiono arba vietovės šios valstybės teritorijoje, kyla klausimas, ar dvišalės sutarties numatyta šio pavadinimo absoliuti
apsauga, kuri yra laisvo prekių judėjimo kliūtis (žr. šio sprendimo 96 ir 97 punktus), gali būti pateisinama Bendrijos teisėje
pagal EB 30 straipsnį ar kitu pagrindu.
Tokiu atveju ir nepažeidžiant galimos apsaugos remiantis specialiomis teisėmis, kaip antai prekių ženklų teisėmis, aptariamo
pavadinimo apsauga negali būti pateisinama pramoninės ar komercinės nuosavybės apsauga EB 30 straipsnio prasme (žr. minėto
Sprendimo
Exportur
38 punktą ir 1997 m. gegužės 7 d. Sprendimo
Pistre ir kt.
, C‑321/94–C‑324/94, Rink. p. I‑2343, 53 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar ši kliūtis gali būti pateisinama remiantis privalomuoju bendrojo intereso reikalavimu,
pavyzdžiui, susijusiu su komercinių sandorių sąžiningumu ir vartotojų apsauga.
Taigi, jei būtų nustatyta, kad pavadinime „Bud“ nėra jokios nuorodos į produktų, kuriuos jis žymi, geografinę kilmę, reikėtų
pripažinti, kad jokie duomenys, kuriuos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui,
nerodo, kad šio pavadinimo apsauga būtų galima išvengti, kad ūkio subjektai neįgytų nepagrįsto pranašumo arba kad vartotojai
nebūtų suklaidinti dėl kokios nors aptariamų produktų savybės.
Taigi į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad EB 28 straipsnis draudžia taikyti valstybės narės ir trečiosios
valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatą, suteikiančią nuorodai, kuri šioje valstybėje nėra nei tiesiogiai, nei netiesiogiai
susijusi su ja žymimos prekės geografine kilme, apsaugą importo valstybėje narėje, kuria remiantis galima neleisti importuoti
kitoje valstybėje narėje teisėtai pardavinėjamos prekės, nesvarbu, ar yra galimybė suklaidinti.
Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Trečiuoju ir ketvirtuoju prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 307 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ji leidžia valstybės
narės teismui taikyti šios valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytų dvišalių sutarčių, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje
byloje, nuostatas, numatančias apsaugą šios trečiosios valstybės nuorodai, net jeigu paaiškėja, kad šios nuostatos prieštarauja
EB sutarties normomis, remiantis tuo, jog tai yra pareiga, kylanti iš sutarčių, sudarytų iki tos valstybės narės įstojimo
į Europos Sąjungą, ir ar šio straipsnio antra pastraipa nustato nacionaliniam teismui pareigą tas nuostatas išaiškinti pagal
Bendrijos teisę.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Budvar
nurodo, kad Austrijos Respublika dvišalę sutartį sudarė iki įstojimo į Europos Sąjungą, t. y. 1995 m. sausio 1 d., ir kad
1997 m., t. y. po įstojimo, padarytas Federalinio Kanclerio pranešimas pagal jo nuostatas yra tik deklaratyvaus pobūdžio.
Budvar
nuomone, dvišalė sutartis pagal šį pareiškimą ne palikta galioti, bet po 1993 m. sausio 1 d. Čekijos ir Slovakijos Federacinės
Respublikos padalijimo galiojo pagal tarptautinės teisės normas, susijusias su valstybių teisių perėmimu.
Šiomis aplinkybėmis
Budvar
teigia, kad Austrijos Respublika pagal EB 307 straipsnio pirmą pastraipą, kaip ją išaiškino Teisingumo Teismas, galėjo, o
pagal tarptautinę teisę net privalėjo imtis visų reikalingų priemonių, kad užtikrintų pavadinimo „Bud“ apsaugą, kuri numatyta
dvišalėje sutartyje, nepaisant Bendrijos teisės nuostatų.

Budvar
teigia, kad net ir darant prielaidą, jog, kalbant apie dvišalės sutarties numatytą apsaugą, tarp sutarties ir Bendrijos teisės
yra prieštaravimas, Bendrijos institucijoms pagal EB 307 straipsnio pirmą pastraipą neleidžiama taikyti visų pirminės ir išvestinės
Bendrijos teisės taisyklių, kol nebus išspręstas šis prieštaravimas prireikus nutraukiant dvišalę sutartį.

Budvar
nuomone, tinkamos priemonės galimiems prieštaravimams tarp iki valstybės narės įstojimo į Europos Sąjungą sudarytos sutarties
ir EB sutarties pašalinti yra tik priemonės, kurias leidžia tarptautinė teisė, pavyzdžiui, sutarties persvarstymas arba Bendrijos
teisę atitinkantis jos išaiškinimas.
Tačiau persvarstyti dvišalės sutarties neketinama. Be to, iš šios sutarties 7 straipsnio 1 dalies, kuri šia prasme nekelia
jokių abejonių, formuluotės aišku, kad šia nuostata atitinkamai nuorodai suteikiama apsauga nepriklauso nuo galimybės supainioti
ar suklaidinti.

Ammersin
teigia, kad EB 307 straipsnio pirma pastraipa nėra taikoma pagrindinėje byloje, nes Austrijos Respublika įstojimo į Europos
Sąjungą dieną neturėjo jokių pareigų pagal dvišalę sutartį.
Austrijos Respublika neturėjo prisiėmusi pareigos pagal tarptautinę teisę iki Federalinio Kanclerio pranešimo, įskaitant įstojimo
į Europos Sąjungą dieną. Be to, valstybių teisių perėjimo srityje nebuvo tarptautinės teisės papročio, pagal kurį nagrinėjamos
dvišalės sutartys liktų galioti po Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos padalijimo.
Todėl Austrijos Respublika tik Federalinio Kanclerio pranešimu prisiėmė įsipareigojimus Čekijos Respublikai pagal dvišalę
sutartį. Priešingai nei šio pranešimo formuluotė, jis yra sukuriamojo pobūdžio.
Dvišalė sutartis leidžia Bendrijos teisę atitinkantį aiškinimą, jei jis reiškia, kad pavadinimas „Bud“ saugomas tik nuo realaus
suklaidinimo pagal šią sutartį. Iš tiesų sutarties 7 straipsnis nenumato absoliučios apsaugos, bet reikalauja taikyti „teismin[es]
ir administracin[es] priemon[es], numatyt[as] <...> siekiant kovoti su nesąžininga konkurencija ar kitaip užkirsti kelią neteisėtam
nuorodų naudojimui“.
Tačiau Austrijos teisėje ir ypač nuostatose dėl nesąžiningos konkurencijos visiems reikalavimams nustatyti draudimą, susijusį
su nuorodomis, numatyta sąlyga, kad pastarosios būtų naudojamos klaidinamai.
Be to,
Ammersin
nuomone, pagrindinėje byloje taikoma dvišalės sutarties 7 straipsnio 2 dalis, nes kaip registruotas prekių ženklas naudojamas
pavadinimas „American Bud“ yra pagal šią nuostatą saugomos kilmės nuorodos pakeista forma. Šis ženklas iš esmės skiriasi nuo
saugomos nuorodos „Bud“, ypač forma, kuri naudojama kaip butelių etiketė, ir vartotojas jį suvokia kaip savarankišką ženklą.
Šiuo atžvilgiu
Ammersin
teigia, kad EB 307 straipsnio antra pastraipa patikslina EB 10 straipsnyje esančią nuostatą, kuri numato bendrą valstybių
narių įsipareigojimą Bendrijos atžvilgiu elgtis palankiai. Iš teismo praktikos, susijusios su pastaruoju straipsniu, aišku,
kad taikydamas vidaus teisę nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi dėl jos išaiškinimo, turi ją aiškinti kuo labiau atsižvelgdamas
į aukštesnės teisinės galios Bendrijos teisės nuostatų tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas EB sutartyje numatytas rezultatas
ir taip būtų laikomasi Reglamento Nr. 2081/92 ir EB 28 straipsnio.
Austrijos vyriausybė pažymi, kad Austrijos Respublika ir Čekijos Respublika rėmėsi vyraujančia nuomone, jog valstybes saisto
įsipareigojimai pagal sutartis, kurias sudarė valstybės, kurių teises jos perėmė. Tęstinumo principas tokiose situacijose,
kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, yra suformuluotas Vienos konvencijos dėl valstybių teisių pagal sutartis perėmimo.
Be to, šis principas atitinka tarptautinę paprotinę teisę. Panaikinus valstybę, kurios teises perėmė Čekijos Respublika, nagrinėjamų
sutarčių galiojimas taikant dvišaliams Austrijos Respublikos ir Čekijos Respublikos santykiams nepasikeitė.
Šios vyriausybės nuomone, Federalinio Kanclerio pranešimas yra tik deklaratyvus.
Be to, Austrijos vyriausybė pažymi, kad pagal 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 31 straipsnio
1 dalį „sutartis aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastinę reikšmę sutarties
kontekste ir atsižvelgiant į sutarties objektą bei tikslą“.
Taigi, šios vyriausybės nuomone, atsižvelgiant į reikšmę, kuri turi būti suteikta atitinkamoms dvišalės sutarties nuostatoms,
remiantis aplinkybėmis, ir į jos objektą bei tikslą, šios nuostatos neleidžia aiškinimo, pagal kurį „Bud“, kaip paprastai
ir netiesioginei geografinės kilmės nuorodai, būtų taikoma tik apsauga nuo galimybės suklaidinti, bet ne absoliuti apsauga.
Taigi tokį aiškinimą reikia iš karto atmesti.
Vokietijos vyriausybės nuomone, dvišalė sutartis numato teises ir pareigas, atsiradusias Austrijos Respublikai iki jos įstojimo
į Europos Sąjungą. Pagal EB 307 straipsnio pirmą pastraipą šios sutarties nepaveikia Bendrijos teisė ir todėl ją taikant jai
teikiama pirmenybė Bendrijos teisės atžvilgiu.
Tai, kad trečioji valstybė, sudariusi dvišalę sutartį, t. y. Čekoslovakijos Socialistinė Respublika, nebeegzistuoja, negali
paneigti tokio aiškinimo. Austrijos Respublika, kaip ir Vokietijos Federacinė Respublika, bei, Vokietijos vyriausybės žiniomis,
kitos valstybės narės, pripažino daugelio tarptautinių sutarčių tęstinumą ir todėl jos veiksmai atitiko įprastą valstybių
elgesį.
Šios vyriausybės nuomone, palankus Bendrijos teisei aiškinimas turėtų įgyti dvišalės sutarties pakeitimo, kuris atliekamas
dviem šalims persvarsčius sutartį šiuo tikslu, o nepavykus – šios sutarties nutraukimo arba suspendavimo formą. Vis dėlto
tuo tarpu nacionaliniai teismai turi teisę saugoti atitinkamas teises, net jei jos prieštarauja Bendrijos teisei. Ši vyriausybė
teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galiausiai nenurodė, ar ši sutartis gali būti nutraukta.
Prancūzijos vyriausybė teigia, kad iš Federalinio Kanclerio pranešimo aišku, kad nagrinėjamos dvišalės sutartys be pertraukų
galiojo Austrijos Respublikai ir Čekijos Respublikai nuo 1993 m. sausio 1 d., t. y. anksčiau nei Austrijos Respublika įstojo
į Europos Sąjungą. Šiuo pranešimu buvo nuspręsta ne pratęsti dvišalės sutarties galiojimą nuo 1997 m., o konstatuotas faktas
ir apie tai informuoti subjektai. Todėl šios sutartys yra tarptautiniai aktai, kurie sudaryti iki Austrijos Respublikos įstojimo
ir kuriems taikomas EB 307 straipsnis.
Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad pagal tarptautinės teisės principus, Bendrijos normos, šiuo atveju – EB 28 straipsnis
ir atitinkamos Reglamento Nr. 2081/92 nuostatos, gali būti nevykdomos dėl ankstesnės tarptautinės sutarties, šiuo atveju –
dvišalės sutarties, jei ji atitinkamai valstybei narei nustato įsipareigojimus, kurių įvykdymo gali reikalauti trečioji valstybė,
kuri yra sutarties šalis.
Taigi, šios vyriausybės nuomone, iš šios teismo praktikos aišku, kad tokios sutarties taikymą turi patikrinti nacionalinis
teismas, kuris taip pat turi įvardyti nagrinėjamus įsipareigojimus ir nustatyti, kokiu mastu jie trukdo taikyti EB 28 straipsnį
ar Reglamentą Nr. 2081/92.
Prancūzijos vyriausybė teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pagrindinėje byloje siūlomas aiškinimas
reikštų dvišalės sutarties pažeidimą ir todėl nebūtų tarptautinėje teisėje priimtina priemonė galimam aptariamos sutarties
ir EB 307 straipsnio antros pastraipos, kaip ją išaiškino Teisingumo Teismas, nesuderinamumui išspręsti.
Šios vyriausybės nuomone, iš dvišalės sutarties 7 straipsnio 1 dalies, kuri nekelia jokių abejonių, aišku, kad apskritai neįmanoma,
kad ši sutarties nuostata būtų aiškinama taip, kad pavadinimui „Bud“, kaip paprastai ir netiesioginei nuorodai, būtų taikoma
tik apsauga nuo galimybės suklaidinti ir nebūtų taikoma absoliuti apsauga. Todėl toks aiškinimas negalimas remiantis Bendrijos
teisę atitinkančio aiškinimo reikalavimu.
Komisija teigia, kad EB 307 straipsnis taikomas dvišalei sutarčiai, nes ji daro poveikį EB sutarties taikymui ir, be to, ją
Austrijos Respublika su trečiąja valstybe sudarė prieš įstodama į Europos Sąjungą.
Vis dėlto kyla klausimas, ar EB 307 straipsnio pirma pastraipa taip pat taikoma sutarčiai, kai, kaip pagrindinės bylos atveju,
ši sutartis palikta galioti valstybės, kuri perėmė teises iš trečiosios valstybės pirmtakės, atžvilgiu valstybės narės institucijų
pareiškimu, pateiktu po pastarosios įstojimo.
Dėl šio klausimo taip pat kyla klausimas, ar nagrinėjamas pareiškimas yra sukuriamojo pobūdžio.
Komisija teigia, kad Federalinio Kanclerio pranešimas pagal tarptautinę teisę yra tik deklaratyvus, o sutartis toliau galioja,
jei šalių veiksmai leidžia daryti išvadą, kad jos sutinka su sutarties galiojimu.
Tai fakto klausimas, kurį turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Komisija teigia, kad nė viena
bylos aplinkybė nerodo, kad šalys nenorėjo palikti galioti nagrinėjamų dvišalių sutarčių.
Iš to Komisija daro išvadą, kad EB 307 straipsnio pirma pastraipa taikoma pagrindinėje byloje ir todėl EB sutartis neturi
poveikio pagal dvišalę sutartį atsiradusioms teisėms ir pareigoms.
Teisingumo Teismo atsakymas
Į šį klausimą reikia atsakyti, kaip tai išplaukia iš atsakymo į antrąjį klausimą, kad jei pavadinimas „Bud“ negali būti laikomas
tiesiogiai ar netiesiogiai susijusiu su produktų, kuriuos jis žymi, geografine kilme, EB 28 straipsnis draudžia apsaugą, kuri
pagal nagrinėjamą dvišalę sutartį numatyta šiam pavadinimui.
Iš EB 307 straipsnio pirmos pastraipos aišku, kad Sutarties nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš valstybės
narės ir trečiosios šalies susitarimų, sudarytų iki valstybės narės įstojimo dienos.
Šios nuostatos tikslas – remiantis tarptautinės teisės principais nurodyti, kad EB sutarties galiojimas neturi poveikio atitinkamos
valstybės narės įsipareigojimui paisyti trečiosios valstybės teisių, kylančių iš anksčiau sudarytos sutarties, ir atitinkamų
įsipareigojimų vykdymui (žr., be kita ko, 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑84/98, Rink. p. I‑5215, 53 punktą).
Todėl siekiant nustatyti, ar dėl anksčiau sudarytos tarptautinės sutarties Bendrijos norma neturi poveikio, reikia išsiaiškinti,
ar ši sutartis atitinkamai valstybei narei nustato įsipareigojimus, kurių vykdymo dar gali reikalauti sutarties šalis trečioji
valstybė (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1998 m. kovo 10 d. Sprendimo
T. Port
, C‑364/95 ir C‑365/95, Rink. p. I‑1023, 60 punktą).
Nagrinėjamu atveju aišku, kad pavadinimo „Bud“ apsaugą numato nagrinėjamos dvišalės sutartys, kurias Čekoslovakijos Socialistinė
Respublika ir Austrijos Respublika sudarė gerokai anksčiau, nei pastaroji įstojo į Europos Sąjungą.
Taip pat atrodo, kad iš dvišalių sutarčių, ypač iš dvišalės sutarties 7 straipsnio 1 dalies, išplaukia, kad jos Austrijos
Respublikai nustatė įsipareigojimus, kurių vykdymo galėjo reikalauti Čekoslovakijos Socialistinė Respublika.
Vis dėlto kyla klausimas, ar Čekijos Respublika pagal šias sutartis turi teisių, kurių laikytis dar gali reikalauti iš Austrijos
Respublikos.
Iš tiesų reikia priminti, kad po Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos, kuri pakeitė Čekoslovakijos Socialistinę Respubliką,
padalijimo 1993 m. sausio 1 d. ji nustojo egzistuoti ir kad jos teises atitinkamose jos teritorijos dalyse perėmė dvi naujos
nepriklausomos valstybės – Čekijos Respublika ir Slovakijos Respublika.
Taigi reikia kelti klausimą, ar valstybių teisių perėmimo atveju nagrinėjamos Čekoslovakijos Socialistinės Respublikos sudarytos
dvišalės sutartys liko galioti po to, kai buvo padalyta Čekijos ir Slovakijos Federacinė Respublika, ypač kalbant apie tokias
teises, kurių, kaip pagrindinėje byloje, atsirado Čekijos Respublikai, ir todėl šios teisės, taip pat jas atitinkančios pareigos
Austrijos Respublikai galiojo po šio padalijimo, taigi vis dar galiojo Austrijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą dieną.
Nustatyta, kad padalijimo dieną egzistavo plačiai pripažinta tarptautinė praktika, kuri rėmėsi sutarčių tęstinumo principu.
Iš šios praktikos aišku, kad jei valstybė, viena iš dvišalės sutarties šalių, neišreiškė noro sutartį persvarstyti arba nutraukti,
pripažįstama, kad ji iš esmės lieka galioti valstybėms, kurios perima padalytos valstybės teises.
Iš tiesų atrodo, kad taip suprantamas sutarčių tęstinumo principas, bent jau kiek tai susiję su specialiu visiško valstybės
padalijimo atveju, nepaisant galimybės sutartį nutraukti ar ją persvarstyti, yra esminis principas, kuris padalijimo dieną
buvo plačiai pripažintas.
Net nesant reikalo Teisingumo Teismui nuspręsti, ar šis sutarčių tęstinumo principas Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos
padalijimo dieną buvo paprotinė tarptautinės teisės norma, bet kuriuo atveju neginčytina, kad šio principo taikymas sutarčių
teisės tarptautinėje praktikoje tą dieną visiškai atitiko tarptautinę teisę.
Tokiomis aplinkybėmis svarbu patikrinti, ar Austrijos Respublika ir Čekijos Respublika iš tiesų siekė taikyti šį sutarčių
tęstinumo principą nagrinėjamoms dvišalėms sutartims ir ar yra duomenų, rodančių jų ketinimus šiuo klausimu ir susijusių su
laikotarpiu nuo padalijimo dienos iki Austrijos įstojimo į Europos Sąjungą dienos.
Kaip matyti, be kita ko, iš 1992 m. gruodžio 17 d. Čekijos Nacionalinės Tarybos rezoliucijos ir Konstitucinio įstatymo Nr. 4/1993
5 straipsnio (žr. šio sprendimo 25 ir 26 punktus), Čekijos Respublika aiškiai pripažino šį sutarčių savaiminio tęstinumo principą.
Kalbant apie Austrijos Respublikos poziciją, atrodo, kad ši valstybė tradiciškai buvo už vadinamąjį
tabula rasa
principą, pagal kurį, išskyrus teritorinio pobūdžio sutartis arba jei yra priešingas susitarimas, naujos valstybės teisių
perėmimas iš susitariančios valstybės reiškia, kad pastarosios sudarytos sutartys savaime nustoja galioti.
Vis dėlto kyla klausimas, ar teisių perėmimo atveju, kuris yra visiško buvusios valstybės padalijimo padarinys ir kiek tai
susiję, pavyzdžiui, su nagrinėjamomis dvišalėmis sutartimis, Austrijos Respublika siekė taikyti ankstesniame punkte nurodytą
principą.
Šiuo atžvilgiu, kaip nurodė generalinis advokatas išvados 141 ir 142 punktuose, atrodo, kad ir iš teismų praktikos ir iš to,
jog Austrijos Respublika, be kita ko, Čekijos Respublikos atžvilgiu nutraukė, tačiau tik ateičiai, kai kurias sutartis, sudarytas
su Čekoslovakijos Socialistine Respublika, aišku, kad šios valstybės narės veiksmuose, taip pat ir veiksmuose, atliktuose
per laikotarpį nuo Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos padalijimo iki Austrijos įstojimo į Europos Sąjungą, yra
požymių, rodančių, kad buvo nukrypta nuo
tabula rasa
principo.
Atrodo, kad Austrijos veiksmai valstybių, atsiradusių padalijus Čekijos ir Slovakijos Federacinę Respubliką, atžvilgiu iš
tiesų remiasi pragmatiniu požiūriu, pagal kurį dvišalės sutartys taikomos toliau, nebent jas viena ar kita šalis nutraukia.
Tokių veiksmų padariniai labai artimi padariniams veiksmų, kuriais įgyvendinimas sutarčių tęstinumo principas.
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar kuriuo nors momentu nuo Čekijos
ir Slovakijos Federacinės Respublikos padalijimo, įvykusio 1993 m. sausio 1 d., iki Federalinio Kanclerio pranešimo, padaryto
1997 m., Austrijos Respublika išreiškė ketinimą persvarstyti nagrinėjamas dvišales sutartis ar jas nutraukti.
Ši aplinkybė, jei ji būtų patikrinta, būtų ypač reikšminga, nes, kaip pažymėta šio sprendimo 156 straipsnyje, Čekijos Respublika
padalijant valstybę, kurios teises ji perėmė, aiškiai išdėstė poziciją, jog su šia valstybe sudarytos sutartys lieka galioti.
Taigi Čekijos Respublika aiškiai pasiliko teisę Austrijos Respublikos atžvilgiu remtis teisėmis, kurias ji turi pagal nagrinėjamas
dvišales sutartis kaip valstybė teisių perėmėja.
Šios aplinkybės svarbą patvirtina ir EB 307 straipsnio pirma pastraipa, kurios tikslas leisti valstybei narei paisyti teisių,
kurias vykdyti gali reikalauti trečiosios valstybės, remdamosi iki tos valstybės įstojimo į Europos Sąjungą sudaryta sutartimi
tokiais atvejais, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje (žr. šio sprendimo 145 punktą).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje Austrijos Respublika ir Čekijos
Respublika iš tiesų norėjo nagrinėjamoms dvišalėms sutartims taikyti sutarčių tęstinumo principą.
Dėl Austrijos Respublikos taip pat reikia pažymėti, kad
a priori
neatmestina, jog į valios šiuo klausimu pareiškimą, nors ir padarytą pavėluotai, t. y. tik 1997 m., vis dėlto gali būti atsižvelgta
siekiant galutinai nustatyti šios valstybės narės ketinimą pripažinti Čekijos Respubliką kaip nagrinėjamų dvišalių sutarčių
šalį, ir laikyti, kad nagrinėjamu atveju sutarčių taikymas patenka į EB 307 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį.
Kitaip būtų, jei Austrijos Respublika bet kuriuo metu iki Federalinio Kanclerio pranešimo būtų aiškiai išreiškusi priešingą
valią.
Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atlikdamas patikrinimą ir ypač atsižvelgęs į kriterijus, nurodytus
šiame sprendime, prieitų prie išvados, kad Austrijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą dieną ši valstybė narė buvo saistoma
nagrinėjamų dvišalių sutarčių Čekijos Respublikos atžvilgiu, tai reikštų, kad šios sutartys gali būti laikomos aktais, sudarytais
iki šio įstojimo EB 307 straipsnio pirmos pastraipos prasme.
Reikia pridurti, kad pagal šios nuostatos antrą pastraipą valstybės narės privalo imtis visų tinkamų priemonių, kad pašalintų
esamą iki valstybės narės įstojimo sudarytos sutarties nesuderinamumą su Bendrijos teise.
Tai reiškia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar galimo EB sutarties ir dvišalės
sutarties nesuderinamumo galima išvengti ją išaiškinus kiek įmanoma ir laikantis tarptautinės teisės taip, kad ji atitiktų
Bendrijos teisę.
Jei paaiškėja, kad iki valstybės narės įstojimo į Europos Sąjungą sudarytos dvišalės sutarties Bendrijos teisę atitinkantis
aiškinimas neįmanomas, valstybė narė EB 307 straipsnio pagrindu turi teisę imtis tinkamų priemonių, tačiau ji vis tiek privalo
pašalinti bet kokius neatitikimus tarp sutarties, pasirašytos prieš stojimą, ir EB sutarties. Jei šiai valstybei narei kyla
sunkumų, kurie neleidžia padaryti tokio susitarimo pakeitimų, jai gali tekti nutraukti tokį susitarimą (žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
58 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad dvišalės sutarties 16 straipsnyje numatyta, kad abi sutarties šalys gali nutraukti sutartį
mažiausiai prieš vienus metus diplomatiniais kanalais pateikdamos rašytinį pranešimą.
Tačiau, kol bus įgyvendintos priemonės, leidžiančios pašalinti galimą iki įstojimo į Europos Sąjungą atitinkamos valstybės
narės sudarytos sutarties nesuderinamumą su EB sutartimi, kaip numatyta EB 307 straipsnio antroje pastraipoje, pagal šio straipsnio
pirmą pastraipą šiai valstybei leidžiama toliau taikyti tokią sutartį, jeigu joje nustatytos pareigos, kurių ši privalo toliau
laikytis pagal tarptautinę teisę.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, EB 307 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ja leidžiama valstybės
narės teismui su sąlyga, kad jis išnagrinės situaciją atsižvelgdamas, be kita ko, į šiame sprendime nurodytus kriterijus,
taikyti šios valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytų dvišalių sutarčių, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje,
nuostatas, kuriomis numatoma apsauga šios trečiosios valstybės nuorodai, net jeigu paaiškėja, kad šios nuostatos prieštarauja
EB sutarties taisyklėms, remiantis tuo, jog tai yra pareiga, kylanti iš sutarčių, sudarytų iki tos valstybės narės įstojimo
į Europos Sąjungą. Kol bus įgyvendintos priemonės, leidžiančios pašalinti galimą iki tokio įstojimo sudarytos sutarties nesuderinamumą
su EB sutartimi, kaip numatyta EB 307 straipsnio antroje pastraipoje, pagal šio straipsnio pirmą pastraipą šiai valstybei
leidžiama toliau taikyti tokią sutartį, jeigu joje nustatytos pareigos, kurių ši privalo toliau laikytis pagal tarptautinę
teisę.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Austrijos, Vokietijos bei Prancūzijos vyriausybių ir Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos
nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje,
išlaidų klausimą turi spręsti nacionalinis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 2001 m. vasario 26 d. nutartimi pateikė
Handelsgericht Wien
, nusprendžia:
1.
EB 28 straipsnis ir 1992 m. liepos 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų
geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos, iš dalies pakeistas 1997 m. kovo 17 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 535/97,
nedraudžia taikyti valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatos, kuria šios trečiosios valstybės
paprastai ir netiesioginei geografinės kilmės nuorodai importo valstybėje narėje suteikiama apsauga, kuria remiantis galima
neleisti importuoti kitoje valstybėje narėje teisėtai pardavinėjamos prekės, nesvarbu, ar yra galimybė suklaidinti.
2.
EB 28 straipsnis draudžia taikyti valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytos dvišalės sutarties nuostatą, suteikiančią
nuorodai, kuri šioje valstybėje nėra nei tiesiogiai, nei netiesiogiai susijusi su ja žymimos prekės geografine kilme, apsaugą
importo valstybėje narėje, kuria remiantis galima neleisti importuoti kitoje valstybėje narėje teisėtai pardavinėjamos prekės,
nesvarbu, ar yra galimybė suklaidinti.
3.
EB 307 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ji leidžia valstybės narės teismui su sąlyga, kad jis išnagrinės
situaciją atsižvelgdamas, be kita ko, į šiame sprendime nurodytus kriterijus, taikyti šios valstybės narės ir trečiosios valstybės
sudarytų dvišalių sutarčių, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, nuostatas, kuriomis numatoma apsauga šios trečiosios
valstybės nuorodai, net jeigu paaiškėja, kad šios nuostatos prieštarauja EB sutarties taisyklėms, remiantis tuo, jog tai yra
pareiga, kylanti iš sutarčių, sudarytų iki tos valstybė narės įstojimo į Europos Sąjungą. Kol bus įgyvendintos priemonės,
leidžiančios pašalinti galimą iki tokio įstojimo sudarytos sutarties nesuderinamumą su EB sutartimi, kaip numatyta EB 307 straipsnio
antroje pastraipoje, pagal šio straipsnio pirmą pastraipą šiai valstybei leidžiama toliau taikyti tokią sutartį, jeigu joje
nustatytos pareigos, kurių ši privalo toliau laikytis pagal tarptautinę teisę.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Edward
La Pergola
Puissochet
Schintgen
Colneric

von Bahr
Paskelbta 2003 m. lapkričio 18 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

V. Skouris
*
Proceso kalba: vokiečių.