CELEX: 62008CJ0542
Laisvas asmenų judėjimas
Darbuotojai
Vienodas požiūris
Nacionalinės teisės aktuose nustatytas specialus priedas už darbo stažą universiteto dėstytojams, kurį Teisingumo Teismas buvo pripažinęs neatitinkančiu Bendrijos teisės
Senaties terminas
Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai

Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 39 straipsnio, 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB)
Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, 1968 10 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk.,
1 t., p. 15) 7 straipsnio 1 dalies ir veiksmingumo principo išaiškinimu.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant ginčą tarp M. Barth ir
Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung
(Federalinė mokslo ir mokslo tyrimų ministerija), susijusį su sprendimu, kuriuo nuspręsta, kad M. Barth prašymo skirti specialų
priedą už darbo stažą dalies atžvilgiu buvo suėjęs senaties terminas.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos, kaip ir piliečiui
tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o bedarbystės
[nedarbo] atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.“

Nacionalinės teisės aktai
BGBl. I, 109/1997 paskelbtos redakcijos
Gehaltsgesetz 1956
(1956 m. Darbo užmokesčio įstatymas, toliau –
GehG
) 50 a straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Universiteto dėstytojas <...>, bent penkiolika metų išdirbęs Austrijos universitetuose <...>, kuriam ne mažiau kaip ketverius
metus buvo mokamas 50 straipsnio 4 dalyje numatytas priedas už darbo stažą, nuo tos dienos, kai yra įvykdomos šios dvi sąlygos,
turi teisę gauti 50 straipsnio 4 dalyje numatyto dydžio specialų priedą už darbo stažą, į kurį atsižvelgiama skaičiuojant
jo senatvės pensiją.“
Įstatymu, kuris buvo paskelbtas BGBl. I, 130/2003, į
GehG
50 a straipsnį buvo įtraukta 4 dalis, kurioje nustatyta:
„Apskaičiuojant 1 dalyje nustatytą penkiolikos metų darbo stažą, reikia atsižvelgti į laikotarpius:
1)      išdirbtus po 1968 m. lapkričio 7 d. panašiose pareigose valstybės, kuri arba kurios teisių perėmėja nuo šios datos šiuo metu
yra Europos ekonominės erdvės valstybė narė, universitete; arba
<…>“
Ieškovo pagrindinėje byloje paskyrimo metu galiojusios redakcijos
GehG
(BGBl. 318/1973) 13 c straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Teisei į išmokas sueina senatis, jeigu ja nepasinaudojama per trejus metus nuo teisės į išmoką arba išlaidų, pateisinančių
nagrinėjamą reikalavimą, atsiradimo.“

GehG
169 a straipsnio 1 dalyje, kuri buvo įtraukta BGBl. I, 130/2003 paskelbtu įstatymu, nustatyta:
„1.      Jei dirbantis, išėjęs ar išleistas į pensiją universiteto dėstytojas yra išdirbęs laikotarpius, numatytus
GehG
– federalinio įstatymo redakcija, paskelbta BGBl. I, Nr. 130/2003, 169 a straipsnio 4 dalyje, į kuriuos turi būti atsižvelgta
pagal nurodytą federalinį įstatymą, jo prašymu reikia pakoreguoti 50 a straipsnyje nustatytą specialų priedą už darbo stažą.
Įvykdžius šias sąlygas, tokį prašymą leidžiama pateikti ir buvusiems universiteto dėstytojams <…>.
2.      Specialaus priedo už darbo stažą korekcija pagal 1 dalį turi atgalinį poveikį, tačiau tik iki 1994 m. sausio 1 dienos.
3.      Prašymai pagal 1 dalį galioja, jeigu jie buvo pateikti iki 2004 m. birželio 30 dienos.
4.      Kalbant apie teises į atlyginimą ir pensiją, kurios pagal 1 dalį atsiranda prieš 2004 m. liepos 1 d. einančių laikotarpių
atžvilgiu, apskaičiuojant šio federalinio įstatymo 13 b straipsnyje ir 1965 m. Pensijų įstatymo 40 straipsnyje nustatytą trejų
metų senaties terminą neatsižvelgiama į laikotarpį nuo 2003 m. rugsėjo 30 d. iki 2004 m. birželio 30 dienos.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ieškovas pagrindinėje byloje, Vokietijos Federacinės Respublikos pilietis,
nuo 1975 m. sausio 1 d. iki 1987 m. vasario 28 d. buvo įdarbintas universiteto profesoriumi Frankfurto Johann Wolfgang Goethe
universitete (Vokietija). Nuo 1987 m. kovo 1 d. jis buvo paskirtas į etatinio profesoriaus pareigas Vienos universitete. Remiantis
šia nominacija ieškovui pagrindinėje byloje buvo suteikta ir Austrijos pilietybė.
Kadangi skiriant specialų priedą už darbo stažą pagal
GehG
50 a straipsnio 1 dalį nebuvo atsižvelgta į ieškovo pagrindinėje byloje Frankfurto Johann Wolfgang Goethe universitete įgytą
darbo stažą, jam šis priedas nebuvo mokamas.
Po to, kai atsižvelgęs į 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą
Köbler
(C‑224/01, Rink. p. I-10239) Austrijos teisės aktų leidėjas įstatymu, paskelbtu BGBl. I, 130/2003, pakeitė
GehG
, ieškovas pagrindinėje byloje 2004 m. kovo 2 d. laišku Vienos universiteto administracijai paprašė pakoreguoti jo specialų
priedą už darbo stažą, įskaičiuojant Frankfurto universitete išdirbtus laikotarpius. Pagal šį administracinį skundą priimto
spendimo 1 straipsnyje nurodyta, kad ieškovas pagrindinėje byloje galėjo nuo 1994 m. sausio 1 d. reikalauti specialaus priedo
už darbo stažą, nes minėtas laikotarpis buvo įskaitytas. Tačiau šio sprendimo 2 straipsnyje nustatyta, kad korekcija pagal
sprendimo I punktą, apskaičiuojant darbo užmokestį, teisiškai įsigalioja nuo 2000 m. spalio 1 dienos.
Ieškinyje, kurį ieškovas pagrindinėje byloje pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, jis aiškiai
ginčija tik minėto sprendimo 2 straipsnį ir neginčija datos, nuo kurios pagal to sprendimo 1 straipsnį jis gali siekti, kad
būtų padaryta specialaus priedo už darbo stažą korekcija. Jis iš esmės teigia, kad toks to paties sprendimo 2 straipsnyje
numatytas senaties taisyklės taikymas neatitinka Bendrijos teisės, konkrečiai kalbant, EB 39 straipsnio.

Verwaltungsgerichtshof
, manydamas, kad siekiant priimti sprendimą byloje būtinas Bendrijos teisės išaiškinimas, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą
ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar trejų metų senaties taisyklės, nustatytos prašymui išmokėti specialų priedą, kuris tokiais atvejais, kaip antai nagrinėjamas
pagrindinėje byloje, pagal Bendrijos teisei prieštaraujančius nacionalinės teisės aktus prieš priimant [minėtą Sprendimą
Köbler
] buvo atmestas, taikymas reiškia darbuotojų migrantų netiesioginę diskriminaciją EB 39 straipsnio ir Reglamento <...> Nr. 1612/68
7 straipsnio 1 dalies prasme arba šiomis nuostatomis užtikrinamo laisvo darbuotojų judėjimo apribojimą?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pagal EB 39 straipsnį ir Reglamento <...> Nr. 1612/68 7 straipsnio 1 dalį
tokiu atveju, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, draudžiama taikyti tokią trejų metų senaties taisyklę darbuotojo
migranto prašymui išmokėti specialų priedą už darbo stažą, kuris pagal Bendrijos teisei prieštaraujančius nacionalinės teisės
aktus buvo atmestas prieš priimant [minėtą Sprendimą
Köbler
]?
3.      Ar tokiais atvejais, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, veiksmingumo principas draudžia taikyti trejų metų senaties
taisyklę prašymams pripažinti teisę į priedą už darbo stažą, kuri, remiantis aiškiai suformuluotais nacionalinės teisės aktais,
pažeidžiant Bendrijos teisę anksčiau buvo atmesta?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
esmės klausia, ar Europos Sąjungos teisė draudžia tokias teisės normas, kokios nagrinėjamos šioje pagrindinėje byloje, kuriomis
įtvirtinamas trejų metų senaties terminas prašymui išmokėti specialų priedą už darbo stažą, kuris pagal Bendrijos teisei prieštaraujančius
nacionalinės teisės aktus nebuvo išmokėtas judėjimo laisve besinaudojančiam darbuotojui prieš priimant [minėtą Sprendimą
Köbler
].
Pažymėtina, kad minėtame Sprendime
Köbler
, Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad EB 39 straipsnis ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami
kaip draudžiantys mokėti specialų priedą už darbo stažą, kuris pagal tokią nuostatą, kaip antai
GehG
redakcijos, galiojusios prieš iš dalies keičiantį įstatymą, paskelbtą BGBl. I
,
130/2003, 50a straipsnis, mokamas tik asmenims, bent penkiolika metų išdirbusiems Austrijos universitetuose ar aukštojo mokslo
įstaigose universiteto dėstytojais.
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Austrijos Respublika laikėsi šio sprendimo, įstatymu, paskelbtu
BGBl. I, Nr. 130/2003, įtraukdama į
GehG
50 a straipsnį šio sprendimo 5 punkte minėtą 4 dalį. Atsižvelgiant į šį įstatyminį pakeitimą, pagal
GehG
13c straipsnio 1 dalį prašymui skirti specialų priedą už darbo stažą taikomas trejų metų senaties terminas, kuris prireikus
gali būti pratęstas iki devynių mėnesių pagal
GehG
169 a straipsnio 4 dalį.
Šiuo klausimu pažymėtina, pirma, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis toks senaties terminas yra procesinė taisyklė, skirta
užtikrinti tokių teisės subjektų, koks yra ieškovas pagrindinėje byloje, teisių, kylančių iš Sąjungos teisės, apsaugą. Antra,
Sąjungos teisė nereglamentuoja klausimo, ar valstybės narės gali tokiomis aplinkybėmis nustatyti senaties terminą.
Darytina išvada, kad kiekviena valstybė narė savo nacionalinėje teisinėje sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir
nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės asmenims kylančių teisių apsaugą, nagrinėjimo procesines taisykles
su sąlyga, kad, pirma, tokios taisyklės nėra mažiau palankios nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams
(ekvivalentiškumo principas), ir, antra, kad dėl jų naudojimasis Sąjungos teisės sistemoje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai
neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. 1998 m. lapkričio 17 d. Sprendimo
Aprile
, C‑228/96, Rink. p.  I‑7141, 18 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Būtent šių dviejų principų aspektu reikia išnagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
Kalbant apie lygiavertiškumo principą, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagal šį principą reikalaujama,
kad visos ieškiniui taikytinos normos būtų vienodai taikomos tiek Sąjungos, tiek panašiems nacionalinės teisės pažeidimu grindžiamiems
ieškiniams (2010 m. sausio 26 d. Sprendimo
Transportes Urbanos y Servicios Generales
, C‑118/08, Rink. p. I‑0000, 33 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Siekiant patikrinti, ar lygiavertiškumo principo buvo laikomasi pagrindinėje byloje, reikia išnagrinėti, ar, be tokios senaties
taisyklės, kokia nustatyta pagrindinėje byloje, kuri taikoma ieškiniams, skirtiems pagal nacionalinę teisę užtikrinti tokių
teisės subjektų teisių, kylančių iš Sąjungos teisės, apsaugą, egzistuoja senaties taisyklė, kuri taikoma nacionaline teise
grindžiamiems ieškiniams, ir abi šios senaties taisyklės, atsižvelgiant į jų tikslą ir esminius elementus, gali būti laikomos
panašiomis (šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Preston ir kt.
, C‑78/98, Rink. p. I‑3201, 49 punktą ir minėto Sprendimo
Transportes Urbanos y Servicios Generales
35 punktą).
Tačiau visų pirma reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, tokia senaties taisyklė,
kokia nustatyta
GehG
13 b straipsnyje, taikoma tiek ieškiniams, skirtiems užtikrinti tokių teisės subjektų teisių, kylančių iš Sąjungos teisės,
apsaugą, tiek ieškiniams pagal vidaus teisę. Vadinasi, senaties taisyklės, kurios taikomos abiem ieškinių kategorijoms, yra
tapačios.
Bet kuriuo atveju visos Teisingumo Teismui pastabas pateikusios vyriausybės mano, kad išimtis, kuri išplaukia iš tokios nuostatos,
kokia yra
GehG
169 a straipsnio 4 dalis, leidžianti pratęsti senaties terminą devynių mėnesių laikotarpiu, yra palanki tik pareiškiant ieškinį
pagal nacionalinę teisę, skirtą užtikrinti teisės subjektų teisių, kylančių iš Sąjungos teisės, apsaugą.
Ieškovas pagrindinėje byloje ir Komisija iš esmės teigia, kad pagal
GehG
169 a straipsnio 4 dalį universiteto dėstytojai, kurie darbo stažą bent iš dalies buvo įgiję ne vien Austrijos Respublikos,
bet ir kitų valstybių narių universitetuose, priešingai nei dėstytojai, kurie per visą savo karjerą dirbo minėtoje valstybėje
narėje, privalo pateikti prašymą skirti specialų priedą už darbo stažą. Tokia situacija reiškia, kad tokios senaties taisyklės,
kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, taikymo sritis, pareiškiant ieškinius, skirtus nacionalinėje teisėje užtikrinti teisės
subjektų teisių, kylančių iš Sąjungos teisės, apsaugą, yra platesnė nei pareiškiant ieškinius pagal nacionalinę teisę.
Iš tiesų ieškovas pagrindinėje byloje ir Komisija teigia, kad minėta senaties taisyklė tik retais ir ypatingais atvejais sukelia
poveikį dėstytojams, kurie per visą savo karjerą dirbo Austrijoje, kai, pavyzdžiui, suinteresuotiesiems asmenims dėl klaidos
darbo užmokesčio dalis nebuvo išmokėta, o jie per nustatytą terminą nepateikė prašymo išnagrinėti jų atvejį. Tačiau, kiek
tai susiję su dėstytojais, kurie bent iš dalies darbo stažą buvo įgiję ne vien Austrijos Respublikos, bet ir kitų valstybių
narių universitetuose, senaties taisyklė taikoma automatiškai.
Vis dėlto ši aplinkybė neleidžia daryti išvados, kad iš tiesų egzistavo dvi senaties taisyklės, kurios negali būti laikomos
panašiomis.
Iš tiesų, kaip iš esmės pažymi Austrijos, Italijos ir Lenkijos vyriausybės, reikalavimas pateikti prašymą taikomas ir dėstytojams,
kurie bent iš dalies buvo įgiję darbo stažą ne vien Austrijos Respublikos, bet ir kitų valstybių narių universitetuose, ir
dėstytojams, kurie per visą savo karjerą dirbo Austrijoje, tačiau kurių atveju specialus priedas už darbo stažą buvo apskaičiuotas
netinkamai. Darytina išvada, kad reikalavimas pateikti prašymą iš tikrųjų taikytinas visiems dėstytojams, kuriems buvo neteisingai
pritaikytos teisės taisyklės, reglamentuojančios minėto priedo mokėjimą, ir kurie prašo, kad padaryta klaida būtų ištaisyta,
nesvarbu, ar ta klaida susijusi su nacionalinės teisės, ar Europos Sąjungos teisės normomis, kurias kompetentingos nacionalinės
institucijos turėjo tiesiogiai taikyti.
Šiomis aplinkybėmis tokia senaties taisyklė, kokią pareiškėjas ginčija pagrindinėje byloje, negali būti laikoma prieštaraujančia
lygiavertiškumo principui.
Dėl veiksmingumo principo Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog tai, kad teisinio saugumo, kuris apsaugo tiek suinteresuotą
mokesčių mokėtoją, tiek administratorių, sumetimais nustatomi protingi senaties terminai ieškiniui pareikšti, atitinka Bendrijos
teisę. Iš tiesų dėl tokių senaties terminų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas
arba pernelyg sudėtingas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Aprile
19 punktą ir 2009 m. kovo 24 d. Sprendimo
Danske Slagterier
, C‑445/06, Rink. p. I‑0000, 32 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Kadangi Teisingumo Teismui nebuvo nurodytos ypatingos aplinkybės, tokia taisyklė, kokią ieškovas ginčija pagrindinėje byloje,
nustatanti trejų metų senaties terminą, kuris gali būti pratęstas iki devynių mėnesių, negali būti laikoma prieštaraujančia
veiksmingumo principui.
Šio aiškinimo nepaneigia aplinkybė, kad minėto Sprendimo
Köbler
poveikis kilo nuo aiškinamos taisyklės įsigaliojimo, nes Teisingumo Teismas jo veikimo laiko neapribojo. Iš tiesų proceso
taisyklės taikymas, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas senaties terminas, negali būti painiojamas su Teisingumo Teismo
sprendimo, kuriuo išaiškinama Sąjungos teisės nuostata, veikimo apribojimu (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
Edis
, C-231/96, Rink. p. I-4951, 17 ir 18 punktai).
Tačiau ieškovas pagrindinėje byloje ir Komisija pažymi, kad Austrijos teisės aktų leidėjas, priimdamas aiškią įstatyminę nuostatą,
uždraudė atsižvelgti į darbo stažo laikotarpius, per kuriuos jis dirbo kitų valstybių narių nei Austrijos universitetuose.
Jų manymu, universiteto dėstytojai, kurie pateisina tokiuose universitetuose įgytus darbo stažo laikotarpius, turi tokiomis
aplinkybėms tikėtis, kad nebus patenkinti jų prašymai įskaityti šiuos stažo laikotarpius skiriant specialų priedą už darbo
stažą. Austrijos teisės aktų leidėjas iš esmės siekė atgrasyti universitetų dėstytojus, kurie iš principo turi teisę į šį
specialų priedą, per nustatytą terminą pateikti prašymą, kuris reikalingas įgyvendinant šią teisę.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad Sąjungos teisė nedraudžia valstybei narei nustatyti naikinamąjį terminą, po kurio negalima
pateikti tokio prašymo išmokėti specialų priedą už darbo stažą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris, pažeidžiant
Sąjungos teisės nuostatas, nebuvo išmokėtas, net jei ši valstybė narė nepakeitė nacionalinių taisyklių, kad jos atitiktų minėtas
nuostatas. Kitaip būtų tik tuomet, jei nacionalinių institucijų veiksmais ir pritaikius naikinamąjį terminą, po kurio negalima
pateikti prašymo išmokėti specialų priedą už darbo stažą, iš asmens visiškai būtų atimta galimybė apginti savo teises nacionaliniuose
teismuose (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Aprile
43 ir 45 punktus).
Tačiau taip nėra šioje pagrindinėje byloje.
Konkrečiai kalbant, taikant tokį senaties terminą toks asmuo, koks yra ieškovas pagrindinėje byloje, visiškai nepraranda teisės
gauti priedą, priešingai nei to reikalaujama pagal Sąjungos teisės nuostatas (pagal analogiją žr. 1988 m. vasario 2 d. Sprendimo
Barra
, 309/85, Rink. p. 355, 19 punktą ir 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo
Dilexport
, C‑343/96, Rink. p. I‑579, 37 punktą).
Bet kuriuo atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nėra aišku, kad ieškovui pagrindinėje byloje toks senaties
terminas buvo pritaikytas dėl to, jog kompetetingos nacionalinės institucijos jam sąmoningai pateikė klaidingą informaciją
(pagal analogiją žr. 1998 m. gruodžio 1 d. Sprendimo
Levez
, C‑326/96, Rink. p. I‑7835, 34 punktą). Kaip teisingai pažymi Prancūzijos vyriausybė, tai, kad anksčiau galiojo aiškūs teisės
aktai, kurie prieštaravo Bendrijos teisei, negali būti prilyginama klaidingos informacijos teikimui, nes tuomet pagrindinės
bylos aplinkybėmis, priešingai nei matyti iš šio sprendimo 33 punkto, gali būti neįmanoma taikyti senaties taisyklę.
Galiausiai, kadangi prejudiciniai klausimai taip pat susiję su EB 39 straipsnio ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 1 dalies
išaiškinimu, pažymėtina, kad dėl tų pačių priežasčių, kurios nustatytos šio sprendimo 21–26 punktuose, senaties termino taikymas
tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, negali būti laikomos darbuotojo netiesiogine diskriminacija
šių nuostatų prasme.
Iš tiesų tokių universiteto dėstytojų, kaip ieškovas pagrindinėje byloje, padėtis turi būti laikoma prilyginama universiteto
dėstytojų, kurie per visą savo karjerą dirbo Austrijoje ir kuriems specialus priedas už darbo stažą nebuvo tinkamai apskaičiuotas
pagal nacionalinės teisės nuostatas, padėčiai. Aišku, kad iš esmės požiūris į šiuos dviejų kategorijų universiteto dėstytojus
yra identiškas.
Be to, neatrodo, kad senaties termino taikymas tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, savaime apriboja
laisvą darbuotojų judėjimą EB 39 straipsnio prasme. Kai taikoma senaties taisyklė, tai daro poveikį galimybei gauti specialų
priedą už darbo stažą už buvusį laikotarpį. Darytina išvada, kad jis negali sukliudyti arba atgrasyti tokį darbuotoją, koks
yra ieškovas pagrindinėje byloje, įgyvendinti savo teises, susijusias su darbuotojų judėjimo laisve, nes teisė gauti minėtą
priedą už buvusį laikotarpį nepriklauso nuo darbuotojo sprendimo įgyvendinti savo teises ar ne (šiuo klausimu žr. 2000 m.
sausio 27 d. Sprendimo
Graf
, C‑190/98, Rink. p I‑493, 24 punktą).
Be to, nėra jokio požymio, rodančio, kad senaties termino taikymas tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje,
galėtų sukliudyti arba atgrasyti konkrečiu praeities momentu tokį darbuotoją, koks yra ieškovas pagrindinėje byloje, įgyvendinti
savo teises, susijusias su darbuotojų judėjimo laisve. Kaip tai matyti iš minėto Sprendimo
Köbler
, būtent atsisakymas suinteresuotajam asmeniui suteikti specialų priedą už darbo stažą tuo atveju, kai jis įgyvendina tas
pačias teises, yra darbuotojų judėjimo laisvės apribojimas EB 39 straipsnio prasme.
Todėl į pateiktus prejudicinius klausimus reikia atsakyti, kad Sąjungos teisė nedraudžia tokios teisės normos, kokia nagrinėjama
pagrindinėje byloje, kuria įtvirtinamas trejų metų senaties terminas prašymams mokėti specialų priedą už darbo stažą, kurį
taikant su Bendrijos teise nesuderinamus nacionalinės teisės aktus buvo atsisakyta išmokėti judėjimo laisve pasinaudojusiam
darbuotojui prieš priimant minėtą Sprendimą
Köbler
.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
Sąjungos teisė nedraudžia tokios teisės normos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kuria įtvirtinamas trejų metų senaties
terminas prašymams mokėti specialų priedą už darbo stažą, kurį taikant su Bendrijos teise nesuderinamus nacionalinės teisės
aktus buvo atsisakyta išmokėti judėjimo laisve pasinaudojusiam darbuotojui prieš priimant 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą
Köbler
(C‑224/01).
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.