CELEX: 62004CJ0142
Direktiva 92/51/EGS
Delavci
Priznavanje diplom
Ergoterapevt

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na pogoje, v katerih se imetnik diplome, za katero velja direktiva, lahko
v primeru neprenosa direktive po izteku roka za njen prenos sklicuje na določene določbe Direktive Sveta 92/51/EGS z dne 18.
junija 1992 o drugem splošnem sistemu priznavanja strokovne izobrazbe in usposabljanja, ki dopolnjuje Direktivo 89/48/EGS
(UL L 209, str. 25). Podredno se predlog nanaša na razlago členov 48 in 52 Pogodbe ES (po spremembi postala člena 39 ES in
43 ES).
Navedeni predlog, ki je zelo podoben tistemu iz sodbe Peros (C‑141/04, ZOdl., str. I-7163), razglašeni na isti dan kot ta
sodba, je bil predložen v okviru spora med M. Aslanidou in Ypourgos Ygeias & Pronoias (ministrom za zdravje in skrbstvo) v
zvezi z zavrnitvijo prošnje M. Aslanidou za izdajo dovoljenja za opravljanje poklica ergoterapevtke v Grčiji. Tožeča stranka
je svojo prošnjo utemeljevala s tem, da ima dovoljenje za opravljanje tega poklica v Nemčiji.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Direktiva 92/51 vzpostavlja dodatni splošni sistem priznavanja strokovne izobrazbe in usposabljanja, ki obsega stopnje izobraževanja
in usposabljanja, ki niso bile zajete v prvotnem splošnem sistemu, vzpostavljenem na podlagi Direktive Sveta 89/48/EGS z dne
21. decembra 1988 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem,
ki traja najmanj tri leta (UL 1989, L 19, str. 16), ki velja le za visokošolsko izobraževanje.
V skladu s peto uvodno izjavo Direktive 92/51 mora ta dodatni sistem temeljiti na istih načelih in smiselno vsebovati enake
predpise kakor prvotni sistem.
Na podlagi člena 1 Direktive 92/51 dokazilo, iz katerega je razvidno, da je kandidat uspešno končal enega izmed izobraževalnih
programov in programov usposabljanja, navedenih v Prilogi C k tej direktivi, pomeni diplomo za namene te direktive, če:
–        jih je izdal pristojni organ v državi članici,
–        ima imetnik poklicne kvalifikacije, zahtevane za dostop do reguliranega poklica v tej državi članici in
–        je bilo izobraževanje in usposabljanje, potrjeno s tem dokazilom, predvsem pridobljeno v Skupnosti.
Eden izmed programov, navedenih v Prilogi C k Direktivi 92/51 v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v zadevi v glavni
stvari, in sicer preden je bila spremenjena z Odločbo Komisije 2004/108/ES z dne 28. januarja 2004 (UL L 32, str. 15), je
program za ergoterapevta [„Beschäftigungs- und Arbeitstherapeut(in)“], naveden v tretji alinei v zvezi z Nemčijo, v točki
1 z naslovom „Paramedicinski tečaji usposabljanja in tečaji usposabljanja za nego otrok“.
Člen 3, prvi odstavek, (a), Direktive 92/51 določa:
„Brez poseganja v uporabo Direktive 89/48/EGS, če je v državi gostiteljici za opravljanje reguliranega poklica zahtevana diploma,
kakor to določata ta direktiva […], pristojni organi iz naslova kvalifikacij državljanu druge države članice ne morejo preprečiti
dostopa ali opravljanja tega poklica pod enakimi pogoji, kakor jih imajo njeni državljani:
a)      če ima prosilec diplomo, kakor to določata ta direktiva […], ki jo druga država članica predpisuje za dostop do tega poklica
in njegovo opravljanje na njenem ozemlju, in je bila ta diploma pridobljena v drugi državi članici […]“
Ne glede na člen 3 te direktive njen člen 4 državi članici gostiteljici dovoljuje, da od prosilca zahteva, pod določenimi
pogoji, ki so v njej opredeljeni, da dokaže, da ima določene poklicne izkušnje, da opravi prilagoditveno obdobje v največ
3 letih ali da opravi preizkus usposobljenosti (v nadaljevanju: izravnalni ukrepi). Ta isti člen določa pravila in pogoje
v zvezi z izravnalnimi ukrepi, ki jih je mogoče zahtevati.
Člen 10 Direktive 92/51 našteva dokazila v zvezi s častno in moralno neoporečnostjo ter dokazilo, da oseba ni v stečaju, kot
tudi potrdilo o telesnem ali psihičnem zdravju, ki jih pristojni organ v državi članici gostiteljici lahko zahteva kot dokaz,
in vsebuje nekatere določbe glede vrste zapriseg ali svečanih izjav, ki jih je mogoče zahtevati od državljanov drugih držav
članic.
Po določbah člena 13(1) Direktive 92/51 države članice imenujejo v roku, predvidenem v členu 17 le-te, tj. pred 18. junijem
1994, pristojne institucije, pooblaščene za sprejetje prošenj in sprejemanje odločitev, predvidenih v tej direktivi, ter o
tem obvestijo druge države članice in Komisijo Evropskih skupnosti.

Nacionalna ureditev
V Grčiji poklic ergoterapevta ureja dekret predsednika št. 83/1989 z naslovom „Poklicne pravice imetnikov diplom smeri: […]
c) Ergoterapija v ustanovah za tehnično izobraževanje (TEI)“ (FEK A’ 37).
V skladu s členom 3(4) tega dekreta je za opravljanje tega poklica potrebno dovoljenje, ki ga izda minister za zdravje, skrbstvo
in socialna zavarovanja (v nadaljevanju: minister za zdravje).
Odlok A4b/251 z dne 23. januarja 1990 (FEK B’ 94) ministra za zdravje in skrbstvo je zahteval, v času ko je M. Aslanidou vložila
svojo prošnjo, da se prošnji za izdajo dovoljenja za opravljanje poklica ergoterapevta priloži prepis diplome in da morajo
„imetniki tujih diplom […] priložiti odločbo o priznanju enakovrednosti diplome, ki jo izda ministrstvo za nacionalno šolstvo
in verske zadeve.
Z zakonom št. 1404/1983 z dne 22./24. novembra 1983 (FEK A’ 173), kot je veljal v trenutku, ko so nastala dejstva v zadevi
v glavni stvari, je bila pod okriljem ministrstva za nacionalno šolstvo in verske zadeve ustanovljena javna služba z imenom
„Inštitut za tehnično izobraževanje“ (v nadaljevanju: ITE), da bi ministrstvu svetoval glede pedagoških in znanstvenih vprašanj
v zvezi z visokim tehničnim izobraževanjem.
Na podlagi člena 14(II)(2) zakona št. 1404/1983, kot ga je nadomestil člen 71(5), zakona št. 1566/1985 z dne 30. septembra
1985 (FEK A’ 167), je imela ITE med drugim nalogo, da sprejema odločitve glede enakovrednosti tujih šol ali oddelkov visokega
neuniverzitetnega študija kot tudi študijskih dokazil, ki jih slednji podeljujejo, v primerjavi z grškimi ustanovami za tehnično
izobraževanje in dokazili, ki jih slednji podeljujejo.
Člen 2 predsedniškega dekreta št. 567/1984 z dne 3. avgusta/17. decembra 1984 (FEK A’ 204) o delovanju ITE je predvideval
ustanovitev znanstvenega sveta v okviru ITE in določal, da „se enakovrednost dokazila o študiju ali šolanju prizna z aktom
znanstvenega sveta, s katerim predsednik znanstvenega sveta, v obliki povzetka, seznani zadevno osebo. To obvestilo pomeni
dokaz o enakovrednosti študijskega dokazila“.
Po nastopu dejstev iz spora o glavni stvari je bil sprejet predsedniški dekret št. 231/1998 z dne 29. julija 1998 (FEK A’
178) o prenosu te direktive v grški pravni red.
Člen 14 tega dekreta daje izključno pristojnost svetu, pristojnemu za priznavanje enakovrednosti dokazil o izobraževanju ali
usposabljanju (Symvoulio Epangelmatikis Anagnorisis Titlon Ekpaidefsis kai Katartisis), državnemu organu ad hoc, katerega
naloga je, da imetniku diplome, za katero velja direktiva, prizna pravico do opravljanja ustreznega reguliranega poklica v
Grčiji. Ta organ je edini pristojen na tem področju, njegovo mnenje pa zavezuje ministrstvo, pristojno za izdajo dovoljenja
za opravljanje poklica.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
M. Aslanidou, grška državljanka, je po koncu triletnega študijskega programa uspešno opravila državni ergoterapevtski izpit
(„Zeugnis über die Staatliche Prüfung für Beschäftigungs- und Arbeitstherapeuten“) v šoli, pooblaščeni za izvajanje programa
ergoterapije v Stuttgartu (Nemčija), izpit, ki ji omogoča dostop do poklica ergoterapevtke v Nemčiji.
Ker je M. Aslanidou želela opravljati ta poklic v Grčiji, je 1. septembra 1997 na podlagi Direktive 89/48 vložila prošnjo
za izdajo dovoljenja pri direktoratu za zdravje na prefekturi v Solunu. Ta prošnja je bila poslana na ministrstvo za zdravje
zato, da bi se preverilo, ali so izpolnjeni pogoji, ki jih zahteva svet, pristojen za priznavanje poklicnih dokazil ergoterapevtov
(Symvoulio Anagnorisis Epaggelmatikon Titlon Ergotherapeuton, v nadaljevanju: SAETE).
Le-ta je prekinil odločanje in naslovil vprašanje na ITE, ali se šola, v kateri se je M. Aslanidou izobraževala v Nemčiji,
„uvršča med šole, ki ustrezajo visokemu šolstvu v Grčiji“. Po odgovoru ITE, na podlagi katerega diploma tožeče stranke ni
enakovredna dokazilom o študiju, ki jih podeljujejo grške ustanove za tehnično izobraževanje, je SAETE ocenil, da dokazila,
ki jih je predložila M. Aslanidou ne ustrezajo tistim, ki jih določa Direktiva 89/48 in da zaradi tega dejstva, tožeči stranki
ne more izdati dovoljenja za opravljanje poklica ergoterapevtke na podlagi Direktive 89/48. Posledično ji je predlagal, da
po prenosu Direktive 92/51 v grško pravo vloži novo prošnjo.
Z odločbo št. 1 z dne 12. maja 1998 je SAETE tudi uradno zavrnil prošnjo za izdajo dovoljenja M. Aslanidou, ker dokazilo o
študiju, ki ga je slednja navedla, ni diploma visokošolskega študija, saj se za vpis na zadevno nemško šolo zahteva predhodno
šolanje od osem do deset let in ne dvanajst let, tako da pogoji, določeni v Direktivi 89/48, niso izpolnjeni.
M. Aslanidou je vložila tožbo zoper to odločbo o zavrnitvi na Symvoulio tis Epikrateias 21. julija 1998.
Predložitevno sodišče navaja, da v sporu o glavni stvari ni sporno, da bi bil pristojni organ, tudi če bi M. Aslanidou zaprosila,
da se ji izda dovoljenje za opravljanje poklica ergoterapevtke na podlagi Direktive 89/48, dolžan po uradni dolžnosti preučiti
prošnjo in dejstva, ki jih je tožeča stranka navajala, glede na ustrezno pravno pravilo, tj. Direktivo 92/51.
V tem pogledu se Symvoulio tis Epikrateias sprašuje, ali je med iztekom roka za prenos Direktive 92/51 in prepoznim prenosom
v nacionalni pravni red posameznik, ki se sklicuje na diplomo, pridobljeno v drugi državi članici in za katero velja direktiva,
lahko na podlagi upoštevnih določb le-te organe države članice gostiteljice zaprosil za dovoljenje za dostop do ustreznega
reguliranega poklica v državi članici gostiteljici.
V sporu o glavni stvari večina v Symvoulio tis Epikrateias ocenjuje, da so materialne določbe členov 3, 4 in 10 Direktive
92/51 nepogojne in dovolj natančne glede pogojev, pod katerimi morajo organi države članice gostiteljice imetniku diplome,
pridobljene v drugi državi članici, dovoliti dostop do reguliranega poklica v državi članici gostiteljici in da se, posledično,
imetnik take diplome nanje lahko sklicuje po izteku roka za prenos te direktive.
V skladu s tem večinskim mnenjem dejstvo, da pristojna institucija na podlagi člena 13(1) Direktive 92/51 ni bila določena,
ne ovira sklicevanja na te določbe, saj je zakonodaja države članice, kot je veljala pred prenosom te direktive, določenemu
upravnemu organu zaupala skrb za ugotavljanje, ali so izpolnjeni pogoji za dostop do zadevnega poklica in glede na okoliščine
primera za izdajo dovoljenj za opravljanje tega poklica zadevnim osebam.
Vendar je po mnenju manjšine v Symvoulio tis Epikrateias zavrnitev prošnje za dovoljenje utemeljena, ker se po eni strani
posameznik v trenutku vložitve sporne prošnje ni mogel sklicevati na upoštevne določbe Direktive 92/51 in ker po drugi strani
pristojna institucija za obravnavanje prošenj na podlagi člena 13(1) te direktive še ni bila določena.
Symvoulio tis Epikrateias se poleg tega sprašuje, če se na določbe Direktive 92/51 pred ministrstvom za zdravje ni bilo mogoče
sklicevati, ali je slednje bilo vseeno dolžno na podlagi členov 48 in 52 Pogodbe raziskati, ali je dokazilo, ki ga je tožeča
stranka pridobila v Nemčiji, enakovredno grškim diplomam.
V navedenih okoliščinah je Symvoulio tis Epikrateias prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali so določbe člena 3, 4(1)(a) in (b), 4(2) ter člena 10(1) do (4) Direktive 92/51 […] nepogojne in dovolj natančne, tako
da se je v času od datuma izteka roka za prenos direktive do njenega prepoznega prenosa v notranji pravni red (države članice
gostiteljice) posameznik lahko – na podlagi diplome, ki jo je pridobil v drugi državi članici in za katero veljajo zgoraj
navedene določbe – skliceval na te določbe pred upravnim organom, pristojnim na podlagi nacionalne zakonodaje, zato da bi
od tega organa dobil dovoljenje za dostop do reguliranega poklica in za opravljanje tega poklica v državi članici gostiteljici?
2.      Če se v času od datuma izteka roka za prenos do datuma prepoznega prenosa v nacionalni pravni red posameznik ni mogel sklicevati
na določbe Direktive 92/51 […] pred upravnim organom države članice gostiteljice, ki ga nacionalna zakonodaja pooblašča za
izdajanje dovoljenje za opravljanje poklica imetnikom diplom nacionalnih ustanov za tehnično izobraževanje (TEI) ali imetnikom
tujih diplom, ki so priznane kot enakovredne v okviru splošnega postopka nostrifikacije, opisanega v obrazložitvi, ali je
lahko zgoraj navedeni upravni organ – glede na člene [48 in 52 Pogodbe ] [...] – v času zgoraj navedenega obdobja zahteval
od imetnika diplome, pridobljene v drugi državi članici, da je za dovoljenje za dostop do zadevnega poklica in opravljanje
tega poklica pridobil predhodno priznanje enakovrednosti te diplome po zgoraj navedenem splošnem postopku, ali bi ta organ
moral sam s primerjalnega vidika preučiti kvalifikacije, ki jih dokazuje zadevna diploma po eni strani, in znanje in kvalifikacije,
ki jih zahteva nacionalna zakonodaja po drugi strani, pred sprejetjem odločitve? “

Vprašanja za predhodno odločanje
Člen 3, prvi odstavek, (a), Direktive 92/51 določa, da pristojni organ države članice gostiteljice iz naslova pomanjkanja
kvalifikacij državljanu druge države članice ne more preprečiti dostopa do reguliranega poklica ali opravljanja tega poklica
pod enakimi pogoji, kakor jih imajo njeni državljani, če ima prosilec diplomo, kakor to določa ta direktiva, ki jo druga država
članica predpisuje za dostop do opravljanja ali opravljanje tega poklica na njenem ozemlju in je bila ta diploma pridobljena
v drugi državi članici.
M. Aslanidou je imetnica diplome v smislu člena 1 Direktive 92/51, branega v povezavi s točko 1 Priloge C le-te. Položaj tožeče
stranke torej spada na področje uporabe člena 3, prvi odstavek, (a), te direktive. Posledično se Sodišču ni treba izreči o
razlagi člena 3, prvi odstavek, (b), te iste direktive, ki se uporablja le, če zadevni poklic ni reguliran v državi članici
izvora.
V zvezi s členom 3, prvi odstavek, (a), Direktive 89/48, katere določbe so v bistvu identične s tistimi iz člena 3, prvi odstavek,
(a), Direktive 92/51, je Sodišče že razsodilo, da gre za določbo, katere vsebina je nepogojna in dovolj natančna, da se posamezniki
lahko nanjo sklicujejo pred nacionalnim sodiščem zoper državo, če ta v roku ni prenesla direktive v nacionalno pravo (sodba
z dne 29. aprila 2004 v zadevi Beutenmüller, C-102/02, Recueil, str. I-5405, točka 55). Enaka ugotovitev velja za člen 3,
prvi odstavek, (a), Direktive 92/51, saj v skladu s peto uvodno izjavo te direktive dodatni sistem, ki je z njo vzpostavljen,
izrecno temelji na istih načelih in smiselno vsebuje iste predpise kakor prvotni sistem, vzpostavljen z Direktivo 89/48.
Glede možnosti, da se za dostop do reguliranega poklica določi pogoj, da prosilec predhodno zadosti izravnalnim ukrepom, navedenim
v členu 4 Direktive 92/51, je Sodišče glede Direktive 89/48 razsodilo, da načeloma, če je to določeno v nacionalni zakonodaji,
ki velja v času obravnavanja zadevne prošnje, pristojni organ zadevni osebi lahko naloži izravnalne ukrepe iz člena 4(1),
če so pogoji, ki so v ta namen določeni, izpolnjeni (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2003 v zadevi Burbaud, C‑285/01,
Recueil, str. I‑8219, točka 55).
Nasprotno pa iz sodne prakse izhaja, da se, če naložitev tovrstnih izravnalnih ukrepov ni predvidena v veljavni nacionalni
zakonodaji, država članica, ki ni izpolnila obveznosti prenosa določb direktive v svoj nacionalni pravni red, zoper državljane
Skupnosti ne more sklicevati na omejitve, ki izvirajo iz teh določb, in od njih tudi ne more zahtevati, da izpolnijo obveznosti,
ki jih ta direktiva določa (glej v tem smislu sodbo z dne 19. novembra 1991 v zadevi Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90,
Recueil, str. I-5357, točka 21, in zgoraj navedeno sodbo Beuttenmüller, točka 63).
Nacionalno sodišče je glede na okoliščine primera pristojno za ugotovitev, v kakšni meri je nacionalna zakonodaja, ki je veljala
v času obravnavanja zadevne prošnje, dovoljevala naložitev izravnalnih ukrepov, kot so predvideni v členu 4(1) zadevne direktive.
V tem pogledu je treba spomniti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalno sodišče, če neka situacija spada na
področje uporabe direktive, pri uporabi svojega nacionalnega prava upoštevati celoto nacionalnih pravnih pravil in jih razlagati,
kolikor je to mogoče, glede na besedilo in namen zadevne direktive, da bi prišlo do rešitve, ki je v skladu s cilji, ki ga
ta zasleduje (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Pfeiffer in drugi, C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl.,
str. I-8835, točka 119).
V vsakem primeru pa je Sodišče že razsodilo, da je javni subjekt države članice, kadar je mogoče uporabiti ali Direktivo 89/48
ali Direktivo 92/51, dolžan spoštovati pravila, določena v zadevni direktivi, in ne more več zahtevati, da dokazila zadevne
osebe nostrificirajo pristojni državni organi (sodba z dne 8. julija 1999 v zadevi Fernández de Bobadilla, C‑234/97, Recueil,
str. I-4773, točka 27).
Člen 10 Direktive 92/51 zgolj našteva dokazila v zvezi s častno in moralno neoporečnostjo ter dokazilo, da oseba ni v stečaju,
kot tudi potrdilo o telesnem in psihičnem zdravju, ki jih pristojni organ lahko zahteva kot dokaz, in vsebuje nekatere določbe
glede vrste zapriseg ali svečanih izjav, ki jih je mogoče zahtevati od državljanov drugih držav članic. Glede na to, da v
zadevi v glavni stvari pristojni organ ni zahteval nobenih dokazil ali izjav, se Sodišču ni treba izreči o razlagi te določbe,
saj ta v nobenem primeru ne bi mogla vplivati na možnost sklicevanja na člen 3, prvi odstavek, (a), te direktive.
Prav tako dolžnost, ki jo imajo države članice na podlagi člena 13(1) Direktive 92/51, da imenujejo pristojne institucije
za sprejetje prošenj in sprejemanje odločitev, predvidenih v tej direktivi, ne ovira možnosti sklicevanja na člen 3, prvi
odstavek, (a), te iste direktive. Dejansko iz besedila člena 13(1) glede na druge odstavke tega istega člena izhaja, da je
cilj, ki ga ta določba zasleduje, olajšati izvajanje ureditve priznavanja diplom, vzpostavljene z Direktivo 92/51 tako, da
je postopek sprejemanja odločitev, ki se uporablja v državi članici, bolj pregleden. Nasprotno pa določitev na podlagi člena
13(1) ni nujna, da bi bilo mogoče identificirati pristojne organe iz člena 3, ki nadzorujejo dostop do reguliranih poklicev.
Iz sodne prakse izhaja, da se država članica zoper posameznika ne more sklicevati na nesprejetje določb, ki so namenjene ravno
temu, da olajšajo izvajanje ureditve, sprejete z zadevno direktivo (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 10. septembra 2002
v zadevi Kügler, C‑141/00, Recueil, str. I–6833, točka 52, in z dne 6. novembra 2003 v zadevi Dornier, C-45/01, Recueil, str. I‑12911,
točka 79). Dejstvo, da pristojna institucija na podlagi člena 13(1) Direktive 92/51 ni bila določena, torej ne ovira sklicevanja
na člen 3, prvi odstavek, (a), te direktive pred organom, ki je dejansko pristojen za reguliranje dostopa do določenega poklica
na podlagi veljavne nacionalne zakonodaje.
V sporu v glavni stvari se je pokazalo, da je ministrstvo za zdravje, v okviru katerega je deloval SAETE, pristojni organ
v smislu člena 3, prvi odstavek, (a), Direktive 92/51, saj se za opravljanje poklica ergoterapevta zahteva na podlagi nacionalne
zakonodaje dovoljenje, ki ga izda to ministrstvo. Posledično ministrstvo za zdravje osebi, ki se nahaja v takem položaju kot
M. Aslanidou, ne more zavrniti dostopa do poklica ergoterapevtke iz naslova kvalifikacij, razen s pridržkom morebitne uporabe
izravnalnih ukrepov v smislu člena 4(1) te direktive, če so tovrstni izravnalni ukrepi predvideni v nacionalni zakonodaji.
Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti, da se v primeru nesprejetja ukrepov za prenos v roku, predpisanem v členu 17
Direktive 92/51, državljan države članice lahko sklicuje na člen 3, prvi odstavek, (a) te direktive, zato da v državi članici
gostiteljici pridobi dovoljenje za opravljanje reguliranega poklica, kot je poklic ergoterapevta. Te možnosti pa ni mogoče
podrediti pogoju, da pristojni nacionalni organi nostrificirajo dokazila zadevne osebe. Izravnalne ukrepe iz člena 4(1) Direktive
92/51 je mogoče naložiti zadevni osebi le, če so predvideni v veljavni nacionalni zakonodaji v času obravnavanja zadevne prošnje.
Glede na odgovor, dan na prvo vprašanje, na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
V primeru nesprejetja ukrepov za prenos v roku, predpisanem v členu 17 Direktive Sveta 92/51/EGS z dne 18. junija 1992 o drugem
splošnem sistemu priznavanja strokovne izobrazbe in usposabljanja, ki dopolnjuje Direktivo 89/48/EGS, se državljan države
članice lahko sklicuje na člen 3, prvi odstavek, (a) te direktive, zato da v državi članici gostiteljici pridobi dovoljenje
za opravljanje reguliranega poklica, kot je poklic ergoterapevta.
Te možnosti pa ni mogoče podrediti pogoju, da pristojni nacionalni organi nostrificirajo dokazila zadevne osebe.
Izravnalne ukrepe iz člena 4(1) Direktive 92/51 je mogoče naložiti zadevni osebi le, če so predvideni v veljavni nacionalni
zakonodaji v času obravnavanja zadevne prošnje.
Podpisi:
*
Jezik postopka: grščina.