CELEX: 61994TJ0077
Konkurrence
Henlæggelse af en klage på grund af manglende svar fra klagerne inden for den fastsatte frist
Forenelighed med EF-traktatens artikel 85, stk. 1, af et gebyr, der opkræves hos leverandører, som har indgået aftaler om levering af blomsterprodukter til virksomheder, der er etableret på det område, hvor en kooperativ forening, afholder auktioner
Forenelighed med EF-traktatens artikel 85, stk. 1, af en eksklusiv købsforpligtelse indgået af bestemte grossister, der sælger sådanne produkter til detailhandlere i et særligt forretningscenter på samme område
Forskelsbehandling
Påvirkning af handelen mellem medlemsstater
Samlet vurdering af en helhed af regler
Ingen mærkbar påvirkning

Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
A - De beroerte parter
VBA
1 Cooeperative Vereniging De Verenigde Bloemenveilingen Aalsmeer BA (herefter »VBA«) er en kooperativ forening af blomster- og prydplanteproducenter, som paa sin ejendom i Aalsmeer afholder auktioner over blomsterprodukter. En del af foreningens ejendom udlejes - bl.a. til engroshandlere i afskaarne blomster og forhandlere af stueplanter - som »forretningslokaler« beregnet til engroshandel med blomsterprodukter.
2 Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten (herefter »VGB«) er en forening af et stort antal nederlandske engroshandlere i blomsterprodukter og af engroshandlere, der er etableret paa VBA's omraade. Den har bl.a. til formaal at fremme engroshandelens interesser paa omraadet for blomsterprodukter i Nederlandene og at virke som mellemled i forhold til offentlige myndigheder og auktionsvirksomheder.
3 Florimex BV (herefter »Florimex«) er en blomsterhandelsvirksomhed med hjemsted i Aalsmeer i naerheden af VBA's bygninger. Den importerer blomsterprodukter fra Faellesskabets medlemsstater og tredjelande og videresaelger i det vaesentlige produkterne til grossister i Nederlandene.
4 Verhaar BV (herefter »Verhaar«) driver engroshandel med blomsterprodukter og er etableret paa VBA's omraade. Inkoop Service Aalsmeer BV (herefter »Inkoop Service Aalsmeer«) er et datterselskab af Verhaar, som er etableret i grossistcentret Cultra paa VBA's omraade (jf. nedenfor, praemis 20).
B - Levering til VBA's auktioner
5 I henhold til artikel 17 i VBA's vedtaegter har medlemmerne pligt til at saelge alle deres »forbrugsegnede« produkter gennem VBA. Medlemmerne afkraeves et gebyr eller en provision for de tjenesteydelser, der praesteres af VBA. I 1991 udgjorde dette gebyr 5,7% af salgsprovenuet. Visse andre leverandoerer af nederlandske og udenlandske produkter kan ogsaa saelge deres varer paa VBA's auktioner i overensstemmelse med VBA's regler, mod betaling af forskellige gebyrer. Naar der ses bort fra de produkter, der leveres af de enkelte belgiske medlemmer af VBA, kan der imidlertid kun saelges produkter af anden end nederlandsk oprindelse gennem VBA, hvis leverandoeren med VBA i en »rammeaftale« noeje har aftalt de paagaeldende sorter, maengder og indleveringsplan for en given importperiode. VBA indgaar kun »rammeaftaler« om sorter og maengder, som udgoer et »interessant« supplement til det nederlandske udbud.
C - Direkte levering til handlende etableret paa VBA's auktionsomraade: situationen foer den 1. maj 1988
6 Indtil den 1. maj 1988 forhindrede artikel 5, stk. 10 og 11, i VBA's auktionsreglement, at foreningens lokaler blev benyttet til leveringer, koeb og salg af blomsterprodukter uden om foreningens auktioner. I praksis gav VBA kun tilladelse til handel med produkter paa foreningens omraade uden om dens auktioner inden for rammerne af bestemte standardkontrakter benaevnt »handelsovereenkomsten« (handelsaftaler) eller mod betaling af et gebyr paa 10%.
7 Gennem de saakaldte handelsaftaler af »type A-E« gav VBA bestemte forhandlere mulighed for at saelge og levere bestemte blomsterprodukter, der var indkoebt paa andre nederlandske auktioner, til autoriserede koebere mod betaling af et gebyr paa 2,5% af koebsprisen.
8 Desuden gav VBA gennem handelsaftaler af type F bestemte forhandlere mulighed for at saelge afskaarne blomster af udenlandsk oprindelse til andre autoriserede koebere mod betaling af et gebyr paa 5%. Disse aftaler indeholdt noejagtige angivelser af maengder, sorter og salgsperioder. De indeholdt ligeledes bestemmelser om, at lejeren selv skulle indfoere produkterne.
9 Hvis en paa VBA's omraade etableret forhandler selv indfoerte produkter af udenlandsk oprindelse, som ikke faldt inden for anvendelsesomraadet for handelsaftalen af type F, havde han dog mulighed for mod erlaeggelse af et gebyr paa 0,25 HFL pr. kolli at modtage varerne paa VBA's omraade (herefter »0,25 HFL-reglen«), men paa den betingelse, at varerne ikke blev videresolgt til andre VBA-koebere.
10 Endelig kunne VBA give tilladelse til, at en forhandler, der var etableret paa foreningens omraade, kunne koebe produkter, der ikke var erhvervet gennem VBA, mod betaling af et gebyr paa 10% af varens vaerdi, som skulle »forhindre anden benyttelse af VBA's anlaeg end den foreskrevne«. Dette gebyr (herefter »10%-reglen«) skulle erlaegges af koeberen.
D - 1988-beslutningen
11 I 1982 indgav Florimex i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter »forordning nr. 17«), en begaering til Kommissionen om at faa fastslaaet, at VBA havde overtraadt EOEF-traktatens artikel 85 og 86, saerlig for saa vidt angaar den direkte levering til handlende etableret paa VBA's omraade.
12 Den 5. november 1984 anmodede VBA Kommissionen om en negativattest i henhold til artikel 2 i forordning nr. 17 eller om en positiv beslutning i henhold til artikel 2 i Raadets forordning nr. 26 af 4. april 1962 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer (EFT 1959-1962, s. 120, herefter »forordning nr. 26«), subsidiaert om en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, bl.a. for saa vidt angaar foreningens vedtaegter, auktionsreglementet, handelsaftalerne af type A-F, de generelle lejebetingelser for forretningslokaler og gebyrordningen.
13 Den 26. juli 1988 vedtog Kommissionen beslutning 88/491/EOEF om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.379 - Bloemenveilingen Aalsmeer) (EFT L 262, s. 27, herefter »1988-beslutningen«). I beslutningen fastslog Kommissionen bl.a.,
1) at foelgende bestemmelser begraensede konkurrencen i traktatens artikel 85, stk. 1's forstand:
- artikel 5, stk. 10 og 11, i auktionsreglementet (betragtning 101-111)
- 10%-reglen (betragtning 112-118)
- handelsaftalerne (betragtning 119-122)
- 0,25 HFL-reglen (betragtning 123)
2) at disse bestemmelser begraensede konkurrencen og paavirkede handelen mellem medlemsstater maerkbart (betragtning 124-134)
3) at artikel 2 i forordning nr. 26 ikke kunne finde anvendelse (betragtning 135-153)
4) at betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, ikke var opfyldt (betragtning 156-159)
5) at forbuddet mod de omhandlede bestemmelser ikke udgjorde en ekspropriation (betragtning 160-163).
14 Kommissionen fastslog herefter i 1988-beslutningens dispositive del:
»1. De aftaler, som VBA har indgaaet og anmeldt til Kommissionen, indebaerer en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, idet de med hensyn til blomsterprodukter, der ikke er indkoebt gennem VBA, medfoerer, at forhandlere, der er etableret inden for VBA's omraade, samt deres leverandoerer, i hvert fald indtil den 1. maj 1988 har vaeret forpligtede til
a) kun med VBA's samtykke og paa de af VBA fastsatte betingelser at forhandle og/eller levere saadanne blomsterprodukter paa VBA's omraade
b) kun mod erlaeggelse af et af VBA fastsat gebyr at opbevare saadanne blomsterprodukter.
De gebyrer, VBA paalaegger forhandlere, der er etableret i VBA's omraade, for at forhindre anden benyttelse af VBA's anlaeg end den foreskrevne (gebyr paa 10% og 0,25 HFL) samt de handelsaftaler, VBA har indgaaet med disse forhandlere, indebaerer ligeledes, i den form hvori de er anmeldt til Kommissionen, en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
2. Der kan ikke indroemmes fritagelse i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, for de i artikel 1 naevnte aftaler.
3. VBA undlader at traeffe foranstaltninger, der tjener samme formaal eller har samme virkning som de i artikel 1 omhandlede.
...«
E - VBA's nye regler om direkte levering til handlende etableret paa foreningens omraade
15 Med virkning fra den 1. maj 1988 ophaevede VBA formelt de koebsforpligtelser og begraensninger i handlefriheden, der fulgte af artikel 5, stk. 10 og 11, i auktionsreglementet, og af 10%- og 0,25 HFL-reglerne, idet der samtidig blev indfoert et »brugsgebyr« (»facilitaire heffing«). VBA indfoerte endvidere nogle aendrede udgaver af handelsaftalerne.
16 Brugsgebyret, der beregnes paa grundlag af antal leverede stilke (afskaarne blomster) eller planter, opkraeves, naar udenforstaaende leverer til de handlende, der er etableret paa VBA's omraade. Gebyrets stoerrelse fastsaettes af VBA paa grundlag af gennemsnitspriserne i det foregaaende aar for de forskellige blomsterprodukter. Ifoelge VBA anvendes der en koefficient paa ca. 4,3% af det paagaeldende aars gennemsnitspris for den paagaeldende kategori. En leverandoer kan i stedet for et gebyr pr. stilk eller pr. plante vaelge at betale et gebyr paa 5%, som omfatter inddrivelse af fordringer fra VBA's side.
17 Ved rundskrivelse af 29. april 1988 ophaevede VBA med virkning fra den 1. maj 1988 de begraensninger, der indtil da var fastsat i handelsaftalerne, bl.a. vedroerende forsyningskilderne. Senere blev de bestemmelser i handelsaftalerne, som indtil da fastsatte to forskellige satser paa henholdsvis 2,5% (type A-E) og 5% (type F) af varernes vaerdi, harmoniseret paa grundlag af en ensartet sats paa 3% med virkning fra den 1. januar 1989 (herefter »3%-reglen«).
18 Der findes herefter tre typer handelsaftaler - I, II og III - som daekker lidt forskellige situationer (afhaengigt af, om leverandoeren lejer et forretningslokale af VBA, eller af, om han allerede havde indgaaet en tidligere handelsaftale), men hvis vilkaar i oevrigt er naermest identiske. I henhold til alle aftalerne skal der betales et gebyr paa 3% af bruttovaerdien af de varer, der leveres til kunderne paa VBA's omraade. Der er ifoelge VBA for en stor dels vedkommende tale om produkter, der ikke dyrkes tilstraekkeligt i Nederlandene, saasom orkidéer, proteaser og liljer. VBA yder en indkasseringsservice.
19 Det foelger heraf, at udenforstaaende ikke kan levere nogen produkter paa VBA's omraade, uden at der opkraeves et gebyr, det vaere sig brugsgebyret eller det i 3%-reglen fastsatte gebyr paa 3%.
F - Aftalerne vedroerende grossistcentret Cultra
20 VBA bestraeber sig paa at foroege de enkelte auktionspartiers gennemsnitsstoerrelse, hvorfor mindre forhandlere (normalt detailhandlere) i praksis er udelukket fra auktionerne. Disse mindre forhandlere har imidlertid mulighed for at foretage deres indkoeb i grossistcentret Cultra, som er etableret paa VBA's auktionsomraade og bestaar af seks »cash and carry«-forretninger, nemlig to grossister i afskaarne og toerrede blomster, to grossister (herunder Inkoop Service Aalsmeer) i stueplanter, en grossist i haveplanter og en grossist i vandplanter. Bortset fra den virksomhed, der saelger vandplanter, er disse grossister kontraktligt forpligtet til at koebe deres varer gennem VBA.
G - Den administrative procedures forloeb efter 1988-beslutningen
21 Den 19. juli 1988 anmeldte VBA til Kommissionen de aendringer af reglementet, der var vedtaget med virkning fra den 1. maj 1988, bl.a. det nye brugsgebyr, men ikke de nye handelsaftaler. Anmeldelsen blev registreret under nr. IV/32.750, Bloemenveilingen Aalsmeer II.
22 Ved en skrivelse fra slutningen af juli 1988 meddelte konkurrencekommissaeren VBA, at foreningens reglement ville kunne opnaa en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, saafremt der blev indgivet en formel anmeldelse af bestemte yderligere aendringer, som VBA tidligere havde foreslaaet.
23 Den 15. august 1988 blev nogle yderligere aendringer af VBA's reglement anmeldt til Kommissionen inden for rammerne af sag IV/32.750, Bloemenveilingen Aalsmeer II.
24 Aftalerne vedroerende grossistcentret Cultra (herefter »Cultra-aftalerne«) blev ligeledes anmeldt til Kommissionen den 15. august 1988. Denne sag er registreret under nr. IV/32.835, Cultra.
25 Ved skrivelser af 18. maj, 11. oktober og 29. november 1988 indgav Florimex en formel klage, registreret under nr. IV/32.751, til Kommissionen over brugsgebyret, idet selskabet bl.a. gjorde gaeldende, at gebyret havde samme formaal eller virkning som 10%-reglen, som Kommissionen havde forbudt ved 1988-beslutningen, og at brugsgebyret for visse produkters vedkommende endog var hoejere.
26 VGB indgav en lignende klage ved skrivelse af 15. november 1988, registreret under nr. IV/32.990.
27 Ved skrivelser af 21. december 1988 meddelte Kommissionen Florimex og VGB, at den havde indledt procedurerne i sagerne IV/32.750, Bloemenveilingen Aalsmeer II, og IV/32.835, Cultra, med de retsvirkninger, der fremgaar af artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 17. I skrivelserne gav Kommissionen bl.a. ogsaa udtryk for den opfattelse, at brugsgebyret ikke var diskriminerende i forhold til de gebyrer, der skulle betales af medlemmerne og de andre leverandoerer, der saelger varer paa VBA's auktioner. For saa vidt angaar Cultra-aftalerne fandt Kommissionen, at disse hverken paavirkede konkurrencen eller handelen mellem medlemsstater maerkbart.
28 Den 4. april 1989 offentliggjorde Kommissionen meddelelse 89/C 83/03 i henhold til artikel 19, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 og artikel 2 i Raadets forordning nr. 26 om sag IV/32.750 - Bloemenveilingen Aalsmeer II, og sag IV/32.835 - Cultra (EFT C 83, s. 3, herefter »meddelelsen af 4. april 1989«). I meddelelsen tilkendegav Kommissionen, at den havde til hensigt at anlaegge en positiv vurdering af VBA's reglement for saa vidt angaar: a) levering til auktion fra VBA's medlemmer og andre leverandoerer; b) auktionsbetingelserne, herunder visse regler om kvalitetsnormer og mindstepriser; c) brugsgebyret i forbindelse med direkte levering til handlende etableret paa VBA's auktionsomraade; d) Cultra-aftalerne.
29 Ved skrivelser af 3. maj 1989 fremsatte Florimex og VGB deres bemaerkninger til meddelelsen af 4. april 1989, idet de samtidig besvarede Kommissionens skrivelser af 21. december 1988. I deres skrivelser gjorde sagsoegerne indsigelse mod Kommissionens hensigt om at traeffe en positiv beslutning vedroerende brugsgebyret og Cultra-aftalerne, og de indgav formelle klager for saa vidt angaar handelsaftalerne.
30 Den 3. maj 1989 indgav Verhaar og Inkoop Service Aalsmeer ligeledes en klage til Kommissionen over Cultra-aftalerne og de nye handelsaftaler. Denne klage blev registreret under nr. IV/33.190, Inkoop Service/Aalsmeer.
31 Den 7. februar 1990 anmeldte VBA til Kommissionen sit supplerende reglement med de »naermere regler om brugsgebyret«, som giver mulighed for, at en leverandoer kan erlaegge brugsgebyret ved at betale en fast sats paa 5% af produkternes vaerdi, idet indkasseringen foretages af VBA (jf. ovenfor, praemis 16). Samme dag anmeldte VBA de nye handelsaftaler til Kommissionen. Disse anmeldelser blev registreret under nr. IV/33.624, Bloemenveilingen Aalsmeer III.
32 Ved skrivelse af 24. oktober 1990 meddelte Kommissionen sagsoegerne, at den havde til hensigt at traeffe en for VBA positiv beslutning i sag IV/32.750, Bloemenveilingen Aalsmeer II, bl.a. for saa vidt angaar VBA's medlemmers pligt til at saelge paa auktion og brugsgebyret. Den tilkendegav endvidere, at sag IV/32.835 vedroerende Cultra-aftalerne dermed ville blive afsluttet uden formel beslutning. Kommissionen gav ogsaa udtryk for, at den havde til hensigt at afslutte sagen vedroerende de nye handelsaftaler og de »naermere regler om brugsgebyret«, der var anmeldt den 7. februar 1990 (IV/33.624), uden at traeffe nogen formel beslutning, for saa vidt angaar de sidstnaevnte regler dog paa den betingelse, at VBA forpligtede sig til udelukkende at anvende de indhentede oplysninger i forbindelse med den regnskabsmaessige behandling af de tjenesteydelser, foreningen leverer, og under ingen omstaendigheder i egentlig kommercielt oejemed.
33 Sagsoegerne gentog deres argumenter ved skrivelser af 26. november og 17. december 1990 og under et moede med Kommissionens ansvarlige tjenestegrene den 27. november 1990. Klagerne kraevede bl.a., at Kommissionen behandlede de modtagne klager formelt.
34 Ved skrivelse af 4. marts 1991 meddelte Kommissionen i overensstemmelse med artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter »forordning nr. 99/63«) klagerne, at de tilvejebragte oplysninger ikke gav Kommissionen grundlag for at tage deres klager over det af VBA kraevede brugsgebyr til foelge.
35 De faktiske og retlige betragtninger, der fik Kommissionen til at drage denne konklusion, er angivet udfoerligt i et dokument, som var vedlagt skrivelsen i henhold til artikel 6 af 4. marts 1991.
36 I afsnittet »retlig vurdering« i det paagaeldende dokument fastslog Kommissionen for det foerste, at bestemmelserne om levering til auktion og reglerne om direkte levering til handlende etableret paa VBA's omraade indgaar i en helhed af vedtagelser og aftaler vedroerende udbud af blomsterprodukter paa VBA's omraade, som falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1. Den fandt herved navnlig, at de her omhandlede vedtagelser og aftaler i deres helhed havde tilstraekkelig betydning for handelen mellem medlemsstater til at falde ind under artikel 85, stk. 1, og at det i denne forbindelse var uden betydning, om hver enkelt bestemmelse isoleret betragtet opfyldte betingelserne i artikel 85, stk. 1. Kommissionen fastslog for det andet, at disse vedtagelser og aftaler er noedvendige for at naa de i traktatens artikel 39 angivne maal, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, foerste punktum, i forordning nr. 26.
37 I samme dokument konkluderede Kommissionen endvidere:
»En sammenligning af auktionsgebyrerne og brugsgebyrerne viser, at der i vid udstraekning er sikret ligebehandling af leverandoererne. Der er ganske vist en del af auktionsgebyrerne, der ikke kan fastlaegges noejagtigt, nemlig det beloeb, der skal betales som modydelse for den ved auktionen leverede tjenesteydelse, men for saa vidt som der i det foreliggende tilfaelde kan foretages en sammenligning med brugsgebyrerne med hensyn til de anvendte satser, er modydelsen for denne tjenesteydelse nogle leveringsforpligtelser. De forhandlere, der har indgaaet handelsaftaler med VBA, har ogsaa paataget sig disse leveringsforpligtelser. Reglerne om brugsgebyret har derfor ingen virkninger, der ikke er forenelige med faellesmarkedet.«
38 Ved skrivelse af 17. april 1991 besvarede sagsoegerne skrivelsen i henhold til artikel 6 af 4. marts 1991, idet de fastholdt deres klager for saa vidt angaar brugsgebyret, Cultra-aftalerne og handelsaftalerne. De gjorde endvidere gaeldende, at den naevnte skrivelse hverken behandlede Cultra-aftalerne eller de nye handelsaftaler, hvorfor der ikke var fremsendt nogen skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 i saa henseende.
39 Ved beslutning meddelt ved skrivelse SG(92) D/8782 af 2. juli 1992 afviste Kommissionen endeligt sagsoegernes klage for saa vidt angaar brugsgebyret.
H - Korrespondancen efter skrivelsen af 2. juli 1992
40 Ved skrivelse af 5. august 1992, som blev indledt med overskriften »IV/32.751 - Florimex/Aalsmeer II, IV/32.990 - VGB/Aalsmeer, IV/33.190 - Inkoop Service og M. Verhaar/Aalsmeer - IV/32.835 Cultra og IV/33.624 - Bloemenveilingen Aalsmeer III«, meddelte Kommissionen sagsoegerne foelgende:
»Paa grundlag af de oplysninger, De har givet i forbindelse med deres klager, og paa grundlag af de oplysninger, Kommissionen har faaet gennem anmeldelserne og sin egen undersoegelse, har Generaldirektoratet for Konkurrence - i al fald foreloebig - afsluttet sin undersoegelse i naervaerende sager for saa vidt angaar 'handelsaftalerne I, II og III' og 'Cultra-aftalerne'.
Det er paa baggrund af nedenstaaende bemaerkninger ikke saerligt sandsynligt, at Deres begaeringer vil kunne imoedekommes.
1. Handelsaftalerne
Formaalet med handelsaftalerne er at opnaa et supplerende udbud paa VBA's omraade, som der efter foreningens opfattelse er behov for. Med henblik paa at sikre et saadant supplerende udbud indgaar VBA de paagaeldende aftaler med de handlende, der vil paatage sig at tilbyde en bestemt maengde produkter.
De handlende, med hvem der indgaas saadanne handelsaftaler, skal ikke betale brugsgebyret for de specifikke produkter, der er naevnt i aftalen. De betaler en indkasseringsprovision paa 3%. For de oevrige produkter, de udbyder til salg, skal de betale brugsgebyret.
Under forudsaetning af at de betaler brugsgebyret, kan alle de handlende, der er etableret paa VBA's omraade, udbyde de produkter til salg, som ogsaa udbydes af de handlende, med hvem der er indgaaet handelsaftaler.
Hvis man sammenligner de oekonomiske byrder, VBA paalaegger de handlende, der har indgaaet handelsaftaler, og de handlende, der ikke har indgaaet saadanne aftaler, maa man konkludere, at de handlende, der har indgaaet handelsaftaler, er privilegerede. De paatager sig til gengaeld over for VBA visse forpligtelser med hensyn til udbud af bestemte produkter.
VBA kan derfor ikke siges at anvende ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi over for handelspartnere, som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, litra d). Desuden foreligger der ikke noget afgoerende bevis for, at handelen mellem medlemsstater vil kunne paavirkes maerkbart, selv om der maatte vaere tale om en konkurrencebegraensning i artikel 85, stk. 1's forstand.
2. Cultra-aftalerne
...
VBA og de forhandlere, der er etableret i Cultra-centret, har indgaaet aftaler, der har til formaal og til foelge at begraense konkurrencen, baade med hensyn til begraensningen af de paagaeldende forhandleres erhvervsmaessige aktiviteter og med hensyn til begraensningen af deres forsyningskilder (dette gaelder ikke for forhandleren af vandplanter). Der foreligger imidlertid ikke noget afgoerende bevis for, at handelen mellem medlemsstater paavirkes maerkbart. Den beskedne oekonomiske indflydelse paa de relevante markeder udelukker dette. Da de oplysninger, Kommissionen har kunnet indhente, er forretningshemmeligheder for de paagaeldende virksomheder, er det ikke muligt at goere Dem bekendt hermed.
Ud fra disse betragtninger - i det omfang der allerede paa grundlag heraf kan foretages en bedoemmelse - vil en fortsaettelse af proceduren formentlig foere til en formel afvisning af klagerne.
Paa grundlag af denne - foreloebige - bedoemmelse af Deres begaering, agter jeg derfor at undlade at gennemfoere en formel procedure og at afslutte sagen. Jeg vil traeffe de noedvendige foranstaltninger med henblik herpaa, medmindre De inden for en frist paa fire uger tilkendegiver, at De oensker at fastholde Deres klage med henblik paa en fortsaettelse af proceduren, og angiver de argumenter, De oensker at fremfoere i dette oejemed.«
41 Den 21. december 1992 anlagde Florimex og VGB sagerne T-70/92 og T-71/92 ved Retten til proevelse af Kommissionens beslutning af 2. juli 1992. Kommissionens skrivelse af 5. august 1992 er vedlagt som bilag til staevningerne i disse sager og betegnes dér af sagsoegerne som en skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63.
42 Den 22. december 1992 besvarede sagsoegernes advokat paa de fire klageres vegne skrivelsen af 5. august 1992, idet han angav, at han paa grund af omstaendighederne havde vaeret forhindret i at reagere tidligere. Han understregede, at sagsoegerne oenskede at fastholde deres klager, og han anmodede samtidig Kommissionen om at forlaenge fristen, idet han gjorde opmaerksom paa, at der ikke var tale om en hastesag, og at Kommissionen havde lovet at afslutte sagerne ved en formel beslutning, der kunne goeres til genstand for et soegsmaal. For saa vidt angaar handelsaftalerne, gjorde sagsoegernes advokat bl.a. gaeldende, at forskellene mellem stoerrelsen af henholdsvis brugsgebyret og det i handelsaftalerne fastsatte gebyr ikke var objektivt begrundet, og at Kommissionens standpunkt med hensyn til paavirkningen af handelen mellem medlemsstater var det modsatte af det standpunkt, der blev indtaget i 1988-beslutningen, hvor handelsaftalerne var blevet betragtet som en integrerende del af VBA's regler. For saa vidt angaar Cultra-aftalerne gjorde han bl.a. gaeldende, at paavirkningen af handelen mellem medlemsstater skulle bedoemmes paa baggrund af VBA's samlede regler, og at de paagaeldende virksomheders omsaetning laa over den graense, der er fastsat i Kommissionens meddelelse vedroerende aftaler af ringe betydning.
43 Kommissionen besvarede ikke sagsoegernes skrivelse af 22. december 1992. Efter at sagsoegernes advokat, som havde vaere under laegeligt opsyn i over et aar, var blevet udsat for en alvorlig forvaerring af sin helbredstilstand (jf. den laegeerklaering, der blev vedlagt den anden begaering om forlaengelse af fristen for indgivelse af replik i sagerne T-70/92 og T-71/92), valgte sagsoegerne en ny advokat den 3. november 1993. Denne anmodede ved skrivelse af 9. december 1993 Kommissionen om at tage stilling til skrivelsen af 22. december 1992.
44 Ved skrivelse af 20. december 1993 besvarede Kommissionen skrivelsen af 9. december 1993, idet den under henvisning til sidste afsnit i Kommissionens skrivelse af 5. august 1992 anfoerte foelgende:
»Ved modtagelsen af skrivelsen af 22. december 1992 havde den frist paa fire uger, der var givet Deres klient til at fremsaette bemaerkninger til den rekommanderede skrivelse af 5. august 1992, vaeret udloebet i flere maaneder.
Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence tog af egen drift hensyn til de oplysninger, der blev givet i Deres skrivelse af 22. december 1992. En foreloebig undersoegelse, som blev foretaget paa davaerende tidspunkt, gav imidlertid ikke grundlag for en indgriben i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, eller artikel 86.«
Retsforhandlinger
45 VGB, Florimex, Inkoop Service Aalsmeer og Verhaar har paa denne baggrund ved staevning indleveret den 16. februar 1994 anlagt naervaerende sag til proevelse af den beslutning, der haevdes at vaere indeholdt i Kommissionens skrivelse af 20. december 1993.
46 Ved saerskilt dokument indleveret samme dag har sagsoegerne anmodet om, at sagen forenes med de forenede sager T-70/92 og T-71/92, Florimex og VGB mod Kommissionen.
47 Ved processkrift indleveret den 4. maj 1994 har Kommissionen rejst en formalitetsindsigelse i henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1.
48 Ved processkrift indleveret den 17. maj 1994 har VBA anmodet om tilladelse til at intervenere i sag T-77/94 til stoette for Kommissionens paastande.
49 Ved kendelse af 4. juli 1994 har formanden for Rettens Foerste Afdeling tilladt VBA at intervenere til stoette for Kommissionens paastande.
50 Ved kendelse af 14. juli 1994 har Retten (Foerste Afdeling) henskudt formalitetsindsigelsen til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.
51 Ved Rettens beslutning af 19. september 1995, der har virkning fra den 1. oktober 1995, er den refererende dommer blevet knyttet til Anden Afdeling, som sagen derfor er blevet henvist til.
52 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har dog med henblik paa sagens tilrettelaeggelse anmodet Kommissionen og VBA om at besvare bestemte spoergsmaal skriftligt inden retsmoedet.
53 Retsmoedet fandt sted den 5. juni 1996 - samme dag som retsmoedet i de forenede sager T-70/92 og T-71/92, Florimex og VGB mod Kommissionen - for Retten, sammensat af afdelingsformanden, H. Kirschner, og dommerne B. Vesterdorf, C.W. Bellamy, A. Kalogeropoulos og A. Potocki.
54 Efter at dommer H. Kirschner er afgaaet ved doeden den 6. februar 1997, har raadslagningen og afstemningen i overensstemmelse med procesreglementets artikel 32, stk. 1, fundet sted med deltagelse af de tre dommere, der har underskrevet dommen.
Parternes paastande
55 Sagsoegerne har i staevningen nedlagt paastand om annullation af den beslutning, der haevdes at vaere indeholdt i Kommissionens skrivelse af 20. december 1993. I deres indlaeg vedroerende formalitetsindsigelsen har sagsoegerne nedlagt paastand om, at formalitetsindsigelsen ikke tages til foelge, og om at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
56 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
- Principalt: Sagen afvises.
- Subsidiaert: Frifindelse. - Sagsoegerne tilpligtes in solidum at betale sagens omkostninger.
57 Intervenienten har stoettet sagsoegtes principale og subsidiaere paastand og nedlagt paastand om, at sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder intervenientens omkostninger.
Formaliteten
Sammenfatning af parternes argumenter
58 Kommissionen har anfoert, at dens skrivelse af 20. december 1993 alene orienterede klagerne om, hvilket stadium proceduren befandt sig paa, og ikke udgoer en afvisning af deres klager, som ikke blev afvist formelt den paagaeldende dag. Skrivelsen henhoerer under den foerste af de tre faser i proceduren, der er omhandlet i Rettens dom af 10. juli 1990 i sagen Automec mod Kommissionen (sag T-64/89, Sml. II, s. 367, herefter »Automec I-dommen«). Som foelge af klagernes passivitet naaede proceduren aldrig frem til den anden fase, nemlig meddelelsen i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63. Skrivelsen af 20. december 1993 har dermed ikke paavirket sagsoegernes retsstilling. I forbindelse med en klage aendres klagerens retsstilling kun, saafremt Kommissionen traeffer en endelig beslutning, som omhandlet i Domstolens dom af 17. november 1987 i sagen BAT og Reynolds mod Kommissionen (forenede sager 142/84 og 156/84, Sml. s. 4487, praemis 12).
59 Kommissionen har imidlertid kun pligt til at traeffe en saadan endelig beslutning, saafremt klageren benytter sig af sine proceduremaessige rettigheder. I det foreliggende tilfaelde medfoerer den omstaendighed, at klagerne ikke reagerede paa skrivelsen af 5. august 1992 inden for den fastsatte frist eller i umiddelbar forlaengelse af fristens udloeb, at Kommissionen kunne betragte klagen som henlagt i overensstemmelse med nr. 165, sidste afsnit, i den Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken og praemis 45 i Rettens kendelse af 30. november 1992 i sagen SFEI m.fl. mod Kommissionen (sag T-36/92, Sml. II, s. 2479). Da sagsoegerne saaledes frivilligt har givet afkald paa at benytte sig af deres proceduremaessige rettigheder, er de ikke laengere at betragte som klagere. I modsaetning til den situation, der dannede grundlag for Domstolens dom af 16. juni 1994 i sagen SFEI m.fl. mod Kommissionen (sag C-39/93 P, Sml. I, s. 2681), blev klagen betragtet som henlagt som foelge af sagsoegernes passivitet og ikke som foelge en retsakt fra Kommissionens side.
60 Under disse omstaendigheder maa skrivelsen af 20. december 1993 blot betragtes som en skrivelse, som Kommissionen sendte efter af egen drift at have laest skrivelsen af 22. december 1992 i overensstemmelse med sin generelle diligenspligt. Den kan saaledes ikke betragtes som en skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 og endnu mindre som en afvisning af klagen, da den ikke var begrundet, hvilket en saadan retsakt skulle have vaeret. Det fremgaar helt utvetydigt af skrivelsen, at klagen allerede var blevet henlagt, da Kommissionen modtog sagsoegernes skrivelse af 22. december 1992.
61 Selv hvis det antages, at skrivelsen af 5. august 1992 i overensstemmelse med Rettens dom af 18. maj 1994 i sagen BEUC og NCC mod Kommissionen (sag T-37/92, Sml. II, s. 285) skal betragtes som en skrivelse i henhold til artikel 6 - hvilket bestrides - foelger det ikke heraf, at skrivelsen af 20. december 1993 skal betragtes som en afvisning af klagen, som kan anfaegtes. I modsaetning til, hvad der er tilfaeldet i naervaerende sag, havde klagerne i sagen BEUC og NCC nemlig reageret rettidigt, og Kommissionen havde svaret ved en udfoerlig skrivelse, der af Retten blev betragtet som en beslutning om at afvise klagen. Kommissionen understreger, at det er noedvendigt, at den kan anse en klage for henlagt, naar klageren ikke laengere reagerer, dels med henblik paa at den i almenhedens interesse kan udnytte sine begraensede ressourcer bedst muligt, dels af hensyn til at sikre retssikkerheden for den part, klagen er rettet mod.
62 Det er ikke muligt at afgoere, hvorfor sagsoegernes advokat foerst i december 1992 besvarede skrivelsen af 5. august 1992, men det skal bemaerkes, at Florimex og VGB i mellemtiden, den 21. september 1992, havde anlagt sagerne T-70/92 og T-71/92, og at en kopi af skrivelsen af 5. august 1992 var vedlagt som bilag til staevningerne. Den i skrivelsen af 5. august 1992 fastsatte frist paa fire uger til at fremkomme med bemaerkninger til skrivelsen var paa ingen maade for kort, og sagsoegerne var under alle omstaendigheder allerede inden den 22. december 1992 ikke laengere at betragte som klagere.
63 Kommissionen havde derfor ikke pligt til at reagere paa sagsoegernes skrivelse af 22. december 1992. Den undersoegelse, Kommissionen af egen drift foretog efter at have modtaget skrivelsen, kan efter Kommissionens opfattelse ikke genetablere klagernes proceduremaessige rettigheder, eftersom klagerens rettigheder i saa fald ville afhaenge af, om Kommissionen foretager en saadan undersoegelse. I det konkrete tilfaelde blev undersoegelsen blot foretaget for at afgoere, om skrivelsen indeholdt nye oplysninger, der kunne faa Kommissionen til at gribe ind af egen drift.
64 Intervenienten har stoettet Kommissionens argumenter.
65 Sagsoegerne har anfoert, at spoergsmaalet om, hvorvidt skrivelsen af 5. august 1992 var en skrivelse i henhold til artikel 6, er uden betydning. Det afgoerende er alene, om skrivelsen af 20. december 1993 indeholder en beslutning. Da Kommissionen ikke besvarede skrivelsen af 22. december 1992, maa det formodes, at den havde imoedekommet den anmodning om en forlaengelse af fristen, som sagsoegernes tidligere advokat fremsatte i den paagaeldende skrivelse. Sagsoegerne har paapeget, at Kommissionen i skrivelsen den 20. december 1993 ikke antog, at overskridelsen af den i skrivelsen af 5. august 1992 fastsatte frist paa fire uger medfoerte, at klagerne ikke laengere kunne behandles, men anfoerte, at den af egen drift havde behandlet skrivelsen af 22. december 1992, indledt en undersoegelse og konkluderet, at der ikke var grundlag for en indgriben. Sagsoegerne konkluderer paa den baggrund, at deres klager ikke var blevet henlagt paa dette tidspunkt, men at skrivelsen af 20. december 1993, som er langt mere end blot en orientering, indeholder en udtrykkelig afvisning af klagerne.
66 Betydningen af skrivelsen af 20. december 1993 skal vurderes under hensyntagen til de tidligere kontakter mellem parterne, navnlig det forhold, at Kommissionen i sin skrivelse af 24. oktober 1990 allerede havde tilkendegivet, at den agtede at afslutte sagen med en skrivelse om henlaeggelse, og at den i skrivelsen af 5. august 1992 allerede havde anfoert, at den ikke ville imoedekomme klagerne. Under disse omstaendigheder kan skrivelsen af 20. december 1993 ikke betragtes som en skrivelse om henlaeggelse, som omhandlet i sagen SFEI m.fl. mod Kommissionen.
67 I oevrigt er det paa baggrund af den forloebne tid efter indgivelsen af klagerne den 3. maj 1989 mere rimeligt at antage, at klagerne blev afvist den 20. december 1993, end at laegge til grund, at der endnu ikke er truffet nogen formel beslutning vedroerende klagerne. Kommissionen giver sig selv saa lange frister, at den ikke kan kritisere sagsoegerne for at have ventet indtil den 22. december 1992 med at reagere paa skrivelsen af 5. august 1992. Sagsoegerne har tilfoejet, at Kommissionen, som foelge af indlaeggene i sagerne T-70/92 og T-71/92, vidste, at sagsoegerne formodede, at klagerne over handelsaftalerne og Cultra-aftalerne stadig skulle undersoeges, og derfor ikke kunne antage, at de havde opgivet deres klagepunkter i saa henseende. Med anmodningen om en forlaengelse af svarfristen og om en endelig stillingtagen fra Kommissionens side fremgik det klart af skrivelsen af 22. december 1992, at klagerne fastholdt deres klager.
68 Grundene til sagsoegernes forsinkede reaktion paa skrivelsen af 5. august 1992 kan ikke laengere fastlaegges, men det kan ikke udelukkes, at de var forbundet med sagsoegernes tidligere advokats sygdom. Sagsoegerne finder under alle omstaendigheder, at Kommissionen paa baggrund af de andre parallelle sager, der blev behandlet, ikke var berettiget til at anse sagsoegerne for at have mistet deres proceduremaessige rettigheder som foelge af forsinkelsen. Det maa i det mindste antages, at disse rettigheder blev genetableret, i og med at Kommissionen beskaeftigede sig med sagens realitet i skrivelsen af 20. december 1993.
Rettens bemaerkninger
69 Kommissionen stoetter sig til tre hovedargumenter: a) Skrivelsen af 5. august 1992 henhoerer under den foerste af de tre faser i proceduren, der er omhandlet i Automec I-dommen, idet proceduren i det foreliggende tilfaelde aldrig naaede frem til en skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 og endnu mindre til en formel afvisning af klagerne; b) som foelge af sagsoegernes manglende reaktion paa skrivelsen af 5. august 1992 maa det antages, at klagen allerede var blevet henlagt inden modtagelsen af sagsoegernes skrivelse af 22. december 1992, idet sagsoegerne ved deres passivitet havde mistet deres status som klagere; c) skrivelsen af 20. december 1993 orienterer derfor blot klagerne om, hvilket stadium proceduren befandt sig paa, og den udgoer ikke en beslutning om at afvise deres klager.
70 Indledningsvis bemaerkes, at Kommissionens skrivelse af 5. august 1992 maa fortolkes som en skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63.
71 For det foerste havde Kommissionen i sin skrivelse af 24. oktober 1990 (jf. ovenfor, praemis 32) allerede tilkendegivet, at den agtede at afslutte de paagaeldende sager uden formel beslutning, medmindre sagsoegerne inden for en frist paa fire uger meddelte, at de oenskede at fastholde deres klager. Under disse omstaendigheder kan skrivelsen af 5. august 1992, som blev udfaerdiget naesten to aar efter skrivelsen af 24. oktober 1990, ikke anses for stadig at henhoere under den indledende fase i den administrative procedure, der er omhandlet i praemis 45 i Automec I-dommen. Skrivelsen af 5. august 1992 kan heller ikke betragtes som en »foerste reaktion fra Kommissionens side«, som omhandlet i nr. 165, sidste afsnit, i den Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, da Kommissionen allerede havde givet denne »foerste reaktion« i sin skrivelse af 24. oktober 1990.
72 For det andet skal skrivelsen af 5. august 1992 bedoemmes paa baggrund af den tidligere korrespondance og navnlig efter arten af den henvendelse, den er svar paa (jf. Rettens dom af 28.10.1993, sag T-83/92, Zunis Holding m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1169, praemis 32). Sagsoegerne reagerede paa skrivelsen af 24. oktober 1990 ved bl.a. i deres skrivelse af 17. december 1990 at anmode Kommissionen om at behandle de modtagne klager formelt (jf. ovenfor, praemis 32). Dernaest protesterede sagsoegerne i deres svar af 17. april 1991 paa skrivelsen i henhold til artikel 6 af 4. marts 1991 vedroerende brugsgebyret over, at der ikke var fremsendt en tilsvarende skrivelse vedroerende Cultra-aftalerne og handelsaftalerne, idet de anmodede Kommissionen om at tilstille dem en saadan skrivelse angaaende disse elementer i deres klager (jf. ovenfor, praemis 38). Under disse omstaendigheder maa skrivelsen af 5. august 1992 fortolkes som en skrivelse i henhold til artikel 6 og ikke som en overfloedig gentagelse af Kommissionens foerste stillingtagen, som allerede var meddelt ved skrivelse af 24. oktober 1990.
73 For det tredje findes skrivelsen af 5. august 1992 at opfylde de formelle krav til en skrivelse i henhold til artikel 6, idet den angiver begrundelsen for, at der ikke synes at vaere grundlag for at tage klagerne til foelge, udtrykkeligt henviser til, at sagen vil blive afsluttet, og fastsaetter en frist for besvarelsen af skrivelsen. Den omstaendighed, at der i skrivelsen af 5. august 1992 ikke udtrykkeligt henvises til artikel 6, kan ikke vaere afgoerende (jf. dommen i sagen BEUC og NCC mod Kommissionen, praemis 34).
74 Kommissionens foerste argument maa derfor forkastes.
75 For saa vidt angaar Kommissionens andet argument, hvorefter sagsoegerne allerede havde mistet deres status som klagere paa tidspunktet for deres skrivelse af 22. december 1992, findes der at kunne gives Kommissionen medhold i, at det ud fra hensynet til retssikkerheden, navnlig for modparten, maa antages, at en klager, der ikke handler tilstraekkeligt hurtigt under den administrative procedure, idet han eksempelvis undlader at besvare en skrivelse i henhold til artikel 6, kan anses for at vaere indforstaaet med, at hans klage henlaegges endeligt som bebudet af Kommissionen i den paagaeldende skrivelse.
76 Selv om Kommissionen saaledes i princippet er berettiget til at drage konsekvenserne af, at en klager ikke besvarer en skrivelse i henhold til artikel 6 inden for den frist, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 6 i forordning nr. 99/63, saafremt fristen er rimelig, findes det ikke at kunne formodes, at klageren uigenkaldeligt har givet samtykke til, at hans klage henlaegges, blot fordi fristen er overskredet. Det ville nemlig ikke vaere foreneligt kontradiktionsprincippet, hvis Kommissionen kunne henlaegge klagen, saafremt saerlige omstaendigheder kan forklare overskridelsen af en frist, som Kommissionen selv har fastsat.
77 I det foreliggende tilfaelde findes overskridelsen af den frist paa fire uger, der var fastsat i skrivelsen af 5. august 1992, i en ferieperiode, ikke i sig selv at kunne give grundlag for at konkludere, at sagsoegerne var indforstaaet med, at deres klager blev henlagt. Det fremgaar nemlig af hele den tidligere korrespondance mellem sagsoegerne og Kommissionen, at sagsoegerne i mere end tre aar havde insisteret paa at fastholde deres klager og gentagne gange anmodet Kommissionen om at traeffe en formel beslutning, saaledes at de kunne anlaegge sag ved retten.
78 Desuden anlagde Florimex og VGB den 21. september 1992 sagerne T-70/92 og T-71/92 ved Retten, hvori de gjorde gaeldende, at Kommissionen med urette havde undladt at behandle deres klager over handelsaftalerne og Cultra-aftalerne i sin beslutning af 2. juli 1992 vedroerende brugsgebyret, og at de oenskede at fastholde klagerne. De angav endvidere paa s. 27 og 28 (Florimex) og s. 25 og 26 (VGB) i deres staevninger, at de havde fortolket skrivelsen af 5. august 1992, der blev fremlagt som bilag, som en skrivelse i henhold til artikel 6, og at de derfor forventede en formel beslutning vedroerende deres klager.
79 Endvidere viser indholdet af den skrivelse af 21. december 1992, som sagsoegerne endelig fremsendte til Kommissionen, at de fortsat agtede at fastholde deres klager, idet de anmodede om en forlaengelse af svarfristen og om, at Kommissionen traf en formel beslutning.
80 Selv om det ikke har kunnet godtgoeres, hvorfor sagsoegernes advokat foerst besvarede skrivelsen af 5. august 1992 den 22. december 1992, kan Retten ikke udelukke, at dette staar i forbindelse med den alvorlige sygdom, han var ramt af paa davaerende tidspunkt.
81 Under disse saerlige omstaendigheder findes Kommissionen ikke at have vaeret berettiget til alene paa grundlag af overskridelsen af den i skrivelsen af 5. august 1992 fastsatte frist og uden at tage kontakt med sagsoegerne at antage, at deres klager maatte betragtes som henlagt inden den 22. december 1992.
82 Desuden har Kommissionen ikke godtgjort, at den havde truffet de »noedvendige foranstaltninger« med henblik paa at afslutte sagen, som den henviser til i skrivelsen af 5. august 1992. Der er nemlig ingen holdepunkter for, at klagerne faktisk blev henlagt inden den 22. december 1992, og Kommissionens skrivelse af 20. december 1993 angiver ikke klart, at dette var tilfaeldet.
83 Under disse omstaendigheder maa Kommissionens andet argument, hvorefter sagsoegerne allerede havde mistet deres status som klagere som foelge af en »formodet henlaeggelse« af deres klager inden den 22. december 1992, forkastes.
84 Paa den baggrund foerer Kommissionens tredje argument, hvorefter skrivelsen af 20. december 1993 under alle omstaendigheder ikke udgoer en formel afvisning af klagerne med hensyn til realiteten, til den konklusion, at de fortsat behandles af Kommissionen.
85 Retten finder imidlertid, at dette ikke var tilfaeldet paa tidspunktet for sagens anlaeg. Under de foreliggende saerlige omstaendigheder maa skrivelsen af 20. december 1993 ud fra konteksten nemlig betragtes som en endelig afvisning af klagerne med hensyn til realiteten.
86 Denne konklusion er baseret paa foelgende betragtninger. I deres skrivelse af 22. december 1992 svarede sagsoegerne udfoerligt paa skrivelsen af 5. august 1992, idet de understregede, at de fastholdt deres klager, saaledes at proceduren kunne fortsaettes. De anmodede endvidere saerligt Kommissionen om at traeffe en formel beslutning vedroerende deres klager i overensstemmelse med dens loefte herom under den administrative procedure. I sin skrivelse af 9. november 1993 anmodede sagsoegernes nye advokat Kommissionen om at tage stilling til skrivelsen af 22. december 1992. Det fremgaar af Kommissionens skrivelse af 20. december 1993, hvorved Kommissionen besvarede denne anmodning, at den behandlede skrivelsen af 22. december 1992, og at den konkluderede, at de heri indeholdte bemaerkninger ikke gav »grundlag for en indgriben i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, eller artikel 86«.
87 Denne realitetsbehandling af klagerne, som Kommissionen foretog uden at goere indsigelse vedroerende formaliteten, kan ikke betragtes som foretaget »af egen drift«, men bekraefter enten, at klagerne reelt aldrig er blevet henlagt, eller at Kommissionen i det mindste har genoptaget sagen. Endvidere kunne den paagaeldende undersoegelse ikke betragtes som »foreloebig«, som anfoert i skrivelsen af 20. december 1993. Efter den foerste stillingtagen, der er indeholdt i skrivelsen af 24. oktober 1990, og skrivelsen i henhold til artikel 6 af 5. august 1992 kan Kommissionens svar paa sagsoegernes skrivelser af 22. december 1992 og 9. november 1993, hvori det efter en fornyet realitetsbehandling konstateres, at der ikke var grundlag for en indgriben, tvaertimod kun betragtes som en endelig afvisning af klagerne, idet begrundelsen herfor i det vaesentlige er indeholdt i skrivelsen i henhold til artikel 6 af 5. august 1992.
88 Sagen boer herefter antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Sammenfatning af parternes argumenter
89 Sagsoegerne har i det vaesentlige fremfoert et enkelt anbringende om fejlvurderinger fra Kommissionens side i skrivelsen af 5. august 1992, som indeholder begrundelsen for beslutningen om at afvise deres klager, som meddelt ved skrivelse af 20. december 1993, for saa vidt angaar handelsaftalerne og Cultra-aftalerne.
90 Sagsoegerne har indledningsvis gentaget deres generelle indvendinger mod samtlige de af VBA anvendte aftaler, som allerede er fremfoert i sagerne T-70/92 og T-71/92. Handelsaftalerne og Cultra-aftalerne indgaar - ligesom det i sagerne T-70/92 og T-71/92 omhandlede brugsgebyr - i en helhed, der er uforenelig med de faellesskabsretlige konkurrenceregler. Der er tale om uberettigede gebyrer, der ikke giver ret til nogen form for modydelse, og som alene har til formaal at fordreje konkurrencen til fordel for VBA, som selv koeber blomsterprodukter i hele verden, indgaar terminskontrakter uden for rammerne af auktionssystemet og dermed direkte konkurrerer med de handlende, med hvem de indgaar de foernaevnte aftaler. Den barriere, VBA har indfoert imod import af produkter, der ikke dyrkes i Nederlandene, i det mindste i stoerre maengder eller i de paagaeldende saesoner, har ikke til formaal at sikre medlemmernes afsaetningsmuligheder, men sigter ganske enkelt mod at befri VBA for enhver konkurrence. VBA's meget staerke stilling paa markedet goer det meget vanskeligt for udenforstaaende at faa adgang hertil.
91 For saa vidt angaar handelsaftalerne goer sagsoegerne gaeldende, at disse naermest er identiske med de tidligere aftaler af samme navn, som blev forbudt ved 1988-beslutningen. Betalingen for disse aftaler er ikke begrundet i tjenesteydelser, der leveres af VBA som modydelse, men tjener udelukkende til at forhoeje de handlendes kostpris og svaekker saaledes deres stilling i konkurrencen, navnlig i forhold til VBA.
92 Endvidere begraenser handelsaftalerne konkurrencen ved kraeve, at der kun maa saelges til koebere, der er registreret hos VBA.
93 Desuden paatager de forhandlere, med hvem der er indgaaet saadanne aftaler, sig - i modsaetning til, hvad Kommissionen har anfoert i skrivelsen af 5. august 1992 - ingen saerlige forpligtelser, hvorfor der anvendes ulige vilkaar i forhold til de handlende, med hvem der ikke er indgaaet saadanne aftaler, idet disse skal betale det hoejere brugsgebyr.
94 Hertil kommer, at muligheden for at indgaa saadanne aftaler tilbydes bestemte handlende paa vilkaarligt grundlag, og de saaledes favoriserede handlende bliver undergivet 3%-reglen og har ikke pligt til at betale brugsgebyret. De handlende, der udgoer en for stor konkurrencemaessig trussel for VBA, kan saaledes rammes ved, at det afvises at indgaa en handelsaftale med dem.
95 Bagatel-reglen, som Kommissionen paaberaaber sig i skrivelsen af 5. august 1992, finder ikke anvendelse. Det relevante markeds stoerrelse skal nemlig bedoemmes under hensyntagen til VBA's samlede omsaetning paa over 2 mia. HFL, hvoraf en betydelig del skyldes eksport til andre medlemsstater. Sagsoegerne har tilfoejet, at Kommissionen i 1988-beslutningen lagde til grund, at bagatel-reglen ikke fandt anvendelse.
96 For saa vidt angaar Cultra-aftalerne har sagsoegerne anfoert, at Kommissionen i skrivelsen af 5. august 1992 selv betragter disse som konkurrencebegraensninger. Ifoelge sagsoegerne har vilkaaret om, at det som udgangspunkt kun er produkter, der hidroerer fra VBA, der kan saelges i grossistcentret Cultra, en aabenbar indflydelse paa forsyningen. De har understreget, at de handlende, der er etableret i Cultra-centret, for at kunne saelge produkter, der er erhvervet paa anden vis end gennem VBA, skal betale et gebyr paa 8,6%, som ikke er berettiget i forhold til de tjenesteydelser, der leveres af VBA.
97 Det er ikke korrekt, at aftalerne ikke paavirker handelen mellem medlemsstater maerkbart eller kun har en ringe oekonomisk betydning. Den omsaetning, der opnaas i Cultra-centret, fremkommer tvaertimod navnlig ved eksport, isaer til Tyskland. I oevrigt skal de gebyrer, der betales af de handlende, som er etableret i Cultra-centret, laegges oven i brugsgebyret, og de indgaar i en helhed af foranstaltninger fra VBA's side, der angaar en meget betydelig omsaetning, nemlig den samlede omsaetning i forbindelse med auktionerne. De paavirker dermed handelen mellem medlemsstater maerkbart.
98 Sagsoegerne har endvidere anfoert, at Kommissionen overser, at den manglende paavirkning af handelen mellem medlemsstaterne langt fra er begrundelsen for VBA's praksis, men i realiteten er resultatet heraf, for saa vidt som andre medlemsstaters leverandoerer forhindres i at levere til de handlende, der er etableret i Cultra-centret. Det er desuden med urette, at Kommissionen foretager en sondring mellem de forskellige kategorier af blomsterprodukter (afskaarne og toerrede blomster, haveplanter, stueplanter), som er omfattet af de forskellige Cultra-aftaler.
99 Sagsoegerne er endelig i replikken fremkommet med en ny faktisk oplysning, hvorefter de lejere, der lejer et areal paa auktionsomraadet, efter en aendring af reglementet i 1994 kun fritages for brugsgebyret, hvis de importerer produkter for egen regning. Sagsoegerne har fremlagt en klage, som er indgivet til Kommissionen, og en skrivelse fra denne af 6. oktober 1994, hvori Kommissionens stillingtagen til klagen udsaettes, saa laenge sagerne T-70/92 og T-71/92 verserer for Retten.
100 Sagsoegte har principalt henholdt sig til sine anbringender til stoette for afvisningspaastanden og kun for fuldstaendighedens skyld fremfoert argumenter vedroerende realiteten.
101 For saa vidt angaar handelsaftalerne fastholder sagsoegte, at disse indebaerer en forpligtelse for de handlende, der har indgaaet saadanne aftaler, til at levere bestemte kategorier af produkter til supplering af VBA's udbud, som modydelse for et mindre gebyr end brugsgebyret.
102 Det er vanskeligt at se sagsoegernes interesse i at goere gaeldende, at gebyret paa 3% er for hoejt, da sagsoegerne og navnlig Florimex altid har klaget over, at 3% var et for lavt gebyr.
103 Sagsoegte har tillige understreget, at aftalerne og den hermed forbundne 3%-regel kun finder anvendelse paa leveringerne til kunder, der er etableret paa VBA's omraade, idet de handlende frit kan saelge deres produkter uden for rammerne af handelsaftalerne.
104 Hvad angaar spoergsmaalet om anvendelse af bagatel-reglen paa handelsaftalerne, finder Kommissionen, at den omsaetning hos VBA, der skal tages hensyn til, skal begraenses til foreningens egne indtaegter (gebyrer osv.) og ikke kan omfatte medlemmernes provenu ved salg paa auktion.
105 For saa vidt angaar Cultra-aftalerne har sagsoegte understreget, at der herved er tale om salg til mindre koebere, navnlig detailhandlere, gennem VBA og paa dennes omraade. Af de fire sagsoegere er det alene Inkoop Service Aalsmeer, som havde en omsaetning paa ca. 23 mio. HFL i 1988, der er bundet af en saadan aftale vedroerende stueplanter.
106 Vilkaarene i disse aftaler begraenser ganske vist konkurrencen, men paavirker ikke handelen mellem medlemsstater, eftersom produkterne enten hidroerer fra Nederlandene eller fra et tredjeland og som udgangspunkt kun saelges til mindre nederlandske forhandlere. Konkurrencebegraensningen er heller ikke maerkbar, da omsaetningen i Cultra-centret svarer til ca. 8% af VBA's omsaetning. Andelen er endnu mindre, hvis der kun tages hensyn til markedet for stueplanter, hvor Inkoop Service Aalsmeer kun er én virksomhed blandt mange andre i Nederlandene.
107 Endelig har sagsoegte anmodet om, at der ses bort fra de nye oplysninger, sagsoegerne er fremkommet med, idet de hverken er naevnt i skrivelsen af 20. december 1993 eller i skrivelsen af 5. august 1992.
108 Intervenienten har for saa vidt angaar handelsaftalerne anfoert, at der opkraeves et gebyr, hvis type og stoerrelse fastsaettes efter omstaendighederne, for hvert salg, der foretages af en forhandler, med hvem der er indgaaet en saadan aftale, til en koeber, som er autoriseret af VBA og etableret paa dennes omraade, men at det ikke opkraeves for salg uden for dette omraade. Handelsaftalerne paalaegger den paagaeldende forhandler en pligt til at saelge saerlige kategorier af produkter af hoej kvalitet til supplering af VBA's udbud og til ud over provisionen paa 3% at betale en forhoejet leje. Der kan dog ikke uden videre foretages en sammenligning med brugsgebyret, idet der skal tages hensyn til, at de forhandlere, der har indgaaet handelsaftaler, ogsaa har en stoerre frihed, for saa vidt som de ikke er undergivet VBA's indkoebsnorm, ligesom de raader over en indkasseringsservice (jf. ogsaa intervenientens svar paa Rettens spoergsmaal af 12.4.1996).
109 Handelsaftalerne indebaerer ikke de samme begraensninger som dem, der kritiseres i 1988-beslutningen. Der er saaledes hverken tale om en begraensning af konkurrencen i traktatens artikel 85, stk. 1's forstand eller om en paavirkning af handelen mellem medlemsstater, og sagsoegerne har intet fremfoert med henblik paa at godtgoere det modsatte.
110 For saa vidt angaar Cultra-aftalerne har intervenienten anfoert, at de vedroerer salg af produkter, der er koebt gennem VBA, til detailhandlere efter »cash and carry«-systemet. Hvis en forhandler, der er bundet af en Cultra-aftale, oensker at saelge blomster, der er koebt af tredjemand, betaler han det gebyr paa 8,6%, som gaelder for salg som »fri leverandoer«. Intervenienten har understreget, at foreningen stiller faciliteter til raadighed for Cultra-centret og deltager i reklameudgifterne. Den har tillige understreget, at aktiviteterne i Cultra-centret adskiller sig fra auktionen.
111 I relation til spoergsmaalet om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, paa Cultra-aftalerne finder intervenienten, at deres betydning ikke skal bedoemmes ud fra VBA's samlede omsaetning. Cultra-aftalerne vedroerer nemlig ikke betingelserne for levering med henblik paa videresalg, som er omhandlet i 1988-beslutningen, men salg af VBA's produkter i auktionsforeningens og de mindre forhandleres interesse. Der foreligger derfor ikke nogen maerkbar paavirkning af handelen mellem medlemsstater.
112 Under alle omstaendigheder er Cultra-aftalerne omfattet af artikel 2 i forordning nr. 26, da de indgaas af en landbrugssammenslutning og drejer sig om salg af landbrugsvarer og benyttelse af et faelles anlaeg til behandling af saadanne varer. I oevrigt vil aftalerne kunne opnaa en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3.
Rettens bemaerkninger
113 Kommissionen har i det foreliggende tilfaelde hverken paaberaabt sig artikel 2 i forordning nr. 26 eller traktatens artikel 85, stk. 3. Da Kommissionen ikke har truffet nogen beslutning i medfoer af disse bestemmelser, har Retten ikke kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende de argumenter, intervenienten har fremfoert i saa henseende.
114 Tilsvarende falder den nye faktiske oplysning, som sagsoegerne har frembragt i replikken, og som i det vaesentlige drejer sig om en paastaaet aendring af reglerne om brugsgebyret (jf. ovenfor, praemis 99), uden for rammerne af naervaerende sag.
Handelsaftalerne
115 For saa vidt angaar handelsaftalerne er Kommissionens standpunkt, saaledes som det fremgaar af skrivelsen af 5. august 1992, at der ikke foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, dels fordi VBA ikke anvender ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi over for sine handelspartnere, som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, litra d), dels fordi der ikke er noget afgoerende bevis for, at handelen mellem medlemsstater paavirkes maerkbart, selv hvis det antages, at der er tale om en begraensning af konkurrencen i artikel 85, stk. 1's forstand.
116 Hvad angaar det foerste af disse argumenter bemaerkes, at Kommissionen i sin skrivelse af 5. august 1992 efter at have foretaget en sammenligning af de oekonomiske byrder, VBA paalaegger de handlende, med hvem der er indgaaet handelsaftaler, og de handlende, der ikke har indgaaet saadanne aftaler, konkluderer, at foerstnaevnte er privilegerede. De beregninger, intervenienten har fremlagt vedroerende beregningen af den leje, der betales af bestemte forhandlere, med hvem der er indgaaet handelsaftaler, og som ogsaa lejer lokaler af VBA, findes ikke at kunne svaekke den paagaeldende konklusion, da brugsgebyret ikke opkraeves hos VBA's lejere.
117 Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at VBA ikke anvender ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi over for handelspartnere, som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, litra d), fordi de forhandlere, med hvem der er indgaaet handelsaftaler, »over for VBA [paatager sig] visse forpligtelser med hensyn til udbud af bestemte produkter«.
118 I den dom, Retten i dag har afsagt i de forenede sager T-70/92 og T-71/92, Florimex og VGB mod Kommissionen, fastslaas det i praemis 192 og 193, at der ikke er foert bevis for, at de forhandlere, med hvem der er indgaaet handelsaftaler, paatager sig forpligtelser over for VBA, som kan begrunde forskellen mellem 3%-reglen og brugsgebyret.
119 Det foelger heraf, at skrivelsen af 5. august 1992 indeholder en faktisk fejl eller en fejlvurdering, for saa vidt som det konstateres, at forskellen mellem brugsgebyret og det gebyr paa 3%, som anvendes i forbindelse med handelsaftalerne, er berettiget, fordi der gaelder saadanne forpligtelser.
120 For saa vidt angaar det andet argument i skrivelsen af 5. august 1992, hvorefter der »ikke [foreligger] noget afgoerende bevis for, at handelen mellem medlemsstater paavirkes maerkbart«, skal der foerst erindres om, at Kommissionen i 1988-beslutningen antog, at de tidligere handelsaftaler, som dengang var gaeldende, var en integrerende del af VBA's samlede regler, og at disse som helhed kunne paavirke handelen mellem medlemsstater.
121 Kommissionen fastslog saaledes i 1988-beslutningen:
»(105) VBA har indvendt, at de konkurrencebegraensende virkninger af bestemmelserne i auktionsreglementets artikel 5, stk. 10 og 11, ophaeves ved, at de paa VBA's omraade etablerede engroshandlere har mulighed for at varetage alle former for erhvervsvirksomhed enten paa grundlag af saerlige ordninger (handelsaftaler, 0,25 HFL-reglen) eller 10%-reglen. Dette argument holder ikke stand over for en naermere undersoegelse.
(106) For det foerste gaelder de paagaeldende bestemmelser ikke de samme personer. 10%-gebyret, handelsaftalerne og 0,25 HFL-reglen gaelder udelukkende for de paa VBA's omraade etablerede engroshandlere, medens bestemmelserne i auktionsreglementet ogsaa tjener til at forhindre disse engroshandleres potentielle leverandoerer i adgang til auktionsomraadet (jf. de omtalte tilfaelde under nr. 51-55).
(107) For det andet foejer 10%-reglen, handelsaftalerne og 0,25 HFL-reglen sig uden videre til de paagaeldende bestemmelser i auktionsreglementet. I disse er det udtrykkeligt fastsat, paa hvilke betingelser der kan afviges fra det principielle forbud.
...
3. Handelsaftaler
(119) I handelsaftalerne mellem VBA og visse af dens lejere findes de betingelser, paa hvilke VBA tillader bestemte handelsaktiviteter paa sit omraade. Disse handelsaftaler staar saaledes i umiddelbar forbindelse med forskrifterne i auktionsreglementets artikel 5, stk. 10 og 11.
(120) Handelsaftalerne udgoer det kontraktmaessige grundlag for, at den paagaeldende lejer kan udstille og saelge blomsterprodukter i VBA's bygninger. Desuden er forsyningskilderne for de produkter, der skal forhandles, noeje angivet i handelsaftalerne af type A-E, nemlig de andre VBN-auktioner.
(121) Handelsaftalerne af type F indeholder paa deres side de naermere bestemmelser om de produkter, der skal forhandles, hvad angaar maengde, sorter og salgsperiode. Det fastlaegges endvidere, at lejeren selv skal indfoere produkterne.
(122) Handelsaftalerne betyder saaledes en indskraenkning af VBA's lejeres afsaetningsmuligheder. Konkurrencen mellem de enkelte forsyningskilder for VBA's lejere begraenses.«
122 Hvad dernaest angaar spoergsmaalet om paavirkning af handelen mellem medlemsstater fastslog Kommissionen i betragtning 124, 125 og 126 til 1988-beslutningen:
»(124) De paaviste konkurrencebegraensninger [herunder handelsaftalerne] bevirker, at handelsstroemmene inden for Faellesskabet udvikler sig anderledes, end det ville vaere tilfaeldet, hvis de paagaeldende aftaler ikke eksisterede. Herved paavirkes ikke blot den nederlandske import af produkter fra andre medlemsstater og af varer fra tredjelande, der i en anden medlemsstat befinder sig i fri omsaetning, men frem for alt eksporten af de i Nederlandene afsatte produkter.
(125) Konkurrencebegraensningerne paavirker ogsaa handelen i maerkbar grad.
(126) I denne sammenhaeng er det irrelevant, om hver enkelt aftale kan siges at paavirke handelen i maerkbar grad. De udgoer under alle omstaendigheder en del af en helhed af ensartede aftaler, der tilsammen har de naevnte virkninger.«
123 Det er korrekt, at Kommissionen i 1988-beslutningen betragtede handelsaftalerne som en integrerende del af VBA's system, for saa vidt som de paa davaerende tidspunkt udgjorde en af undtagelserne fra den eksklusive koebsforpligtelse, der blev paalagt de forhandlere, der var etableret paa VBA's omraade, i medfoer af det dagaeldende auktionsreglements artikel 5, stk. 10 og 11, og at denne forpligtelse siden er blevet afskaffet. VBA har imidlertid i stedet for en eksklusiv koebsforpligtelse valgt en ordning, som indebaerer, at der ved direkte levering til de handlende, der er etableret paa foreningens omraade, generelt skal betales et gebyr til foreningen, nemlig enten brugsgebyret eller det i handelsaftalerne fastsatte gebyr paa 3%. Ordningen med handelsaftalerne udgoer i realiteten en undtagelse fra brugsgebyrordningen, hvilket i oevrigt bekraeftes udtrykkeligt af de paagaeldende aftalers ordlyd [jf. salgsbetingelserne, udg. I og III, punkt e), og udg. II, punkt d)].
124 Under disse omstaendigheder findes virkningerne af handelsaftalerne kun at kunne vurderes under hensyntagen til brugsgebyrordningen. Det er desuden naeppe taenkeligt, at VBA kan opretholde 3%-reglen uden brugsgebyrordningen, idet de to gebyrer er udtryk for det generelle princip om, at der skal betales et gebyr ved enhver levering fra udenforstaaende til koebere, der er etableret paa foreningens omraade.
125 Det staar fast, at brugsgebyret - som det med rette fastslaas af Kommissionen i beslutningen af 2. juli 1992 - er en integrerende del af VBA's regler (jf. ovenfor, praemis 36). Det foelger heraf, at handelsaftalerne ogsaa kun kan vurderes paa baggrund af VBA's samlede regler. I oevrigt anvendte Kommissionen selv denne fremgangsmaade i beslutningen af 2. juli 1992 (retlig vurdering, in fine) ved at sammenligne brugsgebyret med det gebyr, der er fastsat i handelsaftalerne (jf. ovenfor, praemis 37).
126 Det staar ligeledes fast, at VBA's regler som helhed kan paavirke handelen mellem medlemsstater, saaledes som det fastslaas af Kommissionen i saavel 1988-beslutningen (jf. ovenfor, praemis 122) som beslutningen af 2. juli 1992 (jf. ovenfor, praemis 36). Eftersom handelsaftalerne er en integrerende del af disse regler, er det uden betydning, om de isoleret betragtet paavirker handelen mellem medlemsstater i tilstraekkelig grad (jf. Domstolens dom af 25.2.1986, sag 193/83, Windsurfing International mod Kommissionen, Sml. s. 611, praemis 96).
127 Det foelger heraf, at skrivelsen af 5. august 1992 indeholder en fejlvurdering, der har foert til en retlig fejl, for saa vidt som sagsoegernes klage afvises med den begrundelse, at der »ikke [foreligger] noget afgoerende bevis for, at handelen mellem medlemsstater paavirkes maerkbart«.
128 Ud fra alle disse betragtninger maa den omtvistede beslutning annulleres, for saa vidt som Kommissionen herved afviser sagsoegernes klager over handelsaftalerne.
Cultra-aftalerne
129 Cultra-aftalerne omfatter som naevnt fem individuelle eksklusive koebsaftaler mellem VBA og fem nederlandske grossister, som forpligter sig til udelukkende at koebe produkter gennem VBA af foreningens medlemmer med henblik paa videresalg til detailhandlere i Cultra-centret. To af aftalerne vedroerer videresalg af afskaarne og toerrede blomster, den tredje vedroerer videresalg af haveplanter, og de to sidste vedroerer videresalg af stueplanter. Der er altsaa tale om fem forskellige aftaler mellem virksomheder, der er beliggende i samme medlemsstat, og de vedroerer kun produkter, som har oprindelse i denne medlemsstat.
130 I skrivelsen af 5. august 1992 anfoerte Kommissionen, at Cultra-aftalerne har til formaal og til foelge at begraense konkurrencen, som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, »baade med hensyn til begraensningen af de paagaeldende forhandleres erhvervsmaessige aktiviteter og med hensyn til begraensningen af deres forsyningskilder«. Kommissionen var dog af den opfattelse, at der »ikke [foreligger] noget afgoerende bevis for, at handelen mellem medlemsstater paavirkes maerkbart. Den beskedne oekonomiske indflydelse paa de relevante markeder udelukker dette. Da de oplysninger, Kommissionen har kunnet indhente, er forretningshemmeligheder for de paagaeldende virksomheder, er det ikke muligt at goere Dem bekendt hermed«.
131 Retten skal saaledes alene tage stilling til lovligheden af Kommissionens konstatering af, at den beskedne oekonomiske indflydelse paa de relevante markeder udelukker, at Cultra-aftalerne kan paavirke handelen mellem medlemsstater maerkbart, hvorfor traktatens artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse.
132 Det fremgaar af Domstolens og Rettens faste praksis, at en aftale mellem virksomheder kun kan paavirke handelen mellem medlemsstater i traktatens artikel 85, stk. 1's forstand, saafremt det paa grundlag af alle faktiske og retlige omstaendigheder kan forudsiges med en tilstraekkelig grad af sandsynlighed, at den vil kunne oeve en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse paa handelen mellem medlemsstater, saaledes at den vil kunne hindre, at der skabes et indre marked mellem medlemsstater (jf. f.eks. Rettens dom af 14.7.1994, sag T-77/92, Parker Pen mod Kommissionen, Sml. II, s. 549, praemis 39).
PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 694A0077.1
133 Det staar ligeledes fast, at en aftale ikke falder ind under forbuddet i artikel 85, naar den under hensyn til de beroerte parters svage stilling paa markedet for de omhandlede produkter kun i ringe omfang paavirker markedet (Domstolens dom af 9.7.1969, sag 5/69, Voelk, Sml. 1969, s. 69, org. ref.: Rec. s. 295). I den i 1992 gaeldende udgave af Kommissionens meddelelse 86/C 231/02 af 3. september 1986 vedroerende aftaler af ringe betydning, som ikke falder ind under EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1 (EFT C 231, s. 2), hedder det, at Kommissionen er af den opfattelse, at aftaler mellem virksomheder, hvis formaal det er at producere eller distribuere varer eller yde tjenesteydelser, almindeligvis ikke falder ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1, saafremt de varer og tjenesteydelser, aftalen omfatter, og de af de deltagende virksomheders andre varer og tjenesteydelser, der paa grund af deres egenskaber, pris og anvendelse af forbrugeren betragtes som vaerende af samme art, ikke paa den del af det faelles marked, som beroeres af aftalen, udgoer mere end 5% af markedet for disse varer eller tjenesteydelser, og saafremt de deltagende virksomheders samlede omsaetning i et regnskabsaar ikke overstiger 200 mio. ECU. Dette beloeb blev i 1994 aendret til 300 mio. ECU (EFT 1994 C 368, s. 20).
134 Det skal foerst bemaerkes, at Kommissionen i betragtning 124 til 1988-beslutningen fastslog, at der var tale om en maerkbar paavirkning af handelen mellem medlemsstater, fordi de paagaeldende aftaler ikke blot paavirkede den nederlandske import af produkter fra andre medlemsstater og af varer fra tredjelande, der i en anden medlemsstat befinder sig i fri omsaetning, »men frem for alt eksporten af de i Nederlandene afsatte produkter«. Kommissionen indtog samme standpunkt i beslutningen af 2. juli 1992. Cultra-aftalerne er imidlertid ikke rettet mod eksporten i Nederlandene, men drejer sig derimod om grossisters videresalg af produkter af nederlandsk oprindelse til detailhandlere, hvoraf stoerstedelen selv er etableret i Nederlandene.
135 Selv hvis det laegges til grund, at salgene til de tyske detailhandlere - som anfoert af sagsoegerne - udgoer en andel af Cultra-salgene, er dette ikke i sig selv et tilstraekkeligt bevis for, at der foreligger en maerkbar paavirkning af handelen mellem medlemsstater, da sagsoegerne ikke har frembragt nogen konkrete oplysninger, der kan godtgoere omfanget af de paagaeldende salg, hverken udtrykt i markedsandele eller i omsaetning.
136 Endvidere bemaerkes, at sagsoegerne under den administrative procedure paa intet tidspunkt har angivet, hvilken markedsandel Cultra-produkterne udgjorde. I deres skrivelse af 22. december 1992 som svar paa Kommissionens skrivelse af 5. august 1992 anerkendte sagsoegerne tvaertimod udtrykkeligt, at »det i meddelelsen vedroerende aftaler af ringe betydning opstillede kriterium vedroerende markedsandelene sandsynligvis ikke er opfyldt. Cultra-aftalerne paavirker saaledes paa dette punkt ikke handelen mellem medlemsstater maerkbart« .
137 Sagsoegerne har heller ikke foert nogen beviser for, at omsaetningen i forbindelse med Cultra-aftalerne oversteg den graense paa 200 mio. ECU, der var fastsat i Kommissionens meddelelse vedroerende aftaler af ringe betydning. Selv den af sagsoegerne i skrivelsen af 28. maj 1996 naevnte samlede omsaetning paa 250 mio. HFL - som ikke blev fremdraget under den administrative procedure, ikke stoettes af beviser og ikke noedvendigvis hentyder til 1992 - ligger under denne graense. I oevrigt bekraefter Kommissionens skoen, hvorefter vaerdien af VBA's salg til Cultra-grossisterne var 118 mio. HFL paa anmeldelsestidspunktet og 93 mio. HFL i 1992, at den i meddelelsen vedroerende aftaler af ringe betydning fastsatte graense paa 200 mio. ECU ikke var overskredet med hensyn til omsaetningen i forbindelse med Cultra-aftalerne, selv hvis de betragtes samlet.
138 Sagsoegernes hovedargument er imidlertid, at virkningen af Cultra-aftalerne kun kan bedoemmes paa baggrund af VBA's samlede regler under hensyntagen til VBA's omsaetning og i lyset af, at aftalerne sammen med brugsgebyret og handelsaftalerne i vaesentlig grad forhindrer eksport fra andre medlemsstater i at traenge ind paa det nederlandske marked.
139 Det forhold, at de i meddelelsen vedroerende aftaler af ringe betydning fastsatte graenser for Cultra-aftaleparternes omsaetninger, naar alle produkter betragtes samlet, er overskredet under hensyntagen til VBA's samlede omsaetning paa ca. 2,2 mia. HFL i 1992, giver dog efter Rettens opfattelse ikke i sig selv grundlag for med sikkerhed at konkludere, at de paagaeldende aftaler kan paavirke handelen mellem medlemsstater maerkbart (jf. Rettens dom af 8.6.1995, sag T-9/93, Schoeller mod Kommissionen, Sml. II, s. 1611, praemis 75). Dette gaelder saa meget mere, som VBA's hovedvirksomhed er salg til grossister med henblik paa eksport af blomsterpodukter fra Nederlandene og dermed ikke har direkte forbindelse med Cultra-aftalerne, der drejer sig om salg til detailhandlere, der er i stand til at foretage deres indkoeb efter »cash and carry«-systemet.
140 Efter fast retspraksis er det ved vurderingen af en aftales virkninger i forhold til traktatens artikel 85, stk. 1, noedvendigt at tage hensyn til den oekonomiske og retlige sammenhaeng, aftalen indgaar i, og hvor den sammen med andre aftaler kan have en kumulativ virkning for konkurrencen. Den kumulative virkning af flere lignende aftaler er et forhold blandt flere, som indgaar i bedoemmelsen af, om handelen mellem medlemsstater gennem en mulig forstyrrelse af konkurrencen udsaettes for paavirkning, f.eks. ved at aftalerne forhindrer konkurrenter fra andre medlemsstater i at vinde indpas paa det relevante marked, hvorved de haemmer den med traktaten tilstraebte oekonomiske integration (Domstolens dom af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, Sml. I, s. 935, praemis 14-24, og dommen i sagen Schoeller mod Kommissionen, praemis 76, 77 og 78). Traktatens artikel 85, stk. 1, finder dog kun anvendelse paa aftaler, der i vaesentligt omfang bidrager til en eventuel afskaermning af markedet (jf. Delimitis-dommen, praemis 23 og 24, og dommen i sagen Schoeller mod Kommissionen, praemis 76).
141 Det skal saaledes undersoeges, om Cultra-aftalerne i vaesentligt omfang kan bidrage til en eventuel afskaermning af det nederlandske hjemmemarked for de paagaeldende produkter under hensyntagen til den oekonomiske og retlige sammenhaeng, de indgaar i.
142 Som allerede naevnt, fastslog Kommissionen baade i 1988-beslutningen og i beslutningen af 2. juli 1992, at VBA's regler om salg paa auktion og om direkte levering til handlende etableret paa VBA's omraade udgjorde en helhed, som paavirkede handelen mellem medlemsstater, bl.a. i betragtning af VBA's eksportorienterede virksomhed, og at det derfor var uden betydning, om hvert enkelt element i VBA's regler isoleret betragtet paavirkede handelen mellem medlemsstater (jf. ovenfor, praemis 36 og 122). Det samme goer sig gaeldende med hensyn til handelsaftalerne, da disse er en integrerende del af VBA's regler om direkte levering til handlende etableret paa foreningens omraade, bl.a. fordi VBA har valgt det grundlaeggende princip, at udenforstaaende ikke kan levere produkter paa foreningens omraade, uden at der opkraeves et gebyr (jf. ovenfor, praemis 123-126).
143 Disse betragtninger kan dog efter Rettens opfattelse ikke uden videre overfoeres til Cultra-aftalerne. Cultra-aftalerne udgoer nemlig ikke en vaesentlig del af VBA's regler om salg paa auktion og om direkte levering til handlende etableret paa foreningens omraade, navnlig med henblik paa eksport af de paagaeldende produkter, men indgaar snarere i en supplerende og saerskilt virksomhed, nemlig videresalg af VBA's produkter til detailhandlere ved hjaelp af »cash and carry«-systemet. Det foelger heraf, at aftalerne ikke har direkte forbindelse med de oevrige elementer i VBA's regler, der som helhed kan paavirke handelen mellem medlemsstater.
144 Hvad angaar muligheden for, at Cultra-aftalerne isoleret betragtet kan paavirke handelen mellem medlemsstater ved at goere det maerkbart vanskeligere for konkurrenter fra andre medlemsstater at traenge ind paa det nederlandske marked, findes sagsoegerne ikke at have frembragt tilstraekkelige konkrete oplysninger til, at Retten kan fastslaa, at aftalerne kan have en vaesentlig virkning i saa henseende. Sagsoegerne, som har bevisbyrden, har ganske vist - foerst under retsmoedet - anfoert, at den samlede omsaetning i forbindelse med Cultra-aftalerne svarer til 10% af det nederlandske marked, men de har ikke foert nogen form for bevis for denne paastand, hvilket de i oevrigt heller ikke har gjort under den administrative procedure. Der sondres i forbindelse med det paagaeldende tal heller ikke mellem de forskellige omhandlede produkter, f.eks. mellem afskaarne blomster, haveplanter og stueplanter, som opfylder forskellige behov hos forbrugerne. Desuden bemaerkes, at de omhandlede aftaler - i modsaetning til, hvad der var tilfaeldet i sagerne Delimitis og Schoeller - kun vedroerer fem grossister og saaledes ikke er bindende for de nederlandske detailhandlere, som fortsat har mulighed for at erhverve de paagaeldende produkter fra adskillige andre forsyningskilder. Det kan derfor ikke fastslaas, at de omhandlede eksklusive koebsforpligtelser, som beroerer to grossister i afskaarne og toerrede blomster, en grossist i haveplanter og to grossister i stueplanter, i vaesentligt omfang kan bidrage til en eventuel afskaermning af det nederlandske marked.
145 Endelig bemaerkes, at eftersom sagsoegerne ikke har godtgjort, at den i Cultra-aftalerne fastsatte eksklusive koebsforpligtelse kan paavirke handelen mellem medlemsstater maerkbart, er det forhold, at en undtagelse fra denne forpligtelse kun indroemmes mod betaling af et gebyr paa 8,7% til VBA, uden betydning for sagens afgoerelse. Desuden har VBA for Retten erklaeret, at foreningen ikke har haft til hensigt at opkraeve dette gebyr paa 8,7% samtidig med brugsgebyret.
146 Sagsoegernes anbringender og argumenter vedroerende Cultra-aftalerne maa saaledes forkastes.
147 Kommissionen maa herefter frifindes, undtagen for saa vidt angaar det ovenfor i praemis 128 anfoerte.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
148 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Er der flere tabende parter, traeffer Retten afgoerelse om omkostningernes fordeling. I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 3, kan Retten fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter.
149 Sagsoegerne har i deres skriftlige indlaeg kun nedlagt paastand vedroerende sagens omkostninger i deres indlaeg vedroerende formalitetsindsigelsen, men de har under retsmoedet nedlagt paastand om, at Kommissionen og intervenienten tilpligtes at betale sagens omkostninger. Denne omstaendighed er ikke til hinder for, at paastanden tages til foelge (jf. den i dag afsagte dom i de forenede sager T-70/92 og T-71/92, Florimex og VGB mod Kommissionen, praemis 197).
150 Hver part har imidlertid delvis tabt sagen for saa vidt angaar realiteten. Under disse omstaendigheder findes hver part at burde baere sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Anden Udvidede Afdeling)
1) Kommissionens beslutning, som indeholdt i dens skrivelse af 20. december 1993, vedroerende sagerne IV/32.751 - Florimex/Aalsmeer II, IV/32.990 - VGB/Aalsmeer, IV/33.190 - Inkoop Service og M. Verhaar BV/Aalsmeer, IV/32.835 - Cultra og IV/33.624 - Bloemenveilingen Aalsmeer III, annulleres, for saa vidt som Kommissionen herved afviser sagsoegernes klager, hvorefter intervenientens handelsaftaler I, II og III er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
2) I oevrigt frifindes Kommissionen.
3) Hver part baerer sine egne omkostninger.