CELEX: 62001TJ0330
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nātrija glukonāts
EKL 81. pants
Naudas sods
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts
Vadlīnijas naudas soda apmēra noteikšanai
Samērīguma princips
Pienākums norādīt pamatojumu

Prāvas rašanās fakti
Sabiedrība
Akzo Nobel NV
(turpmāk tekstā – “
Akzo
”) ir mātes sabiedrība uzņēmumu grupai, kuri specializējas ķīmijas un farmaceitiskajā rūpniecībā. Tai pieder visas sabiedrības
Akzo Nobel Chemicals BV
(turpmāk tekstā – “
ANC
”) akcijas. Lietas faktu iestāšanās laikā un laikposmā līdz 1995. gada decembrim
ANC
aktīvi darbojās nātrija glukonāta tirgū, piedaloties sabiedrībā
Glucona vof
– uzņēmumā, ko tā kontrolēja kopā ar
Coöperatieve Verkoop‑ en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA
(turpmāk tekstā – “
Avebe
”). 1995. gada decembrī
Avebe
ieguva
ANC
dalību
Glucona vof
, kas ir kļuvusi par sabiedrību ar ierobežotu atbildību un pieņēmusi nosaukumu
Glucona BV
(turpmāk tekstā – “
Glucona vof
” un “
Glucona BV
”, nenošķirti dēvētas “
Glucona
”).
Nātrija glukonāts ir daļa no helatoniem, kas ir vielas, kas ražošanas procesā dezaktivizē metāla jonus. Šie procesi īpaši
ietver rūpniecisko mazgāšanu (pudeļu vai rīku mazgāšana), virsmu apstrādi (rūsas izturīga apstrāde, attaukošana, alumīnija
gravēšana) un ūdens apstrādi. Helatoni tādējādi tiek izmantoti pārtikas rūpniecībā, kosmētikas, farmācijas, papīra un betona
ražošanā, kā arī citās rūpniecības nozarēs. Nātrija glukonāts tiek tirgots visā pasaulē, un konkurējošie uzņēmumi darbojas
pasaules tirgū.
1995. gadā nātrija glukonāts pasaulē kopumā tika pārdots par aptuveni 58,7 miljoniem EUR, Eiropas Ekonomikas zonā (turpmāk
tekstā – “EEZ”) – par aptuveni 19,6 miljoniem EUR. Lietas faktu norises laikā gandrīz visu nātrija glukonātu pasaulē saražoja
pieci uzņēmumi, proti, pirmkārt,
Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd
(turpmāk tekstā – “
Fujisawa
”), otrkārt –
Jungbunzlauer AG
(turpmāk tekstā – “
Jungbunzlauer
”), treškārt –
Roquette Fréres SA
(turpmāk tekstā – “
Roquette
”), ceturtkārt,
Glucona vof
un, piektkārt,
Archer Daniels Midland Co.
(turpmāk tekstā – “
ADM
”).
1997. gada martā Amerikas Savienoto Valstu Tieslietu ministrija [
United States Department of Justice
] informēja Komisiju, ka pēc lizīna un citronskābes tirgū veiktās izmeklēšanas ir uzsākta izmeklēšana arī par nātrija glukonāta
tirgu. 1997. gada oktobrī un decembrī, kā arī 1998. gada februārī Komisijai tika paziņots, ka
Akzo
,
Avebe
,
Glucona
,
Roquette
un
Fujisawa
ir atzinušas, ka ir bijušas aizliegtās vienošanās par nātrija glukonāta cenas noteikšanu un šīs preces pārdošanas apjomu
sadali Savienotajās Valstīs un citur dalībnieces. Pēc vienošanās noslēgšanas ar Amerikas Tieslietu ministriju Amerikas valsts
iestādes šiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus.
1998. gada 18. februārī Komisija saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmā Regula par Līguma
[81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.), galvenajiem nātrija glukonāta ražotājiem, importētājiem, eksportētājiem
un pircējiem Eiropā nosūtīja informācijas pieprasījumus.
Atbilstoši informācijas pieprasījumam
Fujisawa
sazinājās ar Komisiju, lai to informētu, ka ir sadarbojusies ar Amerikas valsts iestādēm saistībā ar iepriekš aprakstīto
izmeklēšanu un ka tā vēlas darīt to pašu, pamatojoties uz Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu
vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).
1998. gada 12. maijā pēc 1998. gada 1. aprīļa sanāksmes ar Komisiju
Fujisawa
iesniedza rakstveida deklarāciju un materiālus, kuri ietvēra aizliegtās vienošanās vēstures kopsavilkumu, un vairākus dokumentus.
1998. gada 16. un 17. septembrī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam veica pārbaudes uz vietas sabiedrību
Avebe
,
Glucona
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
mītnēs.
1999. gada 2. martā Komisija nosūtīja detalizētus informācijas pieprasījumus
Glucona
,
Roquette
un
Jungbunzlauer
. Ar 1999. gada 14., 19. un 20. aprīļa vēstulēm šie uzņēmumi paziņoja, ka vēlas sadarboties ar Komisiju, un sniedza tai noteiktu
informāciju par aizliegto vienošanos. 1999. gada 25. oktobrī Komisija nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus
ADM
,
Fujisawa
,
Glucona
,
Roquette
un
Jungbunzlauer
.
2000. gada 17. maijā, pamatojoties uz tai sniegto informāciju, Komisija
Akzo
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem par EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par EEZ (turpmāk
tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta 1. punkta pārkāpumu.
Akzo
un visi pārējie skartie uzņēmumi, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus. Neviens
no lietas dalībniekiem nepieprasīja noklausīšanos, tāpat tie neapstrīdēja paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus pēc
būtības.
2001. gada 11. maijā Komisija
Akzo
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus.
Lēmumu C(2001) 2931 (galīgā redakcija) par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu (
COMP
/E‑1/36.756 – Nātrija glukonāts) (turpmāk tekstā – “Lēmums”). Lēmums
Akzo
tika paziņots ar 2001. gada 10. oktobra vēstuli.
Lēmums tostarp ietver šādus noteikumus:
“1. punkts
[
Akzo
], [
ADM
], [
Avebe
], [
Fujisawa
], [
Jungbunzlauer
] un [
Roquette
] ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu [..] un – sākot ar 1994. gada 1. janvāri – EEZ 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumā
un/vai turpinātās saskaņotās darbībās nātrija glukonāta sektorā.
Pārkāpums ir ildzis:
–        [
Akzo
], [
Avebe
], [
Fujisawa
] un [
Roquette
] gadījumā – no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam;
–      [
Jungbunzlauer
] gadījumā – no 1988. gada maija līdz 1995. gada jūnijam;
–      [
ADM
] gadījumā – no 1991. gada jūnija līdz 1995. gada jūnijam.
[..]
3. punkts
Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)      [
Akzo
]                                          9 miljoni EUR,
b)      [
ADM
]                                          10,13 miljoni EUR,
c)      [
Avebe
]                                          3,6 miljoni EUR,
d)      [
Fujisawa
]                                 3,6 miljoni EUR,
e)      [
Jungbunzlauer
]                        20,4 miljoni EUR,
f)      [
Roquette
]                                 10,8 miljoni EUR.
[..]”
Lēmuma 296.–309. apsvērumā Komisija analizēja attiecības, kas laika periodā, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās, pastāvēja
starp
Glucona
un tās mātes sabiedrībām –
Avebe
un
Akzo
. Tā it īpaši atzīmēja, ka līdz 1993. gada 15. augustam
Avebe
un
Akzo
pārstāvji kopīgi vadīja
Glucona
, bet pēc šī datuma – sakarā ar
Glucona
restrukturizāciju – to ir vadījis tikai
Avebe
pārstāvis. Tomēr Komisija uzskatīja, ka
Avebe
un
Akzo
ir jāuzskata par atbildīgām par meitas sabiedrības pret konkurenci vērsto rīcību visā norādītajā laika periodā un ka tāpēc
tām ir jābūt Lēmuma adresātēm.
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija Lēmumā piemēroja metodoloģiju, kas ietverta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas
soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumu par sadarbību.
Pirmkārt, Komisija naudas soda apmēru noteica, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Šajā sakarā attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi ir izdarījuši ļoti smagu pārkāpumu,
ņemot vērā tā būtību, konkrēto ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu EEZ un ietekmi uz konkrēto ģeogrāfisko tirgu (Lēmuma 371. apsvērums).
Turpinājumā Komisija uzskatīja, ka bija jāņem vērā faktiskā ekonomiskā kapacitāte nodarīt kaitējumu konkurencei un naudas
sods jānosaka līmenī, kas garantētu pietiekamu preventīvu iedarbību. Tā rezultātā, pamatojoties uz tirdzniecības apgrozījuma
apjomu, kuru pasaules mērogā realizējuši attiecīgie uzņēmumi, pārdodot nātrija glukonātu 1995. gadā – pārkāpuma perioda pēdējā
gadā –, ko paziņojuši attiecīgie uzņēmumi pēc Komisijas informācijas pieprasījumiem un no kuriem Komisija aprēķināja šiem
uzņēmumiem piederošās attiecīgās tirgus daļas, Komisija šos uzņēmumus iedalīja divās kategorijās. Pirmajā kategorijā tā ietvēra
uzņēmumus, kuriem atbilstoši Komisijas rīcībā esošajai informācijai piederēja nātrija glukonāta pasaules tirgus daļas, kas
lielākas par 20 %, proti,
Fujisawa
(35,54 %),
Jungbunzlauer
(24,75 %) un
Roquette
(20,96 %). Šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā. Otrajā kategorijā tā ietvēra uzņēmumus, kuriem
saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju piederēja nātrija glukonāta pasaules tirgus daļas, kas mazākas par 10 %, proti,
Glucona
(aptuveni 9,5 %) un
ADM
(9,35 %). Attiecībā uz šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā, t.i.,
Akzo
un
Avebe
, kam kopīgi piederēja
Glucona
, – 2,5 miljonu EUR apmērā katrai (Lēmuma 385. apsvērums).
Turklāt, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, no vienas puses, un lai ņemtu vērā faktu, ka
lielajiem uzņēmumiem ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tām ļauj labāk novērtēt savas rīcības pārkāpjošo
raksturu un tās sekas no konkurences tiesību viedokļa, no otras puses, Komisija veica šīs sākuma summas pielāgojumus. Tā rezultātā,
ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija attiecībā uz
ADM
un
Akzo
noteiktajām sākuma summām piemēroja palielinājuma koeficientu 2,5 un tādējādi palielināja šo sākuma summu līdz 12,5 miljoniem
EUR
ADM
gadījumā un 6,25 miljoniem EUR
Akzo
gadījumā (Lēmuma 388. apsvērums).
Attiecībā uz katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ilgumu sākuma summa tika palielināta par 10 % par gadu, t.i., palielināta par
80 %
Fujisawa
,
Akzo
,
Avebe
un
Roquette
gadījumā, par 70 %
Jungbunzlauer
gadījumā un par 35 %
ADM
gadījumā (Lēmuma 389.–392. apsvērums).
Tādējādi Komisija naudas soda pamatsummu
Akzo
gadījumā noteica 11,25 miljonu EUR apmērā. Attiecībā uz
ADM
,
Avebe
,
Fujisawa
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
pamatsumma tika noteikta attiecīgi 16,88, 4,5, 18, 17 un 18 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 396. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz atbildību pastiprinošiem apstākļiem
Jungbunzlauer
uzliktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50 %, pamatojot ar to, ka šis uzņēmums bija pildījis vadošo lomu aizliegtās
vienošanās kontekstā (Lēmuma 403. apsvērums).
Treškārt, Komisija pārbaudīja un noraidīja noteiktu uzņēmumu argumentus attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem (Lēmuma
404.–410. apsvērums).
Ceturtkārt, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, Komisija piešķīra
Fujisawa
“ļoti būtisku samazinājumu” (proti, 80 %) naudas sodam, kas tai būtu uzlikts, ja tā nebūtu sadarbojusies. Visbeidzot, saskaņā
ar šī paziņojuma D sadaļu Komisija piešķīra “nozīmīgu samazinājumu” (proti, 40 %) naudas sodam
ADM
un
Roquette
un 20 % –
Akzo
,
Avebe
un
Jungbunzlauer
(Lēmuma 418., 423., 426. un 427. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2001. gada 19. decembrī,
Akzo
cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un saistībā ar Pirmās
instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem rakstveidā uzdeva lietas dalībniekiem
jautājumus, uz kuriem tie sniedza atbildes noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku apsvērumi tika uzklausīti tiesas sēdē 2004. gada 17. februārī.

Akzo
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt Lēmuma 3. un 4. punktu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz
Akzo
;
–        pakārtoti, atcelt tā 3. punktu kopsakarā ar Lēmuma 388. apsvērumu tiktāl, ciktāl tai piemērots palielinājuma koeficients 2,5;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp nokavējuma procentus un bankas garantijas izmaksas.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
Akzo
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

Akzo
izvirzītie atcelšanas pamati attiecas, pirmkārt, uz visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem noteiktā naudas soda sākuma
summas noteikšanu, otrkārt, uz aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījumu, treškārt,
Akzo
tirdzniecības apgrozījuma ņemšanu vērā un, ceturtkārt, uz palielinājuma koeficienta 2,5 piemērošanu.

Par visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem noteiktā naudas soda sākuma summas noteikšanu

Akzo
apgalvo, pirmkārt, ka pārkāpts samērīguma princips un, otrkārt, ka nav izpildīts pienākums sniegt pamatojumu.
–       Par samērīguma principa pārkāpumu

Akzo
uzskata, ka, Lēmuma 385. apsvērumā nosakot visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem uzliktā naudas soda sākuma summu 40 miljonu
EUR apmērā, Komisija nav ņēmusi vērā nātrija glukonāta tirgus ierobežoto apjomu, tādējādi pārkāpjot samērīguma principu.

Akzo
norāda, ka kopējais 1995. gadā EEZ realizētais apgrozījuma apjoms attiecībā uz nātrija glukonātu bija mazāk nekā 20 miljoni
EUR un pasaules līmenī realizētais – mazāk nekā 59 miljoni EUR. Tā uzskata, ka tā rezultātā ar Lēmumu noteiktā naudas soda
kopējā summa vairāk nekā divas reizes pārsniedz attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījumu EEZ un vairāk nekā divas trešdaļas
tās tirdzniecības apgrozījuma pasaules līmenī.
Saskaņā ar tās viedokli šādā veidā, lai gan ar Lēmuma 377. apsvērumu apgalvots, ka tas ir ņemts vērā, Komisija nav ņēmusi
vērā tirgus ierobežoto apjomu, proti, ierobežoto attiecīgās preces tirgus lielumu brīdī, kad noteikta sākuma summa naudas
soda aprēķināšanai. Toties tā aizliegtās vienošanās dalībniekus iedalījusi divās kategorijās, proti, pirmajā kategorijā iekļaujot
uzņēmumus, kuriem pasaules nātrija glukonāta tirgū piederēja tirgus daļa, kas lielāka par 20 %, un otrajā kategorijā – uzņēmumus,
kuriem pasaules nātrija glukonāta tirgū piederēja daļas, kas mazākas par 10 % (skat. iepriekš 17. punktu). Šāda iesaistīto
uzņēmumu klasifikācija atbilstoši to relatīvajam nozīmīgumam attiecīgajā tirgū tomēr nekādi neatbilstot minētā tirgus vairāk
vai mazāk ierobežotajam apjomam.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu naudas soda apmēru nosaka, ievērojot pārkāpuma
smagumu un ilgumu. Turklāt saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas soda sākuma summu nosaka, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, ņemot
vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto ietekmi uz tirgu un ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Tādējādi atbilstošās tiesību normas kā tādas Komisijai tieši neuzliek pienākumu ņemt vērā, ka tirgus ir neliels, un preces
vērtību brīdī, kad tiek noteikta naudas soda sākuma summa.
Tomēr saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs
un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem (Tiesas 1983. gada 7. jūnija
spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 120. punkts). Viens no elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu, it īpaši atbilstošā gadījumā, var būt attiecīgās
preces tirgus lielums.
Tā rezultātā, ja tirgus lielums var būt apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras atkarībā
no attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Izskatāmajā gadījumā, ņemot vērā Lēmuma 385. apsvērumu, šķiet, ka, lai gan Komisija ir uzskatījusi, ka pārkāpums Pamatnostādņu
izpratnē, kuras šādos gadījumos noteic, ka Komisija var noteikt sākuma summu vismaz 20 miljonu EUR apmērā, ir ļoti smags,
Komisija sākuma summu noteica tikai 10 miljonu EUR apmērā attiecībā uz pirmajā kategorijā ietvertajiem uzņēmumiem un 5 miljonu
EUR apmērā attiecībā uz otrajā kategorijā ietvertajiem uzņēmumiem, kas attiecīgi atbilst pusei un ceturtajai daļai no summas,
kuru saskaņā ar Pamatnostādnēm tā var noteikt ļoti smagu pārkāpumu gadījumos.
Šāda naudas soda sākuma summas noteikšana parāda, ka atbilstoši Lēmuma 377. apsvērumam, kurā Komisija ir precizējusi, ka preču
tirgus ierobežotais lielums “šajā gadījumā arī tiks ņemts vērā, nosakot sākuma summu”, Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā attiecīgo
preču tirgus lielumu.
Katrā gadījumā, ņemot vērā
Akzo
izdarītā pārkāpuma raksturu un attiecīgo preču tirgus lielumu, Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija nav pārkāpusi samērīguma
principu, nosakot uzliktā naudas soda
Akzo
sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā.
Tā rezultātā pamats, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu, ir noraidāms.
–       Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

Akzo
uzskata, ka Lēmums nav pienācīgi pamatots tiktāl, ciktāl saskaņā ar
Akzo
viedokli pastāv pretruna starp Komisijas paziņojumu, ka tā ir ņēmusi vērā nātrija glukonāta tirgus ierobežoto lielumu (Lēmuma
377. apsvērums), no vienas puses, un apsvērumiem, kas attiecas uz iesaistīto uzņēmumu klasifikāciju (Lēmuma 378.–384. apsvērums),
no otras puses.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumam, kura sniegšana noteikta EKL 253. pantā, skaidrā
un nepārprotamā veidā ir jāparāda Kopienu iestādes, kas ir apstrīdētā akta autore, pamatojums tādējādi, lai ieinteresētās
personas varētu noskaidrot veiktā pasākuma iemeslus un kompetentās tiesas varētu veikt savu kontroli (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa
spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑9919. lpp., 87. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. novembra spriedums lietā T‑251/00
Lagardère
un
Canal+
/Komisija,
Recueil
, II‑4825. lpp., 155. punkts).
Pirmās instances tiesa konstatē, ka Lēmuma 377. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka, nosakot sākuma summas, tā ir ņēmusi
vērā nātrija glukonāta tirgus ierobežoto lielumu. Tālāk, Lēmuma 378.–384. apsvērumā tā ir piemērojusi atšķirīgu attieksmi
attiecībā uz aizliegtās vienošanās dalībniecēm atkarībā no to īpašās nozīmes tirgū un nepieciešamības nodrošināt, lai naudas
sods atturētu no pārkāpumu izdarīšanas. Visbeidzot, kā tas jau norādīts iepriekš 39. punktā, Komisija Lēmuma 385. apsvērumā,
nosakot naudas soda apmēru atbilstoši pārkāpuma smagumam, ir noteikusi sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem, kuri
ietilpa pirmajā kategorijā, un 5 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem, kuri ietilpa otrajā kategorijā, kas attiecīgi atbilst pusei
un vienai ceturtajai daļai no summas, ko atbilstoši Pamatnostādnēm tā varēja piemērot par ļoti smagiem pārkāpumiem.
Tādējādi, lasot kopsakarā Lēmuma 377. un 385. apsvērumu, no tiem izriet, ka Komisija ir pietiekami skaidri norādījusi, ka
tā ir ņēmusi vērā preču tirgus ierobežoto lielumu, nosakot naudas sodu sākuma summas, kas ir mazākas, nekā Komisija būtu varējusi
noteikt atbilstoši Pamatnostādnēm par ļoti smagiem pārkāpumiem. Ar šo norādi, ka vērā ņemts preču tirgus lielums, pretrunā
nenonāk Lēmuma 378.–384. apsvērums, kuros Komisija ir izskaidrojusi iemeslus, kāpēc saskaņā ar tās viedokli aizliegtās vienošanās
dalībniekus ir bijis jāiedala divās kategorijās atbilstoši to īpašajai nozīmei tirgū un jānodrošina, lai naudas sods atturētu
no pārkāpumu izdarīšanas. Faktiski šī aprēķinu fāze attiecas uz relatīvajām attiecībām starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem,
nevis uz absolūto attiecīgā tirgus vērtību.
Tāpēc pretēji
Akzo
norādītajam nepastāv pretruna starp Lēmuma 377. apsvērumu, no vienas puses, un 378.–384. apsvērumu, no otras puses.
Tādēļ pamats, kas ir saistīts ar pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, ir noraidāms.

Par aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījumu

Akzo
norāda uz, pirmkārt, samērīguma principa pārkāpumu un, otrkārt, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
–       Par samērīguma principa pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Akzo
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, klasificējot aizliegtās vienošanās dalībniekus divās kategorijās atbilstoši
tiem piederošo nātrija glukonāta tirgus daļu lielumam, precīzi neņemot vērā tiem piederošās faktiskās tirgus daļas, bet izmantojot
pārāk vienkāršotu pieeju, kas izpaudās, iedalot uzņēmumus atkarībā no tā, vai to tirgus daļa bija lielāka par 20 % vai mazāka
par 10 % (Lēmuma 379.–382. apsvērums).

Akzo
uzsver, ka faktiskā iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības apjoma attiecība pasaulē būtiski atšķiras no Komisijas piemērotās vienkāršotās
attiecības 1:2. Faktiskā attiecība starp uzņēmumiem, kuriem pieder mazākā tirgus daļa (attiecīgi 9 % –
ADM
un
Glucona
), un uzņēmumiem ar lielāko tirgus daļu (36 % –
Fujisawa
) būtu 1:4, nevis 1:2. Tā rezultātā, ievērojot aprēķinus, kurus bija izvēlējusies Komisija, taču ņemot vērā faktisko attiecību
starp iesaistītajiem uzņēmumiem, tai būtu bijis
Akzo
un
Avebe
jāuzliek naudas soda sākuma summa 1,25 miljonu EUR, nevis 2,5 miljonu EUR apmērā.

Akzo
atzīst, ka obligāti nav jāpastāv matemātiskai attiecībai starp galīgo naudas sodu un iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības apgrozījumu.
Tomēr saskaņā ar
Akzo
viedokli no Komisijas lēmumu pieņemšanas administratīvās prakses izriet, ka tā balstās uz aizliegtas vienošanās dalībnieku
tirdzniecības apgrozījumu attiecīgajā tirgū.
No Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūras
Akzo
secina, ka, ja vien tā neatsaucas uz īpašiem attaisnojošiem mērķiem, Komisijai ir jānodrošina, lai konkrētās sākuma summas
atspoguļotu iesaistīto uzņēmumu relatīvo ekonomisko nozīmi tirdzniecības apgrozījuma vai tiem piederošo tirgus daļu veidā.
Tomēr tas tā neesot bijis izskatāmajā lietā. Saskaņā ar tās viedokli izskatāmās lietas konkrētajos apstākļos Komisijai būtu
bijis iesaistītos uzņēmumus jāiedala trīs kategorijās: faktiski būtu bijis iespējams identificēt vēl vienu uzņēmumu kategoriju,
kas no tirgus daļas viedokļa būtu novietojama starp
ADM
un
Glucona
(kam katrai pieder 9 %) un
Fujisawa
(36 %), proti, uzņēmumus
Roquette
(21 %) un
Jungbunzlauer
(25 %). Šāda klasifikācija labāk atspoguļotu iesaistīto uzņēmumu relatīvo nozīmi un būtu ļāvusi Komisijai sasniegt tās izvirzīto
mērķi – ņemt vērā iesaistīto uzņēmumu relatīvo nozīmi brīdī, kad tika noteikta naudas soda konkrētā sākuma summa.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar Pamatnostādnēm, ja pārkāpumā piedalījušies vairāki uzņēmumi, Komisija var, kā tā to ir izdarījusi izskatāmajā gadījumā,
līdzsvarot sākuma summu, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma īpašo nozīmi, sadalot aizliegtās vienošanās dalībniekus grupās, “it
īpaši, ja pastāv izteiktas atšķirības starp vienāda veida pārkāpuma izdarītāju uzņēmumu lielumiem” (Pamatnostādņu 1.A punkta
sestā daļa). Turklāt Pamatnostādnēs ir precizēts, ka “princips, ka par vienādu rīcību uzliekamas vienādas sankcijas, var novest
pie tā, ka, ja to prasa apstākļi, iesaistītajiem uzņēmumiem tiek noteiktas diferencētas summas, šai diferenciācijai neatbilstot
aritmētiskiem aprēķiniem” (Pamatnostādņu 1.A punkta septītā daļa).
Atbilstoši Pirmās instances tiesas pastāvīgajai judikatūrai – gadījumā, kad naudas sods par vienu pārkāpumu uzlikts vairākiem
uzņēmumiem, Komisijai, nosakot pārkāpuma smagumu, nav jānodrošina, lai naudas sodu galīgie apmēri, kas aprēķināti attiecīgajiem
uzņēmumiem, atspoguļotu visas šo uzņēmumu atšķirības saistībā ar to kopējo apgrozījumu, bet tā var šos uzņēmumus sagrupēt
(šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 278. punkts; 2003. gada 19. marta spriedumu lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 385. un 386. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz
T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
TACA
”; 1519. un 1520. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tomēr, kā Pirmās instances tiesa ir jau vairākkārt nospriedusi, ja Komisija attiecīgos uzņēmumus iedala kategorijās, lai noteiktu
naudas sodu apmēru, tad maksimālā naudas soda noteikšanai katrai šādi noteiktai grupai ir jābūt viendabīgai un objektīvi pamatotai
(šajā sakarā skat. iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 298. punkts; iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 416. punkts, un iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā
TACA
, 1541. punkts un tajos minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā, lai noteiktu kategorijas, kas ļautu sagrupēt iesaistītos uzņēmumus, Komisija ir izvēlējusies ņemt vērā
to nozīmi attiecīgajā tirgū, balstoties uz vienu vienīgu kritēriju, proti, uzņēmumiem piederošo tirgus daļu nātrija glukonāta
pasaules tirgū, kas aprēķināta, pamatojoties uz to tirdzniecības apgrozījumu 1995. gadā.
Uz šī pamata Komisija izveidoja divas uzņēmumu kategorijas, proti, no vienas puses, kategoriju, kuru veidoja “trīs galvenie
nātrija glukonāta ražotāji, [kuriem] piederēja pasaules tirgus daļas, kas lielākas par 20 %,” un, no otras puses, kategoriju,
kuru veidoja uzņēmumi “kuru tirgus daļas nātrija glukonāta pasaules tirgū bija acīmredzami mazākas (mazāk par 10 %)” (Lēmuma
382. apsvērums).
Šādā veidā Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā attiecībā uz
Fujisawa
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
, kuru attiecīgās tirgus daļas bija aptuveni 36 %, 25 % un 21 %, un sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem, kuri ietilpa
otrajā kategorijā, proti
Glucona
un
ADM
, kam piederēja aptuveni 9 % lielas tirgus daļas katram. Tā kā
Glucona
ir
Akzo
un
Avebe
kopīpašums, Komisija tādējādi katram no šiem uzņēmumiem noteica sākuma summu 2,5 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 385. apsvērums).
Šādi rīkojoties, pamatojoties uz saviem aprēķiniem par iesaistīto uzņēmumu tirgus daļām, Komisija ir izvēlējusies viendabīgu
metodi aizliegtās vienošanās dalībnieku sadalīšanai divās grupās, kuru objektīvi attaisno atšķirība no lieluma viedokļa, kas
pastāv starp uzņēmumiem, kuri ietilpst šajās divās kategorijās.
Šādā situācijā pretēji
Akzo
apgalvotajam Komisijai nebija vairs jānošķir aizliegtās vienošanās dalībnieki, pamatojoties uz tiem piederošo tirgus daļu.
It īpaši nav nozīmes tam, vai, kā apgalvo
Akzo
, aizliegtās vienošanās dalībnieku sagrupēšana trīs kategorijās būtu labāk atspoguļojusi attiecīgo uzņēmumu relatīvo nozīmi
tiktāl, ciktāl Komisijas izvēlētā pieeja nav neviendabīga un tai ir objektīvs pamatojums. Tāpat pamatoti nevar atsaukties
uz apstākli, ka citās lietās Komisija ir izvēlējusies citu aizliegtās vienošanās dalībnieku klasifikāciju, jo tas neparāda,
ka izskatāmajā lietā Komisijas izvēlētā pieeja nav bijusi viendabīga un objektīvi pamatota.
Katrā gadījumā, pat ja būtu pamatota aizliegtās vienošanās dalībnieku sagrupēšana trīs kategorijās, Pirmās instances tiesa,
ievērojot iepriekš 39. un turpmākajos punktos minētos apsvērumus, uzskata, ka
Glucona
piemērotā sākuma summa 5 miljonu EUR apmērā nav nesamērīga. Tā rezultātā hipotētiska aizliegtās vienošanās dalībnieku pārgrupēšana
nevarētu iespaidot
Akzo
situāciju.
Tādējādi pamats, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu, ir noraidāms.
–       Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

Akzo
uzskata, ka nav norādīts pienācīgs Lēmuma pamatojums, jo Komisija nav norādījusi nekādu iemeslu, kādēļ tā ir noteikusi sākuma
summu, kura skaidri neatspoguļo
Glucona
relatīvo nozīmi saistībā ar tās tirdzniecības apgrozījumu vai tai piederošo tirgus daļu.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka prasība norādīt pamatojumu, kā tas definēts iepriekš 45. punktā, tāpat ir izpildīta, ja
Komisija savā lēmumā norāda apstākļus, kurus tā ņēmusi vērā vērtējumā un kas tai ļāva izsvērt pārkāpuma smagumu un ilgumu
(Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumi lietā C‑291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I‑9991. lpp., 73., 76. un 80. punkts, un lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 39.–47. punkts; iepriekš 57. punktā minētais spriedums lietā
TACA
, 1521. punkts).
Tāpat, kā tas izriet no iepriekš 15.–20. punktā norādītā, Komisija Lēmumā ir norādījusi apstākļus, kurus tā ņēmusi vērā vērtējumā
un kas tai ļāva izsvērt pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Turklāt neatkarīgi no jautājuma par iespējamo tiešas korelācijas neesamību starp sākuma summu, kuru attiecībā uz
Glucona
ir noteikusi Komisija, no vienas puses, un
Glucona
tirdzniecības apgrozījumu vai tai piederošo tirgus daļu, no otras puses, iepriekš 57. punktā jau ir nospriests, ka Komisijai
nav jānodrošina, lai naudas sodi, kas aprēķināti iesaistītajiem uzņēmumiem, atspoguļotu visas atšķirības starp šiem uzņēmumiem
attiecībā uz to tirdzniecības apgrozījumu. Komisija var tos sagrupēt kategorijās. Tā rezultātā Komisijai nebija jānorāda specifisks
pamatojums attiecībā uz to, vai sākuma summa precīzi atspoguļoja
Glucona
relatīvo nozīmi no tās tirdzniecības apgrozījuma vai tai piederošās tirgus daļas viedokļa.
Turklāt atbilstoši principam, kas paredz karteļa dalībnieku sagrupēšanu kategorijās, ir jākonstatē, ka šāda sagrupēšana balstīta
uz Pamatnostādnēm, kuras paredz iespēju sabalansēt sodu apmērus (skat. iepriekš 56. punktu). Tādējādi Lēmums ir pieņemts
Akzo
labi zināma konteksta ietvaros.
Tā rezultātā pamats saistībā ar pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu ir jānoraida.

Par Akzo tirdzniecības apgrozījuma ņemšanu vērā

Akzo
izvirza pamatus, kas saistīti ar, pirmkārt, EKL 81. panta pārkāpumu un, otrkārt, pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu.
–       Par EKL 81. panta pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Akzo
neapstrīd, kā to konstatējusi Komisija Lēmuma 310. apsvērumā, ka
ANC
, meitas sabiedrība, kuras kapitāls 100 % apmērā pieder
Akzo
un kas lietas faktu iestāšanās brīdī kopā ar
Avebe
kontrolēja sabiedrību
Glucona
, daļēji ir atbildīga par pārkāpumiem, kuri tiek pārmesti
Glucona
.
Tomēr
Akzo
apgalvo, ka Lēmuma 296.–310. apsvērumā Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka attiecībā uz
Glucona
darbībām
ANC
ir rīkojusies, ievērojot
Akzo
instrukcijas, tā ka tieši šī pēdējā savā pašas vārdā varētu būt uzskatāma par atbildīgo par šķietamajiem
Glucona
izdarītajiem pārkāpumiem.

Akzo
norāda, ka Lēmuma 310. apsvērumā Komisija savu secinājumu, ka
Akzo
varētu būt uzskatāma par atbildīgu par
Glucona
darbībām, galvenokārt ir pamatojusi ar pieņēmumu, ka, tā kā
ANC
100 % apmērā bija
Akzo
meitas sabiedrība,
ANC
būtībā pildīja savas mātes sabiedrības norādījumus, un ka tā šajā sakarā ir balstījusies uz Tiesas 1983. gada 25. oktobra
spriedumu lietā 107/82
AEG
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp.).
Akzo
tad piebilst, ka tikai papildu kārtā [“kas turklāt ir” (Lēmuma 310. apsvērums)] Komisija ir ņēmusi vērā faktu, ka vismaz
diviem no
ANC
pārstāvjiem sabiedrībā
Glucona
bija aktīva loma aizliegtās vienošanās ietvaros, it īpaši piedaloties daudzpusējās sanāksmēs, un ka vienlaicīgi šie pārstāvji
bija
Akzo
viceprezidenta un galvenā direktora amatos.

Akzo
atzīst, ka 2000. gada 16. novembra sprieduma lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I‑9925. lpp.) 29. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka Komisija varēja saprātīgi pieņemt, ka meitas sabiedrība 100 % pildīja
savas mātes sabiedrības norādījumus, un ka līdzīgos gadījumos iesaistītajam uzņēmumam ir pienākums pierādīt, ka šis pieņēmums
ir kļūdains.
Tomēr
Akzo
izsaka šaubas par to, vai šī prezumpcija ir piemērojama ne vien gadījumos, kad pastāv tieša saikne starp mātes sabiedrību
un tās meitas sabiedrību, bet arī gadījumos, kad, kā izskatāmajā lietā, šī saikne ir ievērojami pastarpināta. Pirmkārt, tā
atzīmē, ka izskatāmajā lietā
ANC
ir meitas sabiedrība nacionālajai holdingsabiedrībai
Akzo Nobel Nederland BV
(turpmāk tekstā – “
ANN
”), kas savukārt ir meitas sabiedrība galvenajai holdingsabiedrībai. Otrkārt, tā uzsver, ka gan
Akzo
, gan
ANN
bija holdingsabiedrības, kas pašas neveica ne komerciālās, ne ražošanas darbības, ne arī preču izplatīšanu. Treškārt, tā
atgādina, ka, tikai izmantojot citas sabiedrības,
Akzo
bija (netieša) 50 % līdzdalībniece sabiedrībā
Glucona
, pār kuru tai tādējādi nebija tiešas kontroles.
Pirmās instances tiesā
Akzo
uzsver virkni faktisko apstākļu. Tā apgalvo, ka, pamatojoties uz šiem apstākļiem, tā katrā ziņā var apgāzt iepriekš minēto
prezumpciju un pierādīt, ka, lai gan
ANC
100 % apmērā bija
Akzo
meitas sabiedrība, ir pilnīgi nepamatoti pieņemt, ka
Akzo
būtu varējusi noteikt vai pat tikai iespaidot
Glucona
stratēģisko un komerciālo rīcību, un ka katrā ziņā tas tā nav noticis.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums

Akzo
neapstrīd, ka
ANC
varētu inkriminēt
Glucona
izdarīto pārkāpumu. Tā rezultātā pietiek ar izvērtējumu, vai
Akzo
varētu būt atbildīga par darbībām, kuru veikšana tiek pārmesta
ANC
– sabiedrībai, kas 100 % apmērā ir
Akzo
meitas sabiedrība.
Šajā sakarā būtu jāatgādina – lai gan meitas sabiedrībai ir juridiskas personas statuss, ar to nepietiek, lai izslēgtu iespēju,
ka tās rīcība tiek inkriminēta mātes sabiedrībai, it īpaši ja meitas sabiedrība neatkarīgi nenosaka savu rīcību tirgū, bet
gan būtībā pilda mātes sabiedrības sniegtos norādījumus (skat. iepriekš 77. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, kā atzinusi
Akzo
, no Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūras izriet, ka Komisija šajos apstākļos var saprātīgi prezumēt, ka meitas sabiedrība,
kas 100 % veidā pieder mātes sabiedrībai, būtībā pilda mātes sabiedrības sniegtos norādījumus, un ka šī prezumpcija paredz,
ka Komisijai nav pienākuma pārbaudīt, vai mātes sabiedrība patiešām ir izmantojusi šo varu. Šādā situācijā, ja, paziņojot
par iebildumiem, Komisija, atsaucoties uz šo prezumpciju, paziņo par savu nodomu mātes sabiedrībai inkriminēt atbildību par
pārkāpumu, kuru izdarījusi meitas sabiedrība, kas 100 % apmērā pieder mātes sabiedrībai, ja ieinteresētās personas uzskata,
ka, neraugoties uz attiecīgo līdzdalību sabiedrībā, meitas sabiedrība neatkarīgi nosaka savu rīcību tirgū, tieši šīm ieinteresētajām
personām ir jāatspēko šī prezumpcija, administratīvā procesa laikā Komisijā iesniedzot pietiekamus pierādījuma elementus (šajā
sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, II‑2111. lpp., 80. punkts, kas šajā jautājumā apstiprināts ar iepriekš 77. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 27.–29. punkts, un iepriekš 76. punktā minēto spriedumu lietā
AEG
/Komisija, 50. punkts; Pirmās instances tiesas 1993. gada 1. aprīļa spriedumu lietā T‑65/89
BPB Industries
un
British Gypsum
/Komisija,
Recueil
, II‑389. lpp., 149. punkts).
Izskatāmajā lietā ir skaidrs, ka laika periodā, uz kuru attiecas Lēmums,
ANC
100 % apmērā bija
Akzo
meitas sabiedrība.
Turklāt attiecībā uz administratīvā procesa norisi ir jāatzīmē, kā Komisija to norādījusi Lēmuma 300. apsvērumā, ka tā paziņojuma
par iebildumiem 324.–330. apsvērumā bija analizējusi attiecības starp
Glucona
un tās mātes sabiedrībām un paziņojusi par savu nodomu uzskatīt
ANC
un
Avebe
par solidāri atbildīgām par pārkāpumu. Attiecībā uz attiecībām starp
ANC
un
Akzo
Komisija uzskatīja, ka, tā kā
ANC
100 % apmērā bija
Akzo
meitas sabiedrība, paziņojums par iebildumiem adresējams
Akzo.
Kā Komisija norādījusi Lēmuma 301. apsvērumā,
Akzo
savā atbildes rakstā uz paziņojumu par iebildumiem tieši apliecināja, ka pārkāpums inkriminējams
Akzo
solidāri ar
Avebe
.
Šādā situācijā
Akzo
nevar Komisijai pārmest, ka tā ir uzskatījusi, ka
Akzo
savā vārdā ir atbildīga par pārkāpumiem, kurus izdarījusi tai 100 % apmērā piederoša meitas sabiedrība
ANC
kā
Glucona
līdzīpašniece.

Akzo
šajā kontekstā kļūdaini uzskata, ka paziņojuma par iebildumiem mērķis visupirms ir aprakstīt pārkāpumus, kuru pastāvēšanu
apgalvo Komisija, ietverot elementus, kas ir tieši minēti, lai attiecīgajam uzņēmumam ļautu aizstāvēties, iesniedzot argumentus
par šo elementu kopumu administratīvā procesa norises laikā, un lai Komisijai ļautu ņemt vērā šos argumentus, pieņemot savu
lēmumu, taču ka paziņojums par iebildumiem neskar jautājumu par tā uzņēmuma (vai uzņēmumu) identificēšanu, kuram (vai kuriem)
šāds pārkāpums būtu inkriminējams. Faktiski paziņojumā par iebildumiem, ko Komisija nosūta uzņēmumam, kuram tā ir iecerējusi
noteikt sankcijas par konkurences normu pārkāpšanu, būtu jābūt ietvertiem būtiskajiem elementiem, kas tiek izvirzīti pret
šo uzņēmumu, tādiem kā inkriminētie fakti, kā tie tiek kvalificēti, un pierādījumiem, uz kuriem balstās Komisija, tā, lai
šis uzņēmums varētu lietderīgi izvirzīt savus argumentus šajā sakarā uzsāktā administratīvā procesa ietvaros (šajā sakarā
skat. Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 26. punkts; 1991. gada 3. jūlija spriedumu lietā 62/86
AKZO
/Komisija,
Recueil
, 3359. lpp., 29. punkts, un 1993. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 un no
125/85 līdz 129/85
Ahlström Osakeyhtiö
u.c./Komisija,
Recueil
, 1307. lpp., 135. punkts). Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ņemot vērā tā nozīmīgumu, paziņojumā par iebildumiem ir
nepārprotami jānorāda juridiskā persona, kurai varētu tikt uzlikts naudas sods, un tam jābūt adresētam šai personai (skat.
Tiesas 2000. gada 16. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑395/96 P un C‑396/96 P
Compagnie maritime belge transports
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1365. lpp., 143. un 146. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑176/99 P
ARBED
/Komisija,
Recueil
, I‑10687. lpp., 21. punkts).
Tāpēc, pamatojoties uz paziņojumā par iebildumiem ietverto informāciju,
Akzo
nevarēja nezināt, ka tā būs Komisijas galīgā lēmuma adresāte. Šādā situācijā administratīvā procesa laikā tai bija jāreaģē,
apzinoties, ka tā vēlāk to nevarēs, pierādot, ka, neraugoties uz Komisijas minētajiem pierādīšanas elementiem,
Glucona
izdarītais pārkāpums nav tai inkriminējams.
Tātad attiecībā uz administratīvo procesu regulējošajiem principiem un noteikumiem un it īpaši prasību, lai paziņojums par
iebildumiem būtu lietderīgs, nav jāizvērtē pamatotība dažādiem faktu elementiem, kuri pirmo reizi izvirzīti Pirmās instances
tiesā, ar kuriem
Akzo
vēlas pierādīt, ka, neraugoties uz to, ka
ANC
100 % apmērā ir
Akzo
piederoša meitas sabiedrība, tā nav varējusi noteikt vai pat vienīgi iespaidot
Glucona
stratēģisko un komerciālo rīcību.
Tā rezultātā ir jānoraida pamats, kas saistīts ar EKL 81. panta pārkāpumu.
–       Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

Akzo
uzskata, ka Lēmums nav pienācīgi pamatots, jo Komisija ir aprobežojusies ar neapgāžamu un nenoteiktu apgalvojumu, ka
ANC
100 % apmērā bija
Akzo
piederoša meitas sabiedrība un ka tāpēc ir jāpieņem, ka
ANC
būtībā bija ievērojusi savas mātes sabiedrības sniegtos norādījumus.
Komisija savukārt uzskata, ka tā šajā sakarā Lēmumu ir pienācīgi pamatojusi.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka, ja, kā izskatāmajā lietā, lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem
adresātiem un rada problēmu saistībā ar pārkāpuma inkriminēšanu, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā
uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī Lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu (Pirmās
instances tiesas 1994. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑38/92
AWS Benelux
/Komisija,
Recueil
, II‑211. lpp., 26. punkts).
Izskatāmajā lietā Lēmuma 278.–284. apsvērumā Komisija attiecībā uz Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūru apkopoja principus,
kurus tā bija iecerējusi piemērot, lai noteiktu Lēmuma adresātus. Īpaši attiecībā uz jautājumu par
ANC
darbību inkriminēšanu
Akzo
, kas, kā Komisija to norādījusi Lēmuma 310. apsvērumā, bija “100 % apmērā meitas sabiedrība grupā
Akzo Nobel NV
”, Komisija Lēmuma 280., 281. un 310. apsvērumā atgādināja iepriekš 83. punktā minēto judikatūru un no tā Lēmuma 310. apsvērumā
secināja, ka bija jāprezumē, ka
ANC
būtībā bija ievērojusi norādījumus, kurus tam bija devusi tās mātes sabiedrība. Turklāt Lēmuma 300. un 301. apsvērumā Komisija
atgādināja, ka paziņojumā par iebildumiem tā bija norādījusi savu ieceri uzskatīt
Akzo
un
Avebe
par solidāri atbildīgām par pārkāpumu visā tā izdarīšanas periodā un ka
Akzo
nebija apstrīdējusi šo viedokli.
No tā izriet, ka Komisija pretēji
Akzo
apgalvotajam nav aprobežojusies ar neapgāžamu un nenoteiktu apgalvojumu, bet gan ir sniegusi precīzu pamatojumu no tiesību
un faktu viedokļa iemesliem, kuru dēļ tā bija izlēmusi
ANC
pārkāpumu inkriminēt
Akzo
.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību akta pamatojuma atbilstība EKL 253. panta prasībām ir jāizvērtē ne vien no
akta vārdiskā formulējuma viedokļa, bet arī šī akta pieņemšanas kontekstā (skat. it īpaši iepriekš 45. punktā minēto spriedumu
lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 63. punkts, un iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija, 87. punkts). Tomēr Lēmuma pamatojums saistībā
ar to, ka
ANC
uzvedību var inkriminēt
Akzo
, tāpat ir paskaidrots paziņojumā par iebildumiem, kas ir daļa no Lēmuma konteksta un no kura prasītājai bija jāiegūst attiecīgā
informācija par Komisijas ieceri inkriminēt
Akzo ANC
rīcību. Turklāt ievērojot, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Akzo
pati šajā sakarā ir tieši apliecinājusi, ka pārkāpums ir inkriminējams
Akzo
solidāri ar
Avebe
(skat. iepriekš 85. punktu), Komisija varēja pamatoti pieņemt, ka
Akzo
bija pietiekoši informēta par Lēmuma kontekstu tieši šajā jautājumā.
Tā rezultātā pamats saistībā ar pienākumu sniegt pamatojumu ir noraidāms.

Par palielinājuma koeficienta 2,5 piemērošanu

Akzo
izvirza pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu un, otrkārt, ar pienākuma sniegt
pamatojumu pārkāpumu.
Par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
No vienas puses,
Akzo
apgalvo, ka, piemērojot sākuma summai palielinājuma koeficientu 2,5, lai ņemtu vērā
Akzo
lielumu un resursus pasaules mērogā, Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, jo tā naudas sodu ir noteikusi
nevis, kā to paredz šī tiesību norma, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu, bet gan saistībā ar šo pārkāpumu izdarījušā
uzņēmuma veidu.

Akzo
uzskata, ka, ja ir tiesa, ka Tiesa un Pirmās instances tiesa ir nospriedušas, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, Komisijai
ir jāņem vērā daudzi elementi, starp kuriem ir naudas soda preventīva iedarbība, tad tomēr šis arguments ir tieši saistīts
ar pārkāpuma smaguma kritēriju, nevis ar attiecīgā uzņēmuma veidu. Tā uzsver, ka šim pēdējam kritērijam nevar rast pamatojumu
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un ka, piemērojot galīgā naudas soda griestus 10 % apmērā no tirdzniecības apgrozījuma,
Padome jau ir ņēmusi vērā naudas soda atšķirīgo iespaidu uz uzņēmumiem atkarībā no to lieluma.
Atsaucoties uz iepriekš 57. punktā minēto spriedumu lietā
LR

AF
/Komisija (280. punkts),
Akzo
tāpat apgalvo, ka, nosakot palielinājuma koeficientu, balstoties tikai uz vienu vienīgu elementu, proti,
Akzo Nobel
uzņēmumu grupas tirdzniecības apgrozījumu, Komisija ir piešķīrusi nesamērīgu nozīmi šim elementam salīdzinājumā ar nozīmi,
ko tā piešķīra pārējiem elementiem, uz kuru pamata tā novērtēja pārkāpuma smagumu.

Akzo
tomēr uzskata, ka tiktāl, ciktāl trīs pēdējās daļās Pamatnostādņu A sadaļā “Smagums” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj
Komisijai piemērot tādu palielinājuma koeficientu kā apskatāmajā lietā, šīs Pamatnostādņu normas ierobežo Regulas Nr. 17 15. panta
2. punkts un tās nevar to pārkāpt.
No otras puses,
Akzo
apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu tiktāl, ciktāl tā ir piemērojusi palielinājuma koeficientu 2,5
šai sabiedrībai noteiktā naudas soda sākuma summai, – koeficientu, kas bija balstīts uz
Akzo Nobel
uzņēmumu grupas lielumu kopumā.

Akzo
norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisijai naudas sods ir jānosaka atbilstoši pārkāpuma smagumam
un tā ilgumam, nevis atbilstoši šo pārkāpumu ekonomiskajam iespaidam.

Akzo
atzīst, ka savā iepriekš 37. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija Tiesa ir nospriedusi, ka iesaistīto uzņēmumu vispārējais tirdzniecības apgrozījums ir viena – kaut arī aptuvena
un neskaidra – norāde uz uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko kapacitāti.
Tomēr, pirmkārt, Tiesas šajā spriedumā izmantotā jēdziena “uzņēmumi” piemērošana neesot acīmredzama izskatāmajā lietā.
Otrkārt,
Akzo
uzsver, ka iepriekš 37. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija Tiesa ir norādījusi, ka tāpat vērā būtu jāņem apgrozījuma daļa, kas rodas no precēm, kas ir pārkāpuma priekšmets,
un kas tādējādi varētu sniegt norādi par tā apjomu. Lēmumā Komisija neesot ņēmusi vērā, ka šis kritērijs atspoguļo daudz tiešākas
intereses nekā iepriekš 104. punktā minētās tiktāl, ciktāl tam būtu tieša saikne ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā minēto
kritēriju. Šie apsvērumi esot vēl jo svarīgāki, jo, kā tas ir izskatāmajā lietā, tirdzniecības apgrozījums no precēm, kas
ir pārkāpuma priekšmets, salīdzinājumā ar kopējo tirdzniecības apgrozījumu ir 0,05 %.
Attiecībā uz Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (
Recueil
, II‑1881. lpp.)
Akzo
uzsver, ka izskatāmajā gadījumā piemērotais palielinājuma koeficients netika noteikts, pamatojoties uz uzņēmumu grupas kopējo
tirdzniecības apjomu. Savukārt no šī sprieduma 164. un 165. punkta izrietēja, ka palielinājuma koeficients ir jānosaka atkarībā
no uzņēmuma, kas bijis Komisijas konstatētā prezumētā pārkāpuma autors, lieluma. Turklāt tā atsaucas uz to, ka šajā lietā
Pirmās instances tiesa, atbildot uz
ABB
argumentu, ka Komisija varēja naudas sodu noteikt (un piemērot palielinājuma koeficientu), tikai pamatojoties uz tirdzniecības
apgrozījumu, kuru bija realizējusi grupas izolēto apkures cauruļu nodaļa, uzskatīja, ka Komisija šķita esam pareizi aprēķinājusi
naudas sodu, balstot palielinājuma koeficientu uz
ABB
grupas lielumu kopumā, nevis tikai uz tā “uzņēmuma” lielumu, kas varētu būt veidojis
ABB
pilsētas apkures nodaļu, pamatojot ar to, ka Komisija uz daudzu elementu pamata bija pamatoti konstatējusi, ka pārkāpums ir
jāinkriminē
ABB
uzņēmumu grupai (sprieduma 163. punkts).
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmkārt, tiktāl, ciktāl
Akzo
apgalvo, ka Komisija ir noteikusi naudas sodu, pamatojoties uz pārkāpumu izdarījušā uzņēmuma veidu, ir jākonstatē, ka Lēmuma
334.–371. apsvērumā Komisija sava izvērtējuma pirmajā posmā ir uzskatījusi, ka iesaistītie uzņēmumi ir izdarījuši ļoti smagu
pārkāpumu, ņemot vērā tā raksturu, tā konkrēto iespaidu uz nātrija glukonāta tirgu EEZ un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus plašumu
– pārkāpumu, kas ir iespaidojis visu EEZ.
Turpinājumā Komisija ir īstenojusi diferencētu attieksmi pret iesaistītajiem uzņēmumiem, lai ņemtu vērā to rīcības specifisko
iespaidu uz konkurenci, un šajā sakarā tā ir balstījusies uz iesaistīto uzņēmumu realizēto nātrija glukonāta tirdzniecības
apjomu pasaules līmenī pārkāpuma norises perioda pēdējā, proti, 1995. gadā (skat. it īpaši Lēmuma 381. apsvērumu). Šajā naudas
soda summas noteikšanas posmā, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, Komisija tādējādi pretēji
Akzo
norādītajam nav ņēmusi vērā pārkāpumu izdarījušā uzņēmuma veidu, bet gan šo uzņēmumu nozīmi konkrētajā tirgū.
Tikai naudas soda aprēķināšanas pēdējā posmā, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, atbilstoši iespējamai diferenciācijai, ko
paredz Pamatnostādnes, Komisija ņēma vērā noteiktu iesaistīto uzņēmumu veidus. Šie veidi izriet tieši no tā, ka vērā tiek
ņemti iesaistīto uzņēmumu lielums un resursi – kritēriji, kas ir jāņem vērā, lai nodrošinātu, ka sankcijas attur no turpmāku
pārkāpumu izdarīšanas. Faktiski Komisija šajā posmā ir ņēmusi vērā kopējo lielumu un resursus uzņēmumu grupām, kurās ietilpa
aizliegtās vienošanās dalībnieki, dažiem no tiem – tostarp
Akzo
– noteiktajai sākuma summai piemērojot palielinājuma koeficientu 2,5 (Lēmuma 388. apsvērums).
Tādējādi Komisija pretēji
Akzo
apgalvotajam nenoteica naudas sodu atbilstoši pārkāpumu izdarījušā uzņēmuma veidam, bet gan pamatojoties uz pārkāpuma smagumu
un ilgumu, pat ja, novērtējot pārkāpuma smagumu, tā ir ņēmusi vērā iesaistīto uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, lai nodrošinātu,
ka uzliekamajiem naudas sodiem būtu preventīva iedarbība. Tā rezultātā
Akzo
argumentācija faktiski nav pieņemama.
Otrkārt, tiktāl, ciktāl
Akzo
pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu no tiesību viedokļa, ņemot vērā iesaistīto uzņēmumu lielumu un to kopējos resursus,
būtu jāatzīmē, ka
Akzo
pati atzīst, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, Komisijai ir jāņem vērā daudzi elementi, kas ietver nepieciešamību nodrošināt,
lai naudas sods atturētu no turpmākiem pārkāpumiem. Tomēr Komisija pilnīgi pamatoti, lai nodrošinātu, ka naudas sods attur
no turpmākiem pārkāpumiem, var noteikt naudas soda apmēru atbilstoši iezīmēm, kas ir specifiskas tieši par pārkāpumu atbildīgajam
uzņēmumam.
Nosakot naudas soda sākuma summu, kas ir lielāka uzņēmumiem, kuriem pieder relatīvi nozīmīgāka tirgus daļa nekā pārējiem uzņēmumiem,
Komisija ir ņēmusi vērā uzņēmuma īpašo atbildību attiecībā uz prasību saglabāt brīvu konkurenci un ir uzskatījusi, ka tas
ir subjektīvs elements, kas ļauj raksturot iesaistīto uzņēmumu rīcības smagumu. Faktiski šis elements atspoguļo paaugstinātu
atbildību aizliegtas vienošanās noslēgšanas gadījumā, kāda ir uzņēmumiem, kuriem pieder relatīvi svarīgāka tirgus daļa nekā
pārējiem uzņēmumiem konkrētajā tirgū attiecībā uz konkurencei nodarīto kaitējumu.
Turklāt šajā kontekstā Komisija tāpat pamatoti varēja ņemt vērā, ka ļoti lielos uzņēmumos, tādos kā
Akzo
, pastāv zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt attiecīgā uzņēmuma rīcības pārkāpjošo
raksturu un sekas, kas tādējādi rodas no konkurences tiesību viedokļa.
Tāpat attiecībā uz palielinājuma koeficienta piemērošanu, pamatojoties uz iesaistīto uzņēmumu lielumu un kopējiem resursiem,
ir jāuzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, aprēķinot naudas sodu uzņēmumam, var īpaši ņemt vērā uzņēmuma lielumu
un ekonomisko ietekmi (šī sprieduma 37. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums lietā T‑48/98
Acerinox
/Komisija,
Recueil
, II‑3859. lpp., 89. un 90. punkts). Turklāt attiecībā uz aizliegtās vienošanās dalībnieku finansiālo iespēju novērtējumu
judikatūrā ir atzīts, ka ir izmantojams kopējais apgrozījums (iepriekš 68. punktā minētais spriedums lietā
Sarrió
/Komisija, 85. un 86. punkts). Tāpēc izskatāmajā lietā Komisija pamatoti ir piemērojusi palielinājuma koeficientu 2,5, lai
novērtētu naudas soda preventīvu iedarbību, ņemot vērā iesaistītā uzņēmuma lielumu un ekonomisko ietekmi.
Tādējādi Komisija ir pamatoti balstījusies uz
Akzo
kopējo tirdzniecības apgrozījumu, lai noteiktu naudas sodu tādā apmērā, lai tas atturētu no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas,
un lai ņemtu vērā to juridiski ekonomisko infrastruktūru, kas ir pieejama šāda lieluma uzņēmumu grupām. Tātad
Akzo
argumentācija ir kļūdaina arī no tiesību viedokļa.
Treškārt, tiktāl, ciktāl
Akzo
norāda uz Pamatnostādņu prettiesiskumu, jo tās Komisijai atļauj piemērot tādu palielinājuma koeficientu kā izskatāmajā lietā
piemērotais, ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa jau ir nospriedusi, ka, ievērojot Pamatnostādnēs norādīto metodi, naudas
soda apmēra aprēķināšana tiek veikta, balstoties uz diviem Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā minētajiem kritērijiem, proti,
uz pārkāpuma smagumu un tā ilgumu, tomēr ievērojot maksimālo apmēru saistībā ar katra uzņēmuma tirdzniecības apgrozījumu atbilstoši
šajā pašā tiesību normā paredzētajam, un ka tā rezultātā Pamatnostādnes nepārsniedz šajā normā noteiktos sankciju juridiskos
ietvarus, kā tie interpretēti Pirmās instances tiesas judikatūrā (iepriekš 57. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 219.–232. punkts; 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 39.–52. punkts; iepriekš 57. punktā minētais spriedums lietā
TACA
, 1527. punkts).
Akzo
nav izvirzījusi nevienu jaunu elementu saistībā ar tiem elementiem, kas jau ir noraidīti minētajā judikatūrā (skat. iepriekš
minētos šo spriedumu punktus).
Ceturtkārt, attiecībā uz
Akzo
uzskatu, ka katrā ziņā, lai piemērotu tādu palielinājuma koeficientu kā izskatāmajā lietā piemērotais, Komisija nevarēja
ņemt vērā
Akzo Nobel NV
uzņēmumu grupas – kurai pieder pārkāpumu izdarījušais uzņēmums
ANC
– lielumu un kopējos resursus, bet gan, lielākais, tirdzniecības apgrozījuma daļu, kuru veido preces, kas ir pārkāpuma priekšmets,
pārdošana,
Akzo
neņem vērā, ka Komisija šo koeficientu ir piemērojusi, lai nodrošinātu, ka naudas sods attur no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas.
Tomēr izskatāmajā lietā, uzskatot, ka naudas soda preventīvo iedarbību var panākt, vienīgi balstoties uz uzņēmumu grupas resursu
apmēru kopumā, Komisija nav pieļāvusi kļūdu novērtējumā, kas ietvertu Regulas Nr. 17, 15. panta 2. punkta pārkāpumu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pamats par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu ir noraidāms kā nepamatots.
–       Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

Akzo
pārmet Komisijai, ka tā nav norādījusi, kāpēc naudas soda pamatsummai, kas noteikta
Akzo
, tā ir piemērojusi palielinājuma koeficientu 2,5, kāpēc šis koeficients bija identisks
ADM
piemērotajam koeficientam un kāpēc tas ir bijis pamatots ar tās kopējo tirdzniecības apgrozījumu, nevis ar 50 % no
Glucona
ikgadējā tirdzniecības apgrozījuma. Šajā kontekstā
Akzo
norāda, ka lietā, kas bija pamatā iepriekš 108. punktā minētajam spriedumam lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, Komisija bija piemērojusi tādu pašu palielinājuma koeficientu kā izskatāmajā lietā, taču bija šajā sakarā sniegusi
izsmeļošu pamatojumu.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
Pirmās instances tiesa, norādot uz iepriekš 68. punktā minēto judikatūru, atzīmē, ka Lēmuma 389.–392. apsvērumā Komisija ir
izskaidrojusi, uz kuru elementu pamata tā ir izvērtējusi pārkāpuma smagumu un ilgumu; paskaidrojumi tādējādi ir ļāvuši
Akzo
izvirzīt virkni prasījumu, kas saistīti ar šo elementu prettiesiskumu pēc būtības, un ir ļāvuši Kopienas tiesām veikt kontroli.
Attiecībā uz
Akzo
piemērotā palielinājuma koeficienta nozīmi Komisija būtu varējusi aprobežoties ar atsaukšanos uz šī uzņēmuma lielumu, kā tas
aptuveni izriet no tās kopējā realizētā tirdzniecības apjoma, un uzsvērt, ka ir jānodrošina, lai naudas sods atturētu no turpmāku
pārkāpumu izdarīšanas. Pienākuma sniegt pamatojumu ietvaros tai nebija jānorāda šīs izvēles metodes skaitliskie elementi (šajā
sakarā skat. iepriekš 68. punktā minēto spriedumu lietā
Sarrió
/Komisija, 80. punkts).
Tāpat
Akzo
kļūdaini pārmet Komisijai, ka tā nav norādījusi iemeslus, kādēļ tā
Akzo
noteiktā naudas soda sākuma summai ir piemērojusi palielinājuma koeficientu, kas bija identisks
ADM
piemērotajam palielinājuma koeficientam. Faktiski Komisijai nebija pienākuma precizēt šā koeficienta nozīmi, tieši atsaucoties
uz pastāvošo attiecību starp dažādām uzņēmumu grupām, pie kurām pieder aizliegtās vienošanās dalībnieki. Tā vietā šī koeficienta
mērķis, kā tas izriet no Lēmuma 386.–388. apsvēruma, bija noteikt naudas sodu pietiekamā līmenī, lai tas atturētu no turpmākas
pārkāpumu izdarīšanas, un ņemt vērā to juridiski ekonomiskās infrastruktūras nozīmi, kura ir šāda lieluma uzņēmumu grupu rīcībā.
Sniedzot šādu pamatojumu, Komisija pienācīgi norādīja, ka tā ir iecerējusi naudas soda apmēra preventīvo iedarbību novērtēt,
ievērojot uzņēmumu grupu lielumu un resursus, nevis šīm grupām piederošo uzņēmumu lielumu.
Turklāt ir jākonstatē, ka palielinājuma koeficienta piemērošana ir Pamatnostādnēs paredzētās diferenciācijas piemērošana.
Tātad Lēmums tika pieņemts
Akzo
labi zināmā kontekstā.
Tādējādi bez nepieciešamības izvērtēt vai, kā to apgalvo
Akzo
, tā kā citās lietās Komisija ir sniegusi detalizētāku pamatojumu attiecībā uz piemēroto palielinājuma koeficientu, ir jākonstatē,
ka izskatāmajā lietā Komisija ir sniegusi pietiekamu pamatojumu.
Tā rezultātā pamats, kas saistīts ar pienākumu sniegt pamatojumu, ir jānoraida.
Tā kā neviens no pamatiem, kas izvirzīti, apstrīdot Lēmuma tiesiskumu, nav apmierināts, atbilstoši Pirmās instances tiesas
kompetencei tādējādi nevar samazināt prasītājai ar Lēmumu noteikto naudas sodu un prasība ir noraidāma kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas prasījumiem.
Tā kā prasība ir noraidīta kopumā (skat. iepriekš 130. punktu),
Akzo
iesniegtā prasījuma daļa, ar kuru lūgts, lai Pirmās instances tiesa piespriež Komisijai samaksāt nokavējuma procentus un izdevumus
par bankas garantiju (skat. iepriekš 27. punktu), ir noraidāma kā neatbilstoša.
Katrā ziņā ir jāatgādina, ka izdevumi, kas radušies uzņēmumam, atverot un uzturot spēkā bankas garantiju, lai novērstu Komisijas
lēmuma piespiedu izpildīšanu attiecībā uz šo uzņēmumu, nav izdevumi, kas lietas dalībniekiem radušies lietas vešanas sakarā
Reglamenta 91. panta b) apakšpunkta izpratnē. Tāpat ir jānoraida uzņēmuma lūgums piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, kas tam radušies tā administratīvā procesa laikā, kas attiecas uz konkurenci. Faktiski, ja saskaņā ar Reglamenta
91. pantu “par atlīdzināmiem tiesāšanās izdevumiem uzskata [..] nepieciešamos izdevumus, kas lietas dalībniekiem radušies
lietas vešanas sakarā”, šajā tiesību normā ar “lietas vešanu” saprot tikai tiesvedību Pirmās instances tiesā, izslēdzot pirmstiesas
posmu (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95,
no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95,
T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 5133. un 5134. punkts un tajos minētā judikatūra).
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Akzo Nobel NV
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 27. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. Azizi
Satura rādītājs
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem noteiktā naudas soda sākuma summas noteik�anu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.