CELEX: 62004CJ0467
Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda
Článok 54
Zásada "ne bis in idem"
Pôsobnosť
Zastavenie trestného stíhania z dôvodu premlčania trestného stíhania

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu na jednej strane článku 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská
dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej
republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9, ďalej
len „DVSD“), podpísaného 19. júna 1990 v Schengene (Luxembursko), a na druhej strane článku 24 ES.
Tento návrh bol predložený v súvislosti s trestným konaním začatým proti G. F. Gasparinimu, J. M
a
L. A. Gasparinimu, Costovi Bozzovi, de Lucchi Calcagnovi, F. M. Gasparinimu a Hormigovi Marrerovi, ako aj proti de la Sindicaturovi
Quiebriovi, obvineným z toho, že na španielsky trh uviedli pašovaný olivový olej, čím porušili právne predpisy o obehu tovaru
v styku s cudzinou.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Podľa článku 1 protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie a ktorý tvorí prílohu Zmluvy o Európskej
únii a Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva Amsterdamskou zmluvou (ďalej len „protokol“), trinásť členských štátov Európskej
únie, vrátane Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky, sú oprávnené založiť medzi sebou užšiu spoluprácu v rámci
pôsobnosti Schengenského acquis tak, ako je uvedené v prílohe k tomuto protokolu.
K takto definovanému Schengenskému acquis patrí predovšetkým dohoda podpísaná 14. júna 1985 v Schengene medzi vládami štátov
hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom odstraňovaní kontrol na ich spoločných
hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 13; Mim. vyd. 19/002, s. 3, ďalej len „Schengenská dohoda“), ako aj DVSD.
Podľa článku 2 ods. 1 prvého pododseku protokolu sa Schengenské acquis okamžite uplatňuje v trinástich členských štátoch uvedených
v článku 1 tohto protokolu od dátumu nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy.
Podľa článku 2 ods. 1 druhého pododseku druhej vety protokolu prijala Rada Európskej únie 20. mája 1999 rozhodnutie 1999/436/ES,
ktorým sa v súlade s príslušnými ustanoveniami Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva a Zmluvy o Európskej únii stanovuje
právny základ pre všetky ustanovenia alebo rozhodnutia, ktoré tvoria Schengenské acquis (Ú. v. ES L 176, s. 17; Mim. vyd.
19/001, s. 152). Z článku 2 tohto rozhodnutia v spojení s prílohou A tohto rozhodnutia vyplýva, že Rada stanovila články 34 EÚ
a 31 EÚ, ktoré sú súčasťou hlavy VI Zmluvy o Európskej únii nazvanej „Ustanovenia o spolupráci v oblasti spravodlivosti a vnútorných
záležitostí“, za právny základ pre články 54 až 58 DVSD.
Články 54 až 58 DVSD tvoria kapitolu 3 s názvom „Zákaz dvojitého trestu“, ktorá je súčasťou hlavy III nazvanej „Polícia a bezpečnosť“.
Článok 54 DVSD stanovuje:
„Osoba právoplatne odsúdená jednou zo zmluvných strán nesmie byť pre ten istý čin stíhaná inou zmluvnou stranou, a to za predpokladu,
že v prípade odsúdenia bol trest už odpykaný alebo sa práve odpykáva, alebo podľa práva štátu, v ktorom bol rozsudok vynesený,
už nemôže byť vykonaný.“
Rámcové rozhodnutie Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi
(Ú. v. ES L 190, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34) v článku 3 nazvanom „Dôvody pre povinné nevykonanie európskeho zatykača“ stanovuje:
„Súdny orgán členského štátu výkonu (ďalej len ‚vykonávajúci súdny orgán‘) odmietne vykonať európsky zatykač v nasledujúcich
prípadoch:
…
2.      ak vykonávajúci súdny orgán je informovaný o tom, že požadovaná osoba bola s konečnou platnosťou odsúdená niektorým členským
štátom za rovnaké trestné činy za predpokladu, že ak bol vynesený rozsudok, tento rozsudok bol vykonaný alebo je v súčasnosti
vykonávaný alebo už nemôže byť vykonaný podľa právnych predpisov členského štátu vynášajúceho rozsudok;
…“
Článok 4 uvedeného rámcového rozhodnutia nazvaný „Dôvody pre nepovinné nevykonanie európskeho zatykača“ znie takto:
„Vykonávajúci súdny orgán môže odmietnuť vykonať európsky zatykač:
…
4.      ak trestné stíhanie alebo trest vyžiadanej osoby sú premlčané podľa práva vykonávajúceho členského štátu a príslušné činy
spadajú do právomoci členského štátu podľa jeho vlastného trestného práva;
…“
Právomoc Súdneho dvora rozhodovať v prejudiciálnom konaní o oblastiach, ktoré patria do hlavy VI Zmluvy EÚ je upravená článkom
35 tejto zmluvy.
Španielske kráľovstvo vyhlásilo, že uznáva právomoc Súdneho dvora rozhodovať v prejudiciálnom konaní o platnosti a výklade
aktov uvedených v článku 35 EÚ v súlade s podmienkami uvedenými v odsekoch 2 a 3 písm. a) tohto článku (Ú. v. ES C 120, 1999,
s. 24).
Podľa článku 24 ES:
„Za výrobky vo voľnom obehu v členskom štáte sa považujú tie výrobky s pôvodom v tretích krajinách, pri ktorých boli splnené
dovozné formálne náležitosti a zaplatené clá a poplatky s rovnakým účinkom ako iné splatné a vyrubené clá v tomto členskom
štáte, ak sa na tieto výrobky nevzťahuje nárok na plné alebo čiastočné vrátenie týchto ciel a poplatkov.“

Vnútroštátna právna úprava
Článok 1ods. 1 body 1 a 2 organického zákona č. 7/1982 z 13. júla 1982, ktorým sa mení právna úprava v oblasti obehu tovaru
v styku s cudzinou a upravuje oblasť trestných činov a správnych deliktov v danej oblasti (BOE č. 181 z 30. júla 1982, s. 20623),
určuje:
„1.      Trestný čin porušovania predpisov o obehu tovaru v styku s cudzinou, keď je hodnota tovarov alebo majetku jeden milión pesiet
a viac, spácha každý, kto:
(1)      dováža alebo vyváža legálne obchodovateľné tovary bez toho, že by ich deklaroval príslušnému colnému úradu;
(2)      vykonáva obchodné činnosti, má v držbe alebo uvádza do obehu legálne obchodovateľné pôvodné tovary zo zahraničia bez toho,
že by splnil zákonné podmienky dovozu.“
V súlade s článkom 847 Trestného poriadku (ley de enjuiciamento criminal), rozhodnutie Audiencia Provincial agissant, ako
orgánu povereného rozhodovaním o odvolaní nemožno napadnúť opravným prostriedkom.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Podľa názoru Audiencia Provincial de Málaga vyplýva z dôvodných indícií, že k bližšie neurčenému dátumu v roku 1993 sa akcionári
a riaditelia spoločnosti Minerva rozhodli doviezť cez prístav Setúbal (Portugalsko) lampový olivový olej (to znamená rafinovaný),
pôvodom z Tuniska a Turecka, ktorého dovoz nebol deklarovaný colným úradom. Tovar bol následne odvezený kamiónmi zo Setúbal
do Malagy (Španielsko). Obvinení vyhotovili falšované faktúry preto, aby vzbudili presvedčenie, že olej pochádza zo Švajčiarska.
Podľa vnútroštátneho súdu Supremo Tribunal de Justiça (Portugalsko) vo svojom rozsudku, ktorým rozhodol o zamietnutí odvolania
podaného proti rozsudku Tribunal de Setúbal, skonštatoval, že lampový olivový olej dovezený do Portugalska pochádzal v desiatich
dodávkach z Tuniska a jednej dodávky z Turecka a že portugalským colným orgánom bol deklarovaný dovoz uvedeného oleja v menšom
množstve, ako bol uskutočnený.
Supremo Tribunal de Justiça oslobodil z dôvodu premlčania dvoch obžalovaných v trestnej veci, ktorú prejednával a o ktorej
rozhodol, pričom títo dvaja obžalovaní sú tiež trestne stíhaní vo veci samej.
Audiencia Provincial de Málaga uvádza, že musí rozhodnúť o otázke, či došlo k trestnému činu porušovania predpisov o obehu
tovaru v styku s cudzinou alebo či naopak o takýto trestný čin nejde z dôvodu právoplatnosti rozsudku Supremo Tribunal de
Justiça, alebo v dôsledku skutočnosti, že na území Spoločenstva možno voľne nakladať s týmito tovarmi.
Za týchto okolností Audiencia Provincial de Málaga rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Zaväzuje právny názor o premlčaní trestného činu, ktorý majú súdy jedného štátu Spoločenstva, súdy ostatných štátov Spoločenstva?
2.      Má oslobodenie obžalovaného spod obžaloby z dôvodu premlčania trestného stíhania priaznivé účinky pre obžalovaných v inom
štáte Spoločenstva, ak ide o rovnaké skutky? Inak povedané, možno usudzovať, že premlčanie zvýhodňuje tiež obžalovaných v inom
štáte Spoločenstva na základe rovnakých skutkov?
3.      Ak trestné súdy jedného členského štátu v súvislosti s trestným činom porušovania predpisov o obehu tovaru v styku s cudzinou
zistia, že nie je preukázaný pôvod tovaru mimo Spoločenstva a oslobodia obžalovaných spod obžaloby, môžu súdy iného členského
štátu rozšíriť zisťovanie skutkového stavu veci s cieľom dokázať, že dovoz tovaru bez zaplatenia cla sa uskutočnil z nečlenského
štátu?
4.      Ak niektorý súd členského štátu skonštatuje, že nie je dokázané, že bol tovar uvedený na územie Spoločenstva protiprávne,
resp. že trestný čin porušovania predpisov o obehu tovaru v styku s cudzinou je premlčaný:
a)      možno daný tovar považovať za tovar vo voľnom obehu na území ostatných členských štátov?
b)      možno uvedenie na trh v inom členskom štáte Spoločenstva, uskutočnené po dovoze do členského štátu, ktorého súd oslobodil
obžalovaného spod obžaloby, považovať za samostatný čin, a teda trestný, alebo naopak, za čin neoddeliteľne spätý s dovozom?“

O právomoci Súdneho dvora
Z bodov 12 a 15 tohto rozsudku vyplýva, že v prejednávanej veci má Súdny dvor právomoc rozhodovať o výklade článku 54 DVSD
na základe článku 35 ods. 1 až 3 písm. a) EÚ.

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa zásada
ne bis in idem
, zakotvená v článku 54 DVSD, uplatňuje na rozhodnutie súdu zmluvného štátu, ktorým je obžalovaný právoplatne oslobodený spod
obžaloby z dôvodu premlčania trestného činu, pre ktorý bolo začaté trestné stíhanie.
V súlade s uvedeným článkom 54 žiadna osoba nemôže byť trestne stíhaná v zmluvnom štáte za tie isté činy, za ktoré už bola
„právoplatne odsúdená [alebo oslobodená spod obžaloby –
neoficiálny preklad
]“ v inom zmluvnom štáte pod podmienkou, že v prípade uloženia trestu bol trest vykonaný, alebo sa vykonáva, alebo už nemôže
byť viac vykonaný.
Hlavná veta obsiahnutá v jedinej vete predstavujúcej článok 54 DVSD nijako neodkazuje na obsah rozsudku, ktorý sa stal právoplatným.
Nie je uplatniteľná na iba na odsudzujúce rozsudky (pozri v tomto zmysle rozsudok z tohto dňa, Van Straaten, C‑150/05, Zb.
s. I‑9327, bod 56).
Zásada
ne bis in idem
zakotvená v článku 54 DVSD sa teda uplatňuje na rozhodnutie súdnych orgánov zmluvného štátu, ktorým je obžalovaný právoplatne
oslobodený spod obžaloby pre nedostatok dôkazov (rozsudok Van Straaten, už citovaný, bod 61).
Z veci samej vyplýva otázka, či záver, ktorý platí v prípade právoplatného oslobodenia spod obžaloby, platí aj v prípade premlčania
trestného činu, pre ktorý bolo začaté trestné stíhanie.
Je totiž nepochybné, že cieľom článku 54 DVSD je vylúčiť to, aby osoba bola z dôvodu, že vykonáva svoje právo na voľný pohyb,
stíhaná pre tie isté skutky na území viacerých zmluvných štátov (pozri rozsudky z 11. februára 2003, Gözütok a Brügge, C‑187/01
a C‑385/01, Zb. s. I‑1345, bod 38, a Van Straaten, už citovaný, bod 57). Zabezpečuje občiansky pokoj osobám, ktoré boli právoplatne
odsúdené alebo oslobodené spod obžaloby, po tom, ako bolo začaté trestné stíhanie. Tieto osoby musia mať právo slobodne sa
pohybovať bez toho, aby sa obávali nových trestných stíhaní za rovnaké činy v inom zmluvnom štáte.
Neuplatnenie článku 54 DVSD, keď súd zmluvného štátu po podaní obžaloby právoplatne oslobodí obžalovaného spod obžaloby z dôvodu
premlčania trestného činu, pre ktorý bolo začaté trestné stíhanie, by však mohlo ohroziť dosiahnutie uvedeného cieľa. Takáto
osoba teda musí byť považovaná za osobu, ktorá bola právoplatne odsúdená alebo oslobodená spod obžaloby v zmysle tohto ustanovenia.
Harmonizácia právnych predpisov zmluvných štátov v oblasti premlčania sa nepochybne neuskutočnila. Žiadne ustanovenie hlavy
VI Zmluvy o Európskej únii týkajúcej sa policajnej a súdnej spolupráce v trestných veciach, ktorej články 34 a 31 boli určené
ako právny základ článkov 54 až 58 DVSD, ani žiadne ustanovenie Schengenskej dohody alebo samotného DVSD však nepodriaďuje
uplatnenie článku 54 DVSD harmonizácii alebo aspoň priblíženiu trestnoprávnych predpisov členských štátov v oblasti neprípustnosti
trestného stíhania (rozsudok Gözütok a Brügge, už citovaný, bod 32) a všeobecnejšie harmonizácii alebo priblíženiu ich trestnoprávnych
predpisov (pozri rozsudok z 9. marca 2006, Van Esbroeck, C‑436/04, Zb. s. I‑2333, bod 29).
Treba dodať, že zásada
ne bis in idem
stanovená v článku 54 DVSD nevyhnutne znamená, že existuje vzájomná dôvera zmluvných štátov v ich príslušné systémy trestného
súdnictva a že každý z uvedených štátov súhlasí s použitím právnej úpravy v oblasti trestného práva, platnej v iných štátoch,
ktoré sú zmluvnými stranami, hoci by uplatnenie ich vlastnej právnej úpravy viedlo k inému výsledku (rozsudok Van Esbroeck,
už citovaný, bod 30).
Rámcové rozhodnutie 2002/584 neodporuje uplatneniu zásady
ne bis in idem
v prípade právoplatného oslobodenia spod obžaloby z dôvodu premlčania trestného činu. Jeho článok 4 bod 4, na ktorý sa odvoláva
holandská vláda vo svojich pripomienkach, ktoré predložila Súdnemu dvoru, umožňuje vykonávajúcemu súdnemu orgánu odmietnuť
vykonať európsky zatykač, najmä vtedy, ak je trestné stíhanie podľa právnych predpisov vykonávajúceho členského štátu premlčané
a skutkové okolnosti patria do právomoci tohto štátu podľa jeho vlastného trestného práva. Využitie tejto možnosti nezávisí
od toho, či súd rozhodol o premlčaní trestného stíhania. Prípad, keď bola vyžiadaná osoba právoplatne odsúdená za ten istý
čin členským štátom, je upravený článkom 3 bodom 2 uvedeného rámcového rozhodnutia, ustanovením, ktoré uvádza dôvody povinného
nevykonania európskeho zatykača.
Vzhľadom na zložitosť veci samej je nakoniec potrebné zdôrazniť, že je úlohou vnútroštátneho súdu zistiť, či skutky, o ktorých
sa právoplatne rozhodlo, sú zhodné s tými, o ktorých koná.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že zásada
ne bis in idem
, zakotvená v článku 54 DVSD sa uplatňuje na rozhodnutie súdu zmluvného štátu vydané v trestnom konaní, ktorým je obžalovaný
právoplatne oslobodený spod obžaloby z dôvodu premlčania trestného činu, pre ktorý bolo začaté trestné stíhanie.

O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, na ktoré osoby sa zásada
ne bis in idem
môže vzťahovať.
V tejto súvislosti vyplýva jasne z textu článku 54 DVSD, že zásada
ne bis in idem
sa vzťahuje len na osoby, ktoré už raz boli právoplatne odsúdené alebo oslobodené spod obžaloby prvýkrát.
Tento výklad je podporený účelom ustanovení hlavy VI Zmluvy EÚ, tak ako je uvedený v článku 2 prvom odseku štvrtej zarážke
EÚ, teda „zachovávať a rozvíjať úniu ako priestor slobody, bezpečnosti a práva, v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb spolu
s príslušnými opatreniami týkajúcimi sa… prevencie a boja proti zločinnosti“.
Z týchto dôvodov je potrebné odpovedať na druhú otázku tak, že zásada
ne bis in idem
upravená v článku 54 DVSD sa neuplatňuje na iné osoby ako na tie, ktoré už boli právoplatne odsúdené alebo oslobodené spod
obžaloby rozhodnutím súdu zmluvného štátu.

O tretej otázke
Tretia otázka je založená na predpoklade, podľa ktorého trestné súdy členského štátu zisťujú, či nebol preukázaný pôvod tovaru
mimo Spoločenstva v súvislosti s trestným činom porušovania predpisov o obehu tovaru v styku s cudzinou.
Takýto predpoklad je však v rozpore so skutkovými okolnosťami veci samej tak, ako ich opisuje vnútroštátny súd a ako sú uvedené
v bodoch 16 až 18 tohto rozsudku.
Bezpochyby väčšina obvinených vo veci samej vytýka vnútroštátnemu súdu, že nesprávne podal výklad rozsudku Supremo Tribunal
de Justiça. Tvrdia, že v rozpore s tým čo je uvedené v rozhodnutí – návrhu na začatie prejudiciálneho konania – Supremo Tribunal
de Justiça nerozhodol tak, že množstvá nižšie ako tie, ktoré boli skutočne dovezené do Portugalska, boli deklarované colným
úradom. Podľa ich názoru trestné stíhanie, ktorého predmetom je trestný čin porušovania predpisov o obehu tovaru v styku s cudzinou
a trestný čin falšovania a pozmeňovania verejnej listiny, bolo zastavené z dôvodu jeho premlčania, čo je aj uvedené v rozhodnutí
súdu, ktoré bolo vydané pred hlavným pojednávaním nariadeným Supremo Tribunal de Justiça. Okrem toho, pokiaľ ide o návrh na
občianskoprávnu náhradu škody uplatnený v rámci tohto istého konania, obžalovaní mali byť oslobodení, keďže nebolo dokázané,
že skutky spáchali oni.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že postup upravený v článku 234 ES sa použije na prejudiciálne konanie v zmysle článku
35 EÚ podľa podmienok upravených v tomto článku (pozri rozsudok zo 16. júna 2005, Pupino, C‑105/03, Zb. s. I‑5285, point 28).
V rámci konania podľa článku 234 ES, ktoré spočíva na jednoznačnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom,
je pre posúdenie konkrétneho skutkového stavu príslušný vnútroštátny súd. Súdny dvor má teda len právomoc rozhodnúť o výklade
a platnosti právnej normy Spoločenstva, a to na základe skutkových okolností, s ktorými ho oboznámil vnútroštátny súd (pozri
rozsudky zo 16. júla 1998, Dumon a Froment, C‑235/95, Zb. s. I‑4531, bod 25, a zo 16. októbra 2003, Traunfellner, C‑421/01,
Zb. s. I‑11941, bod 21).
V súvislosti s výkladom rozsudku Supremo Tribunal de Justiça, ktorý urobil vnútroštátny súd, prípustnosť tretej otázky vyvoláva
pochybnosti.
Vzhľadom na takýto výklad treba totiž skonštatovať, že chýba tvrdenie, na ktorom spočíva tretia otázka, to znamená oslobodenie
obžalovaných spod obžaloby z dôvodu nedostatku dôkazov alebo nedostatočných dôkazov o tom, že tovar má pôvod mimo Spoločenstva.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, ak Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť, keď sa predložené otázky týkajú výkladu
práva Spoločenstva, je jeho povinnosťou v prípade výnimočných okolností preskúmať podmienky, v rámci ktorých sa na neho obrátil
vnútroštátny súd s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc. Odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym
súdom možno len vtedy, keď je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadny vzťah so skutočnosťou alebo predmetom
konania vo veci samej, keď má problém hypotetickú povahu, alebo keď Súdnemu dvoru nie sú známe skutkové a právne okolnosti
potrebné na odpovedanie užitočným spôsobom na položené otázky (pozri najmä rozsudok z 11. júla 2006, Chacón Navas, C‑13/05,
Zb. s. I‑6467, body 32 a 33, ako aj citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci, so zreteľom na skutkové okolnosti, ako ich uviedol vnútroštátny súd, sa tretia otázka týka hypotetického
problému.
Preto nie je opodstatnené, aby Súdny dvor odpovedal na túto otázku.

O štvrtej otázke
Z tých istých dôvodov, aké sú uvedené v bodoch 41 až 45 tohto rozsudku, štvrtá otázka je neprípustná, pokiaľ sa zakladá na
tvrdení, že obžalovaní boli oslobodení spod obžaloby z dôvodu nedostatku dôkazov alebo nedostatočných dôkazov. Naopak je prípustná
v rozsahu, v akom sa týka prípadu, keď súd členského štátu zistil, že trestné stíhanie pre trestný čin porušovania predpisov
o obehu tovarov v styku s cudzinou je premlčané.
O štvrtej otázke písm. a)
Svojou štvrtou otázkou písm. a) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či možno z právoplatného rozhodnutia súdu zmluvného štátu,
ktorým sa konštatuje premlčanie trestného činu porušovania predpisov o obehu tovarov v styku s cudzinou, vyvodiť záver, že
predmetný tovar je vo voľnom obehu na území ostatných členských štátov.
Podľa článku 24 ES musia byť splnené tri podmienky na to, aby sa za výrobky vo voľnom obehu v členskom štáte považovali výrobky
s pôvodom v tretích krajinách. Za takéto výrobky sú totiž považované výrobky, v ktorých prípade, po prvé, boli splnené dovozné
formálne náležitosti, po druhé, boli zaplatené clá a poplatky s rovnakým účinkom ako iné splatné a vyrubené clá v tomto členskom
štáte, a po tretie, ak sa na tieto výrobky nevzťahuje nárok na plné alebo čiastočné vrátenie týchto ciel a poplatkov.
Skutočnosť, že súd členského štátu zistí, že trestné stíhanie pre trestný čin porušovania predpisov o obehu tovarov v styku
s cudzinou, z ktorého spáchania je obvinený obžalovaný, je premlčané, nemení nič na právnej kvalifikácii predmetných výrobkov.
Zásada
ne bis in idem
zaväzuje súdy zmluvného štátu len do tej miery, že bráni tomu, aby obžalovaný, ktorý bol právoplatne odsúdený alebo oslobodený
spod obžaloby v inom štáte, ktorý je zmluvnou stranou, bol trestne stíhaný druhýkrát za tie isté činy.
Na štvrtú otázku písm. a) teda treba odpovedať, že trestný súd zmluvného štátu sa nemôže domnievať, že predmetný tovar je
vo voľnom obehu na jeho území iba z toho dôvodu, že trestný súd iného zmluvného štátu určil, že došlo k premlčaniu trestného
činu porušovania predpisov o obehu tovarov v styku s cudzinou práve v súvislosti s týmto tovarom.
O štvrtej otázke písm. b)
Svojou štvrtou otázkou písm. b) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či uvedenie na trh v inom členskom štáte Spoločenstva,
uskutočnené po dovoze do členského štátu, ktorý oslobodil obžalovaného spod obžaloby z dôvodu premlčania, je súčasťou toho
istého činu, alebo je samostatným činom, vzhľadom na dovoz do prvého členského štátu.
Jediným príslušným kritériom na účely uplatnenia pojmu „ten istý čin“ uvedeným v článku 54 DVSD je kritérium zhodnosti skutkovej
podstaty činu, ktorým sa rozumie existencia celku konkrétnych okolností, ktoré sú navzájom nerozlučiteľne spojené (pozri rozsudok
Van Esbroeck, už citovaný, bod 36).
Pokiaľ ide konkrétnejšie o takú situáciu, o akú ide vo veci samej, je potrebné skonštatovať, že môže predstavovať takýto celok
činov.
Konečné posúdenie v tomto zmysle však prináleží príslušným vnútroštátnym orgánom, ktoré musia určiť, či predmetná skutková
podstata činov predstavuje súbor skutkov, ktoré sú nerozlučiteľné spojené v čase, priestore, ako aj z hľadiska svojho predmetu
(pozri rozsudok Van Esbroeck, už citovaný, bod 38).
Z predchádzajúcich právnych úvah vyplýva, že uvedenie tovaru na trh v inom členskom štáte, uskutočnené po dovoze do členského
štátu, ktorý oslobodil obžalovaného spod obžaloby, je konaním, ktoré môže byť súčasťou „toho istého činu“ v zmysle článku
54 DVSD.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Zásada
ne bis in idem
zakotvená v článku 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej
únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach,
podpísaného 19. júna 1990 v Schengene, sa uplatňuje na rozhodnutie súdu zmluvného štátu vydané v trestnom konaní, ktorým je
obžalovaný právoplatne oslobodený spod obžaloby z dôvodu premlčania trestného činu, pre ktorý bolo začaté trestné stíhanie.
2.
Uvedená zásada sa neuplatňuje na iné osoby ako na tie, ktoré už boli právoplatne odsúdené alebo oslobodené spod obžaloby rozhodnutím
súdu zmluvného štátu.
3.
Trestný súd zmluvného štátu sa nemôže domnievať, že predmetný tovar je vo voľnom obehu na jeho území iba z toho dôvodu, že
trestný súd iného zmluvného štátu určil, že došlo k premlčaniu trestného činu porušovania predpisov o obehu tovarov v styku
s cudzinou práve v súvislosti s týmto tovarom.
4.
Uvedenie tovaru na trh v inom členskom štáte uskutočnené po dovoze do členského štátu, ktorý oslobodil obžalovaného spod obžaloby,
je konaním, ktoré môže byť súčasťou „toho istého činu“ v zmysle článku 54 DVSD.
Podpisy
*
Jazyk konania: španielčina.