CELEX: 62008CJ0458
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
EÜ artikli 49 rikkumine
Ehitussektor
Selles sektoris tegutsemiseks nõutav luba
Õigustatus

Oma hagiavalduses palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Portugali Vabariik on kehtestanud ehitusteenuste
osutamisele Portugalis samad tingimused kui asutamisele, siis on Portugali Vabariik rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohutusi.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivis 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (ELT L 255,
lk 22) on kehtestatud kord, mille alusel liikmesriik, kes teeb reguleeritud kutsealal tegutsema hakkamise või sellel tegutsemise
oma territooriumil sõltuvaks eriomase kutsekvalifikatsiooni omamisest, peab vastaval kutsealal tegutsema hakkamiseks või sellel
tegutsemiseks tunnustama teises liikmesriigis või teistes liikmesriikides saadud kutsekvalifikatsioone, mis lubavad nimetatud
kvalifikatsioone omaval isikul seal samal kutsealal töötada.
Selle direktiivi põhjendused 4, 6 ja 27 on sõnastatud järgmiselt:
„(4)  Teenuste vaba osutamise lihtsustamiseks peaks kehtestama täpsema korra eesmärgiga laiendada võimalusi kutsetegevuseks algupärase
kutsenimetuse all. […]
[…]
(6)      Teenuste osutamise hõlbustamisel tuleks hoolikalt suhtuda rahva tervise ja ohutuse ning tarbijakaitse küsimustesse. Seetõttu
tuleks rahva tervise ja ohutusega seotud ja piiriülest teenust kas ajutiselt või episoodiliselt osutavate reguleeritud kutsealade
suhtes kehtestada erisätted.
[…]
(27)      Arhitektuurne projekteerimine, ehituste kvaliteet, nende harmooniline sulandumine ümbruskonda, austus loodus- ja linnamaastiku
ning riikliku ja eraõigusliku pärandi vastu on avaliku huvi objektiks. Seetõttu peab kvalifikatsioonide vastastikune tunnustamine
tuginema kvalitatiivsetele ja kvantitatiivsetele kriteeriumidele, mis tagavad, et tunnustatud kvalifikatsioone omavad isikud
on võimelised mõistma ja üle kandma üksikisikute, ühiskondlike gruppide ja ametiasutuste vajadusi seoses ruumilise planeerimise,
projekteerimise, struktuuride korralduse ja ehitamise, arhitektuuripärandi säilitamise ja väärtustamise ning loodusliku tasakaalu
hoidmisega.”
Direktiivi II jaotises sisalduvad teenuste vaba osutamist reguleerivad sätted. Direktiivi artikli 5 lõikes 1 on selle kohta
sätestatud:
„Ilma et see piiraks ühenduse õiguse erisätete ning samuti käesoleva direktiivi artiklite 6 ja 7 kohaldamist, ei tohi liikmesriigid
kutsekvalifikatsiooniga seotud põhjusel takistada teenuste vaba osutamist teises liikmesriigis juhul, kui:
a)      teenuse osutaja on liikmesriigis ametlikult asutatud (edaspidi „asutamise liikmesriik”), eesmärgiga tegutseda seal samal kutsealal
ja
b)      teenuse osutaja asub teise liikmesriiki ja kui ta tegutses asutamise liikmesriigis sellel kutsealal vähemalt kaks aastat teenuse
osutamisele eelnenud kümne aasta jooksul, kui see kutseala ei ole selles liikmesriigis reguleeritud. Kaheaastast kutsealal
tegutsemise nõuet ei kohaldata juhul, kui kas kutseala või kutsealal tegutsemiseks vajalik haridus või koolitus on reguleeritud.”
Direktiivi 2005/36 artiklis 7, mis reguleerib teenuse osutaja teise liikmesriiki asumise korral eelnevalt esitatavat deklaratsiooni,
on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid võivad nõuda, et teenuste osutamiseks ühest liikmesriigist esmakordselt teise asuv teenuse osutaja peab sellest
vastuvõtva liikmesriigi pädevale asutusele eelneva kirjaliku deklaratsiooniga teatama, lisades kindlustuse või muu erialase
vastutuse osas isiklikku või ühist kaitset pakkuva meetme kirjelduse. Seda deklaratsiooni tuleb kord aastas uuendada juhul,
kui teenuse osutaja kavatseb selles liikmesriigis pakkuda vastaval aastal ajutisi või episoodilisi teenuseid. Teenuse osutaja
võib deklaratsiooni esitamiseks kasutada erinevaid vahendeid.
2.      Teenuste esmasel osutamisel või kui olukorra oluline muutus on dokumentaalselt tõestatud, võivad liikmesriigid nõuda deklaratsioonile
järgmiste dokumentide lisamist:
a)      tõend teenuse osutaja kodakondsuse kohta,
b)      dokument, mis tõendab, et selle omanik on liikmesriigis ametlikult asutatud asjaomasel tegevusalal tegutsemise eesmärgil ja
et tal ei ole tõendi väljastamise ajal ajutist ega alalist tegevuskeeldu,
c)      kutsekvalifikatsiooni tõend,
d)      artikli 5 lõike 1 punktis b nimetatud juhtudel igasugune tõend selle kohta, et teenuse osutaja on asjaomasel tegevusalal tegutsenud
vähemalt kaks aastat viimase kümne aasta jooksul,
e)      turvateenuste kutsealade puhul tõend kriminaalkorras karistatuse puudumise kohta, kui liikmesriik nõuab seda ka oma kodanikelt.
3.      Teenust osutatakse asutamise liikmesriigi kutsenimetuse all niivõrd, kui kõnealusele kutsetegevusele on selles liikmesriigis
olemas selline kutsenimetus. […]
4.      Teenuste esmasel osutamisel rahva tervist ja ohutust mõjutavatel reguleeritud kutsealadel, mis ei kuulu III jaotise III peatüki
alusel automaatsele tunnustamisele, võib vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus kontrollida teenuse osutaja kutsekvalifikatsiooni
enne teenuste esmast osutamist. Selline eelnev kontroll on võimalik üksnes juhul, kui kontrolli eesmärk on vältida teenuse
osutaja kutsekvalifikatsiooni puudumisest põhjustatud tõsist kahju teenuse saaja tervisele ning turvalisusele ja kui see kontroll
ei ületa selle teostamiseks vajalikku.
[…]
Kui teenuse osutaja kutsekvalifikatsioon ja vastuvõtvas liikmesriigis nõutav koolitus erinevad olulisel määral, nii et see
erinevus võib olla ohtlik rahva tervisele või ohutusele, annab vastuvõttev liikmesriik teenuse osutajale eelkõige sobivustesti
kaudu võimaluse näidata, et ta on puuduolevad teadmised või pädevuse omandanud. […]
[…]
Kui kvalifikatsioon on tõendatud käesoleva lõike alusel, osutatakse teenust vastuvõtva liikmesriigi kutsenimetuse all.”
Direktiivi artiklis 8, mis käsitleb halduskoostööd, on ette nähtud, et vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused võivad asutamise
liikmesriigi pädevatelt asutustelt iga teenuste osutamise kohta küsida teavet teenuse osutaja asutamise seaduslikkuse, tema
hea käitumise, samuti kutsealaste distsiplinaar- ja kriminaalkaristuste puudumise kohta. Sama artikli kohaselt tagavad pädevad
asutused igasuguse teabe vahetuse, mis on teenuse saajale vajalik kaebuse õigeks esitamiseks teenuse osutaja vastu.
Direktiivi artiklis 9 „Teenuse saajale antav teave” on sätestatud:
„Kui teenust osutatakse asutamise liikmesriigi kutsenimetuse või teenuse osutaja kvalifikatsiooni alusel, võivad vastuvõtva
liikmesriigi pädevad asutused lisaks muudele ühenduse õigusega teabe kohta kehtestatud nõuetele nõuda teenuse osutajalt osa
või kogu järgneva teabe esitamist teenuse saajale:
a)      äriregistri nimetus, äriregistrikood või muud selles registris olevad võrdväärsed identifitseerimisvahendid, kui teenuse osutaja
on kantud äriregistrisse või sarnasesse riiklikku registrisse;
b)      pädeva järelevalveasutuse nimi ja aadress, kui tegevusalal tegutsemiseks nõutakse asutamise liikmesriigi luba;
c)      kutseühingu või sarnase organi andmed, kus teenuse osutaja on registreeritud;
d)      kutsenimetus või selle puudumisel teenuse osutaja kvalifikatsioon ja liikmesriik, kus see kvalifikatsioon omandati;
e)      […] käibemaksukohustuslase identifitseerimisnumber, kui teenuse osutaja tegutseb käibemaksuga maksustataval tegevusalal;
f)      ametialase vastutuse katteks sõlmitud kindlustuse või muu erialase vastutuse osas isiklikku või ühist kaitset pakkuva meetme
kirjeldus.”
Direktiivi 2005/36 III jaotises, mis käsitleb asutamisvabadust, on ette nähtud haridust tõendavate dokumentide ja töökogemuse
tunnustamise normid. Direktiivi IV lisas loetletud tööstus‑, käsitööndus‑ ja kaubandustegevuste puhul tunnustatakse töökogemusega
tõendatud kvalifikatsiooni automaatselt kõnealuse direktiivi III jaotise II peatükis sätestatud tingimustel. Artiklis 16 on
muu hulgas ette nähtud, et kui liikmesriigis sõltub sellisel tegevusalal tegutsema hakkamine või tegutsemine üldistest, ärilistest
või kutsealastest teadmistest ja sobivusest, peab liikmesriik tunnustama varasemat tegutsemist sellel tegevusalal teises liikmesriigis
piisava tõendusena selliste teadmiste ja oskuste olemasolust. Direktiivi 2005/36 IV lisa I nimekirjas loetletud tegevustega,
mille hulka kuuluvad klassis 40 ehitussektori tegevused, muu hulgas lammutustööd, eramute ja muude hoonete ehitus, tee‑, silla‑
ja raudteeehitus, tuleb tegeleda kooskõlas selle direktiivi artikliga 17. Kõnealuse jaotise III peatükis on kehtestatud koolituse
kooskõlastatud miinimumnõuetel põhineva haridust tõendavate dokumentide automaatse tunnustamise normid teatud erialade puhul,
nagu arstid, proviisorid ja arhitektid.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivis 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (EÜT L 376, lk 36),
mille ülevõtmise tähtaeg möödus 28. detsembril 2009 ning mis ei ole käesolevas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses
kohaldatav, on kehtestatud üldsätted, mis lihtsustavad teenuseosutajate asutamisvabaduse teostamist ja teenuste vaba liikumist.
Selle direktiivi artiklis 16 „Teenuste osutamise vabadus” on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid austavad teenuseosutajate õigust osutada teenuseid muus liikmesriigis kui selles, kus nad on asutatud.
Liikmesriik, kus teenust osutatakse, tagab oma territooriumil vabaduse teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsuks ja selles
valdkonnas tegutsemiseks.
Liikmesriigid ei sea oma territooriumil teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu ega selles valdkonnas tegutsemise eeltingimuseks
vastavust mis tahes järgmistele nõuetele, mis ei vasta järgmistele põhimõtetele:
a)      mittediskrimineerimine: nõuded ei või olla otseselt ega kaudselt diskrimineerivad kodakondsuse alusel või juriidilise isiku
puhul asutamiskoha liikmesriigi alusel;
b)      vajadus: nõue peab olema põhjendatud avaliku korra, avaliku julgeoleku, rahvatervise või keskkonnakaitse seisukohast;
c)      proportsionaalsus: nõuded peavad olema sobivad taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks ega või minna nimetatud eesmärgi
saavutamiseks vajalikust kaugemale.
2.      Liikmesriigid ei või piirata teises liikmesriigis asutatud teenuseosutaja teenuste osutamise vabadust, eelkõige järgmiste
nõuete kehtestamise kaudu:
a)      teenuseosutaja kohustus olla asutatud kõnealuse liikmesriigi territooriumil;
b)      teenuseosutaja kohustus saada asjaomase liikmesriigi pädevalt asutuselt autoriseering, kaasa arvatud registrisse kandmine
või registreerimine kõnealuse liikmesriigi territooriumil asuvas kutseühingus või -liidus, välja arvatud käesolevas direktiivis
või muudes ühenduse õigusaktides sätestatud juhtudel;
[…]
3.      Käesolevad sätted ei takista liikmesriiki, kuhu teenuseosutaja siirdub, kehtestamast nõudeid teenuste osutamise valdkonnas
tegutsemise suhtes, kui need on põhjendatud avaliku korra, avaliku julgeoleku, rahvatervise või keskkonnakaitsega seotud põhjustega
ning on kooskõlas lõikega 1. […]
[…]”.
Vastavalt selle direktiivi artikli 17 punktile 6 ei kohaldata artiklit 16 direktiivi 2005/36 II jaotisega hõlmatud küsimuste
suhtes, samuti teenuse osutamise kohaks olevas liikmesriigis kehtivatele nõuetele, kui teenuse osutamine on reserveeritud
üksnes teatud kutseala esindajatele.

Siseriiklik õigus
9. jaanuari 2004. aasta dekreetseaduse nr 12/2004 (
Diário da República
I, seeria A, nr 7, 9.1.2004) artikli 4 lõike 1 kohaselt on ehitustegevusega tegelemiseks nõutav luba, mille väljastab riiklike
ja eraõiguslike ehitushangete ning kinnisvara instituut, mis kuulub riigiasutuste hulka ja mille õigusjärglane on 27. aprilli
2007. aasta dekreetseaduse nr 144/2007 (
Diário da República
I, seeria A, nr 82, 27.4.2007) kohaselt ehitus- ja kinnisvarainstituut.
Dekreetseaduse nr 12/2004 artikli 6 kohaselt nõutakse teatud väiksemate tööde puhul, mille väärtus ei ületa teatud piiri,
kõnealuse loa asemel registreerimistõendit.
Luba ja registreerimistõend on õigust andvad load selles mõttes, et enne nende väljastamist ei ole võimalik ehitustegevusega
tegeleda. Luba ja registreerimistõend annavad õiguse teostada töid, mis vastavad asjaomase ettevõtja volitustele.
Vastavalt dekreetseaduse nr 12/2004 artikli 4 lõikele 3 ning artikli 6 lõikele 3 võib iga füüsilisest isikust ettevõtja või
äriühing, kelle suhtes kehtib isikuid reguleeriv Portugali õigus või kelle asukoht on mõnes Euroopa Majanduspiirkonna riigis,
taotleda luba või registreerimistõendit.
Siiski tuleneb dekreetseaduse nr 12/2004 artikli 4 lõikest 3 koostoimes selle artikli 3 punktiga a, et ükski ettevõtja ei
saa Portugalis ehitus‑, ümberehitus‑, laiendus‑, muudatus‑, parandus‑, konserveerimis‑, taastamis‑, puhastus‑, restaureerimis‑,
lammutus‑ või üldiselt mis tahes ehitusega seotud töid teha ilma, et Portugali haldusasutused oleksid kõnealuse ettevõtja
eelnevalt klassifitseerinud.
Ettevõtja klassifitseerimine, see tähendab Portugali haldusasutuste poolt tema volituste kontrollimine tema kandmiseks alamkategooriasse,
kategooriasse ja klassi, toimub vastavalt dekreetseaduse nr 12/2004 III peatükis ning riiklike ehitustööde, transpordi ja
elamumajanduse ministri 10. jaanuari 2004. aasta määruses nr 18/2004 (
Diário da República
I, seeria B, nr 8, 10.1.2004) määratletud menetlusele.
Dekreetseaduse nr 12/2004 artikli 3 punktide c, d ja g kohaselt tähistab alamkategooria spetsiifilist tööd või tegevusi ühe
kategooria piires ning klass on nende tööde väärtuse tase, mida ettevõtjatel on iga töödeliigi raames õigus teostada.
Dekreetseaduse artikli 22 kohaselt võib haldusasutus pärast loa‑ või registreerimistõendi taotluse saamist 30 päeva jooksul
paluda taotlejal esitada talle teavet või tõendeid ning asjaomasel taotlejal on teabe või tõendite esitamiseks aega 22 päeva.
Kui haldusasutus leiab, et kõik vajalikud andmed on toimikus, teeb ta otsuse eelnõu 66 päeva jooksul taotlejale teatavaks.
Ta teeb lõppotsuse 10 päeva jooksul.
Dekreetseaduse nr 12/2004 artiklitest 7 ja 11 ilmneb, et klassifitseerimiseks ja loa saamiseks peavad ettevõtjad haldusasutusele
tõendama, et nad vastavad ärilist sobivust, tehnilist pädevust ning majanduslikku ja finantsseisundit puudutavatele tingimustele.
Vastavalt riiklike ehitustööde, transpordi ja elamumajanduse ministri 10. jaanuari 2004. aasta määruse nr 14/2004 (
Diário da República
I, seeria B, nr 8, 10.1.2004) artiklile 1 peavad ettevõtjad registreerimistõendi saamiseks tõendama oma ärilist sobivust
ning seda, et nad sobivad kavandatavate tööde teostamiseks.
Dekreetseaduse nr 12/2004 artikli 8 ja määruse nr 18/2004 artikli 1 lõike 2 kohaselt hõlmab äriline sobivus ettevõtte ärilist
sobivust ning ettevõtja või selle ettevõtte seaduslike esindajate ärilist sobivust. Seda tõendatakse muu hulgas karistusregistri
väljavõtetega.
Vastavalt dekreetseaduse nr 12/2004 artiklile 9 ja riiklike ehitustööde, transpordi ja elamumajanduse ministri 10. jaanuari
2004. aasta määruse nr 16/2004 (
Diário da República
I, seeria B, nr 8, 10.1.2004) artiklile 1 hinnatakse tehnilist pädevust ettevõtja organisatsioonilise struktuuri, see tähendab
töökohtade loetelu ja ehitustööde tegemise kogemuse alusel, ettevõtja töötajate hindamise, see tähendab tehnikute, spetsialistide,
töödejuhatajate ja tööliste arvu ning nende teadmiste, spetsialiseerumise ja töökogemuse taseme alusel, ettevõtja tehniliste
vahendite, see tähendab varustuse hindamise alusel ning ettevõtjal selles tegevusvaldkonnas oleva tegeliku kogemuse, see tähendab
tehtud tööde ja pooleliolevate tööde alusel.
Dekreetseaduse nr 12/2004 artiklist 10 tuleneb, et majanduslikku ja finantsseisundit hinnatakse omakapitali, kogukäibe ja
ehitustöödele vastava käibe põhjal ning hinnates finantstasakaalu üldise likviidsuse näitajate ja finantsautonoomia alusel.
Vastavalt dekreetseaduse nr 12/2004 artiklile 5 on loa kehtivusaeg kõige enam üks aasta ja vastavalt selle dekreetseaduse
artikli 6 lõikele 4 on registreerimistõendi kehtivusaeg viis aastat.
Dekreetseaduse nr 12/2004 artikli 18 lõikest 1 ja artikli 19 lõikest 1 tuleneb, et loa uuendamiseks peavad luba omavad ettevõtjad
vastama „jätkusuutlikkuse miinimumnõuetele”, see tähendab säilitama tehnilise töötajaskonna, säilitama personalikulud tasemena
vähemalt 7% eelneva klassi piirväärtusest, säilitama omakapitali väärtusena vähemalt 10% peaklassi piirväärtusest, säilitama
ehitustööde käibe suurusena vähemalt 50% eelneva klassi piirväärtusest ning säilitama üldise likviidsuse ja finantsautonoomia
teatud taseme.
Dekreetseaduse nr 12/2004 artikli 19 lõigetest 8, 9 ja 11 tuleneb, et kui ettevõtja ei vasta nendele tingimustele, siis tema
volitused tühistatakse. Niisugusel juhul saab uue klassifitseerimistaotluse esitada alles alates järgmise aasta 1. augustist.
Volituste täieliku või osalise tühistamise tagajärjel on asjaomasel ettevõtjal keelatud pooleliolevaid töid lõpetada, mis
tähendab, et kõik selliseid töid puudutavad lepingud lõpetatakse viivitamata selle ettevõtja süül tekkinud täitmise võimatuse
tõttu.
Dekreetseaduse nr 12/2004 artiklite 37, 38 ja 48 kohaselt karistatakse vastavalt sellele dekreetseadusele kohaldatavate õigusnormide
rikkumise eest trahviga. Igasugust loa või registreerimistõendita toimuvat ehitustegevust käsitatakse väga raske rikkumisena,
mille eest karistatakse trahviga kuni 44 800 eurot. Lisaks kohaldatakse olenevalt rikkumise raskusest lisakaristusi. Nende
karistuste hulka kuuluvad tegutsemiskeeld, registreerimistõendi või loa kehtivuse peatamine ning riiklike ehitustööde ja avalike
teenuste hankemenetluste läbirääkimistel või pakkumistel osalemise õiguse äravõtmine. Lisakaristuse eiramine toob kaasa kriminaalvastutuse.

Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus
Komisjon teavitas 18. oktoobri 2006. aasta märgukirjaga Portugali Vabariiki sellest, et ta leiab, et selle liikmesriigi õigusnormid,
mis käsitlevad Portugalis ehitustegevusega tegelema hakkamist või tegelemist, on EÜ artikliga 49 vastuolus, kuna nende normidega
on kehtestatud ajutist laadi teenuste osutamisele samad nõuded nagu ehitusteenuste osutajate asutamisele. Komisjon rõhutas
selles suhtes eelkõige, et asjaolu, et kutsealase sobivuse kontrollimine, millest sõltub loa või registreerimistõendi saamine,
ei erista teenuseosutajaid, kelle pädevust ning kutsealaseid, tehnilisi ja majanduslikke omandusi on asutamise liikmesriigis
kontrollitud, teenuseosutajatest, kelle suhtes ei ole sellist kontrolli läbi viidud, takistab selliste teenuseosutajate teenuste
osutamise vabadust, kes asuvad teistes liikmesriikides, kus nad juba vastavad asutamise tingimustele ja kus nad osutavad samu
või sarnaseid teenuseid.
Portugali Vabariik vastas 24. jaanuari 2007. aasta kirjaga, et ehitustegevus on Portugalis tegevus, mis on sõnaselgelt reserveeritud
üksnes ettevõtjatele ja isikutele, kes vastavad teatud tingimustele. Ehitustegevusega ei saa ega peagi saama vabalt tegeleda,
kuna see ohustaks arhitektuuripärandi kvaliteeti ja kasutajate turvalisust. Selle tegevusega tegelema hakkamiseks Portugali
õiguses ette nähtud tingimuste eesmärk on seega avaliku huvi kaitse ja eelkõige tarbijakaitse, turvalisus, pettustevastane
võitlus ning keskkonnakaitse. Sellest tulenevalt on kõnealustest tingimustest tulenevad teenuste osutamise vabaduse piirangud
õigustatud ülekaaluka üldise huvi tõttu.
Kuna komisjon ei nõustunud selle järeldusega, saatis ta 29. juuni 2007. aasta kirjaga Portugali Vabariigile põhjendatud arvamuse,
paludes viimasel võtta põhjendatud arvamuse järgmiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul.
Portugali Vabariik vastas 17. augusti ja 10. oktoobri 2007. aasta kirjadega kõnealusele arvamusele ning selgitas täpsemalt
põhjuseid, mille tõttu ta leiab, et asjaomased siseriiklikud õigusnormid on EÜ artikliga 49 kooskõlas.
Kuna komisjon ei jäänud selle vastusega rahule, esitas ta käesoleva hagi.
Euroopa Kohtu president lubas 23. aprilli 2009. aasta määrusega Poola Vabariigil komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda.

Hagi

Vastuvõetavus
–       Poolte argumendid
Portugali Vabariik esitab kolm vastuvõetamatuse vastuväidet.
Esiteks väidab ta, et peaaegu kõik hagiavalduses esitatud väited on uued ning neid ei olnud esitatud põhjendatud arvamuses
ega liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse üheski varasemas staadiumis. Neid väiteid ei saa tuletada ka selle arvamuse
analüüsimisel. Lisaks ei vasta need väited selgelt ja kohaselt vastusele, mille Portugali Vabariik andis kõnealuse arvamuse
kohta.
Teiseks ei näita komisjon oma väidetes selgelt, millised dekreetseaduses nr 12/2004 ette nähtud konkreetsed tingimused ja
sätted kahjustavad teenuste osutamise vabadust, ega täpsusta, mismoodi seda vabadust kahjustatakse. Samuti ei märgi ta, milliseid
norme tuleks muuta või millised muudatused on nõutavad. Hagiavaldus sisaldab seega ebapiisavaid põhjendusi järelduste kohta,
milleni selles väidetavalt jõutakse. Peale selle ei ole komisjon hagiavaldusele lisanud ühtegi õigusakti.
Kolmandaks ei esita komisjon ühtegi tõendit nende järelduste põhjendamiseks, mis puudutavad dekreetseaduses nr 12/2004 ette
nähtud tingimuste väidetavalt piiravat toimet ja nimetatud tingimuste õigustuste puudumist. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt
on aga komisjon kohustatud tõendama asjaolusid ja olukordi, mille kohta ta liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis väiteid
esitab.
Komisjon palub kõik need väited tagasi lükata.
Ta väidab eelkõige, et ta ei muutnud oma hagi põhjendust, mis on sama, mis sisaldub märgukirjas ja põhjendatud arvamuses,
see tähendab EÜ artikli 49 rikkumine, mis tuleneb asjaolust, et dekreetseadusega nr 12/2004 loodud süsteem nõuab ehitusteenuste
osutamiseks asutamistingimuste järgimist. Lisaks on ta kogu menetluse vältel tuginenud üheleainsale argumendile, mida ta on
väljendanud erinevatel viisidel ja mis seisneb tõendamises, et kogu kõnealune süsteem on vastuolus teenuste osutamise vabadusega.
Komisjon selgitab, et ta heidab Portugali Vabariigile ette mitte selle süsteemi konkreetset elementi, vaid süsteemiga saavutatavat
tulemust. Neil asjaoludel ei ole vaja iga vaidlusalust elementi eraldi hinnata. Nii on tegemist mitte küsimusega, millised
on konkreetselt siseriiklikud õigusnormid, mis rikuvad liidu õigust, vaid pigem küsimusega, kas Portugali Vabariik tagab oma
territooriumil ehitusteenuste osutamise vabaduse või mitte. Komisjon leiab, et hagiavalduses on täiesti selgelt loetletud
nõuded, mis takistavad teenuste osutamise vabadust. See takistus tuleneb kõikidest loa saamise tingimustest, see tähendab
kõikidest klassifitseerimise, ümberklassifitseerimise ja tegevuse jätkusuutlikkuse tingimustest ning seega tervest asjaomasest
süsteemist.
Lõpuks leiab komisjon, et võttes arvesse liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse eesmärki, ei ole nõutav, et hagi viitaks
vastusele, mille asjaomane liikmesriik on andnud põhjendatud arvamuse kohta. Lisaks, kuna dekreetseadus nr 12/2004 on hõlpsasti
kättesaadav, ei ole põhimõtte
iura novit curia
kohaselt vaja seda Euroopa Kohtule esitada. Pealegi tsiteeris ta hagiavalduses kõiki siseriiklikke sätteid, mis on tema hinnangul
EÜ artikliga 49 vastuolus.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Esimese vastuvõetamatuse vastuväite kohta tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kohtueelse menetluse
eesmärk anda asjaomasele liikmesriigile võimalus ühelt poolt täita ühenduse õigusest tulenevad kohustused ning teiselt poolt
kasutada tõhusalt oma õigust esitada komisjoni väidetele vastuväiteid. Selle menetluse nõuetekohasus kujutab endast EÜ asutamislepinguga
taotletud olulist garantiid mitte üksnes kõnealuse liikmesriigi õiguste kaitseks, vaid ka selle tagamiseks, et võimaliku kohtumenetluse
vaidluse ese oleks täpselt määratletud (vt eelkõige 11. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑274/07: komisjon
vs.
Leedu, EKL 2008, lk I‑7117, punktid 20 ja 21 ning seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi ese on piiratud selles sättes ette nähtud kohtueelse menetlusega.
Järelikult peab hagi tuginema samadele põhjendustele ja väidetele, mis on märgitud põhjendatud arvamuses (vt 20. juuni 2002. aasta
otsus kohtuasjas C‑287/00: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2002, lk I‑5811, punkt 18; 9. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑305/03: komisjon
vs.
Ühendkuningriik, EKL 2006, lk I‑1213, punkt 22, ning eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Leedu, punkt 22).
Sellegipoolest ei saa see nõue minna nii kaugele, et eeldada, et põhjendatud arvamuse resolutsioonis esitatud väited ja hagiavalduses
esitatud nõuded kattuksid täielikult, kui vaidluse eset, nii nagu see on määratletud põhjendatud arvamuses, ei ole laiendatud
ega muudetud (vt 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑433/03: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2005, lk I‑6985, punkt 28; 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑484/04: komisjon
vs.
Ühendkuningriik, EKL 2006, lk I‑7471, punkt 25, ja 8. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑171/08: komisjon
vs.
Portugal, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 26).
Tuleb aga tõdeda, et käesolevas asjas ei ole komisjon laiendanud ega muutnud vaidluse eset, nii nagu see on määratletud põhjendatud
arvamuses.
Nagu ka Portugali Vabariik kostja vastuse punktis 46 ise kinnitab, märkis komisjon nii põhjendatud arvamuse resolutsioonis
kui hagiavalduses sisalduvates nõuetes selgelt, et ta heidab Portugali Vabariigile ette, et viimane rikkus EÜ artiklist 49
tulenevaid kohustusi seeläbi, et eelkõige dekreetseaduse nr 12/2004 alusel kehtestatud korraga seadis ta ehitusteenuste osutamisele
Portugalis samad tingimused kui asutamisele.
Asjaolu, et komisjon esitas hagiavalduses üksikasjalikumalt argumendid, mis põhjendavad tema nõuet väidetava rikkumise osas
ning mis olid juba üldisemalt esile toodud märgukirjas ja põhjendatud arvamuses, selgitades lihtsalt täpsemalt põhjuseid,
mille tõttu ta leiab, et kõnealune kord on teenuste osutamise vabadusega vastuolus, ei muutnud seega nimetatud rikkumise eset
ega avaldanud järelikult mingit mõju vaidluse ulatusele (vt selle kohta 27. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑185/00:
komisjon
vs.
Soome, EKL 2003, lk I‑14189, punktid 84–87, ning eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punkt 29).
Neil asjaoludel ja kuna vastupidi sellele, mida Portugali Vabariik näib väitvat, ei ole kuidagi nõutav, et hagi staadiumis
vastaksid komisjoni argumendid konkreetselt vastustele, mis see liikmesriik andis kohtueelses staadiumis ning mille komisjon
hagiavalduses suures osas ära tõi, tuleb esimene vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Seoses teise vastuvõetamatuse vastuväitega tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktis c on ette
nähtud, et igas hagiavalduses tuleb märkida eelkõige hagi ese ja ülevaade väidetest. Järelikult on komisjon kohustatud igas
EÜ artikli 226 alusel esitatud hagiavalduses märkima etteheited piisavalt täpselt ja terviklikult, et liikmesriik saaks valmistuda
enda kaitsmiseks ja Euroopa Kohus saaks kontrollida väidetava rikkumise esinemist (vt eelkõige 4. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C‑98/04: komisjon
vs.
Ühendkuningriik, EKL 2006, lk I‑4003, punkt 18, ning 19. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑540/07: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2009, lk I‑10983, punkt 17).
Käesolevas asjas ilmneb komisjoni hagi põhjendustest ja nõuetest piisavalt selgelt ja täpselt, et hagi puudutab dekreetseaduse
nr 12/2004 alusel kehtestatud korra kui terviku kooskõla teenuste osutamise vabaduse põhimõttega. Peale selle on ilmselge,
et Portugali Vabariik on tegelikult aru saanud, et komisjon heidab talle ette seda, et ta ei järgi nimetatud põhimõtet, kuna
ta on seadnud oma territooriumil ehitustegevusega igasuguse tegelemise eelduseks selles korras ette nähtud tingimused, kohustades
juba teises liikmesriigis asuvaid ehitusettevõtjaid saama Portugali haldusasutustelt eelneva loa samade nõuete kohaselt, mis
on ette nähtud äriühingute asutamisele Portugalis. Neil asjaoludel oli Portugali Vabariigil täiesti võimalik tõhusalt oma
vastuväited esitada.
Mis puudutab Portugali Vabariigi väidet, et komisjon ei märkinud, kuidas kõnealust korda tuleks tema arvates muuta, siis piisab,
kui märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole komisjon kohustatud põhjendatud arvamuses või Euroopa Kohtule
esitatud hagiavalduses välja tooma meetmeid, mis võimaldaksid etteheidetud rikkumise kõrvaldada (vt 11. juuli 1991. aasta
otsus kohtuasjas C‑247/89: komisjon
vs.
Portugal, EKL 1991, lk I‑3659, punkt 22, ning 26. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑559/07: komisjon
vs.
Kreeka, punkt 23).
Lõpuks, kuigi on tõsi, et komisjon ei lisanud asjakohaste siseriiklike õigusnormide täielikku teksti oma hagiavaldusele, esitas
komisjon nii hagiavalduses kui sellele lisatud põhjendatud arvamuses siiski need sätted, millel põhineb liikmesriigi kohustuste
rikkumise hagi, ning selgitas nende sisu. Lisaks ei eitanud Portugali Vabariik nende sätete olemasolu, vaid piirdus neile
komisjoni antud grammatilise tõlgenduse vaidlustamisega ning selliste täpsustuste esitamisega, mis tema hinnangul on vajalikud
selleks, et Euroopa Kohus saaks kõnealuste sätete sisu täielikult hinnata. Peale selle tuleb rõhutada, et kuna kõnealused
õigusnormid on avaldatud
Diário da República
’s ning seega avalikult kättesaadavad, on Euroopa Kohtul võimalik kontrollida asjaomaste sätete sisu puudutavate komisjoni
väidete tõelevastavust.
Järelikult tuleb Portugali Vabariigi esitatud teine vastuvõetamatuse vastuväide samuti tagasi lükata.
Kolmanda vastuvõetamatuse vastuväite osas tuleb meenutada, et EÜ artikli 226 alusel toimuva liikmesriigi kohustuste rikkumise
hagi puhul on komisjon kohustatud tõendama väidetavat liikmesriigi kohustuste rikkumist ja esitama Euroopa Kohtule vajalikud
tõendid, mis võimaldaksid kohtul rikkumise esinemist kontrollida, ilma et komisjon võiks seejuures toetuda ühelegi oletusele
(vt eelkõige 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑434/01: komisjon
vs.
Ühendkuningriik, EKL 2003, lk I‑13239, punkt 21, ning 14. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑342/05: komisjon
vs.
Soome, EKL 2007, lk I‑4713, punkt 23).
Selles suhtes tuleb tõdeda, et käesolevas asjas ei tuginenud komisjon kuidagi pelkadele oletustele, esitamata vajalikke tõendeid,
mis võimaldaksid Euroopa Kohtul hinnata Portugali Vabariigile etteheidetavat kohustuste rikkumist. Nagu käesoleva kohtuotsuse
punktis 52 juba märgitud, esitas komisjon hagis siseriiklikud sätted, mille kohaldamise tulemuseks on väidetav rikkumine,
ning selgitas nende sisu. Lisaks esitas ta põhjalikud õiguslikud argumendid selle kohta, et dekreetseaduse nr 12/2004 alusel
kehtestatud kord toob kaasa teenuste osutamise vabaduse piirangu ning et see piirang ei ole õigustatud Portugali Vabariigi
esile toodud üldise huvi tõttu. Peale selle selgitas komisjon kohtuistungil, et ta algatas käesoleva menetluse kaebuste alusel,
mille esitasid teistes liikmesriikides asuvad ehitusettevõtjad, kellele keelduti andmast Portugalis ehitusteenuste osutamise
luba.
Mis puudutab küsimust, kas komisjon nende asjaoludega tegelikult õiguslikult piisavalt tõendas väidetava kohustuste rikkumise
esinemist, siis on see seotud mitte hagi vastuvõetavuse, vaid selle sisuga.
Kuna ka Portugali Vabariigi esitatud kolmas vastuvõetamatuse vastuväide tuleb seega tagasi lükata, tuleb komisjoni hagi tunnistada
vastuvõetavaks.

Sisulised küsimused
–       Poolte argumendid
Komisjon märgib, et Portugali süsteem ja eelkõige dekreetseadus nr 12/2004 põhineb normil, mille kohaselt selleks, et saada
Portugalis osutada ehitusteenuseid, peab iga ehitusettevõtja eelnevalt hakkama Portugalis tegelema ehitustegevusega, kusjuures
selleks peab ta loa saama Portugali haldusasutustelt. Niisugune norm on aga EÜ artikliga 49 vastuolus. Teistes liikmesriikides
asuvad ehitusettevõtjad on juba selle tegevusega tegelema hakanud ja nende volitusi on asutamise liikmesriigis juba kontrollitud.
Neil asjaoludel ei saa Portugali Vabariik endale võtta õigust anda teises liikmesriigis asuvale ettevõtjale teist korda luba
hakata tegelema ehitustegevusega, asendades viimati nimetatud liikmesriigi õigusnormid enda omadega.
Komisjon rõhutab, et ta heidab Portugali Vabariigile konkreetselt ette seda, et viimane ei võta arvesse kontrolle ja tagatisi,
mida teenuseosutajatest ettevõtjatelt asutamise liikmesriigis juba nõutakse. Ta väidab selles kontekstis, et Portugali Vabariik
ei kontrolli, kas asutamise liikmesriigis on kaitse tase Portugali omaga analoogne, ega ka seda, kas tegevus, millega teenuse
osutaja tegeleb teistes liikmesriikides, on võrdväärne sellega, millega ta kavatseb tegeleda Portugalis.
Komisjon kinnitab, et ehitustegevusega tegelema hakkamise tingimused, mis on ette nähtud Portugali süsteemis, on asutamistingimused.
Kõnealuses süsteemis ei tehta ju vahet asutamise ja ajutist laadi teenuseosutamise vahel. Komisjon leiab, et juba teises liikmesriigis
asuvatele ettevõtjatele pandud kohustus tõendada Portugali haldusasutustele, et täidetakse kõik Portugali õiguses ette nähtud
asutamistingimused, selleks et saaks hakata ehitustegevusega tegelema, välistab Portugali turul ehitusteenuste osutamise selliste
ettevõtjate poolt, kes asuvad teistes liikmesriikides, mitte Portugalis. Ta viitab selles suhtes eelkõige 25. juuli 1991. aasta
otsusele kohtuasjas C‑76/90: Säger (EKL 1991, lk I‑4221, punkt 13), millest tuleneb, et liikmesriik ei või seada oma territooriumil
teenuste osutamise eelduseks kõikide asutamiseks nõutavate tingimuste täitmist, kuna vastasel juhul võetakse igasugune kasulik
mõju asutamislepingu sätetelt, mis on mõeldud just teenuste osutamise vabaduse tagamiseks.
Komisjon väidab lisaks, et Portugali ehitussektoris on märkimisväärne õiguskindluse puudujääk. Ta selgitab, et Portugalis
ehitustegevusega tegelema hakkamiseks peab huvitatud ettevõtja tõendama, et tema juhid ja haldajad on juba teostanud sellise
väärtuse ja tähtsusega ehitustöid nagu need, mida ettevõtja kavatseb teha, ning samuti tõendama, et ta on juba teostanud sama
liiki töid nagu need, mida ta kavatseb tegema hakata. Need nõuded on vastuolulised, kuna kui ettevõtja on juba teostanud seda
liiki töid, siis on ta juba ehitustegevusega tegelema hakanud. Lisaks ei ole Portugali õiguses kehtestatud kriteeriume tegeliku
kogemuse hindamiseks. Neil asjaoludel on teistes liikmesriikides asuvatel teenuseosutajatest ettevõtjatel väga keeruline osutada
Portugalis ehitusteenust.
Komisjon peab lisaks EÜ artikliga 49 vastuolus olevaks ka asjaolu, et dekreetseaduse nr 12/2004 artikli 19 alusel on ehitusteenuseid
osutavad ettevõtjad kohustatud mitte ainult tegevusega tegelema hakkama, vaid ka täitma nõutavad tingimused tegutsemise jätkamiseks.
Ta rõhutab selles kontekstis, et ehitustegevusega tegelemise luba antakse asjaomasele ettevõtjale väga lühikeseks ajaks ning
et ettevõtja peab oma luba seega regulaarselt uuendama, kui ta soovib jätkata ehitusteenuste osutamist, mis tähendab, et ta
peab pidevalt vastama ehitustegevusega tegelema hakkamiseks nõutavatele tingimustele. Ajutist laadi teenuseosutamine tähendab
aga oma määratluselt just seda, et tegevus ei ole jätkuv.
Komisjon nõustub sellega, et Portugali Vabariik võib ehitustegevust reguleerida. Ta märgib siiski, et esiteks kujutab asjaomane
süsteem endast mitte ehitustegevuse reguleerimist, vaid selle tegevusega tegelema hakkamise reguleerimist. Teiseks leiab ta,
et selle süsteemi saaks asendada muus vormis reguleerimisega, mis oleks vähem piirav, ning eelkõige ehitustegevusega tegelemise
parema kontrolliga. Komisjon väidab selles kontekstis, et Portugali Vabariigi esile toodud nende tehniliste ja õiguslike normide
täitmise, mida hoonete ehitamisel tuleb järgida, saab tagada planeerimisõiguse ja ehitamist reguleeriva eraõigusega. Samuti
saab arhitektuuripärandi säilitamise ja väärtustamise tagada planeerimisõiguse ja hoonestatud keskkonna parendamisega ning
hoonete kvaliteedi saab tagada keskkonnaõigusega. Igal juhul ei saa Portugali Vabariik ettevõtjat vastavalt oma siseriiklikule
õigusele volitada ega kvalifitseerida, jättes täielikult arvesse võtmata kvalifikatsiooni ja oskused, mille see ettevõtja
on omandanud oma asukoha liikmesriigis.
Komisjon viitab lõpuks direktiivile 2005/36, mille II jaotises on teenuste osutamise jaoks kehtestatud erikord. Selles kontekstis
jääb Portugali Vabariigile võimalus seada juhul, kui teenuse osutaja asub tema territooriumile, ehitusteenuste osutamise eelduseks
lihtne iga-aastane eelnev deklaratsioon, kuid mitte ühtegi muud tingimust. Sellest tulenevalt on mis tahes täiendav tingimus
peale kõnealuses direktiivis ette nähtud iga-aastase eelneva deklaratsiooni teenuste osutamise vabaduse põhjendamatu piirang.
Komisjon täpsustab repliigis, et hagiavalduses ei väitnud ta, et meetmed, mis Portugali Vabariik peab võtma, võiksid olla
üksnes iga-aastase eelneva deklaratsiooni sätestamise vormis, vaid ta piirdus selle liikmesriigi tähelepanu juhtimisega direktiivi 2005/36
sätetele. Kuigi selle direktiivi ese on reguleeritud kutsealad, mitte reguleeritud majandustegevus, hõlmavad kõnealuste Portugali
õigusnormidega ette nähtud ehitustegevusega tegelema hakkamise tingimused ja eelkõige tehnilise pädevuse tingimus nõudeid,
mis puudutavad mitte ainult ettevõtjat, vaid ka selle juhte, haldajaid, tehnikuid, spetsialiste, töödejuhatajaid ja töölisi.
Lisaks puudutavas direktiivi 2005/36 normid üksikut ettevõtjat iga kord, kui majanduslikult asjakohase tegevuse saab omistada
isikule, kelle erialasse see tegevus kuulub.
Portugali Vabariik selgitab, et dekreetseadusega nr 12/2004 on kehtestatud ehitustegevusega tegelemise õiguslik kord, mis
näeb ette, et selle tegevusega tegelema hakkamise eeldus on litsentsi saamine, ning vastab seega reguleeritud majandustegevuse
õiguslikule korrale. Ta väidab, et seda korda ei tohi siiski pidada teenuste osutamise vabaduse takistuseks, kuna asjaomased
sätted on õigustatud avaliku korra tõttu, eelkõige nõude tõttu tagada ehitiste vastupidavus ja turvalisus, ning vajaduse tõttu
kaitsta esiteks keskkonda ja linnapärandit ning teiseks tarbijate ja üldiselt hoonete kasutajate õigusi, mida muidu kahjustataks
korvamatult.
Portugali Vabariik leiab iseäranis, et kõnealuse korraga kehtestatud tingimused on õigustatud ehitustegevuse erilise olukorraga,
millele on omane selle sektori ettevõtjate tavapärase tegevuse käigus ilmnev kahjulik praktika. Selles suhtes viitab ta eelkõige
asjaolule, et ehitustegevus ja sellega nõuetekohane tegelemine on rahvastiku turvalisuse ja elukvaliteedi tagamiseks esmatähtsad,
et tegemist on eriti keerulise tegevusega, millega kaasneb suur oht ja millele on omane vähekvalifitseeritud tööjõu massiline
kasutamine, ning et selle puhul on tavapärased õiguslike kohustuste rikkumine ja pettused. Ehitusettevõtete asutamise lihtsus
tooks kaasa üldise praktika, kus ettevõtjad saaksid sõlmitud tehingutest kasu ning seejärel kaoksid, maksmata töötajate töötasusid
ega tarnijate arveid ja hoidudes kohustusest anda tehtud tööle garantii.
Portugali Vabariik leiab, et võttes arvesse Portugalis toimuva ehitustegevuse kõnealuseid tunnuseid ja asjaolu, et puhtkaristuslikud
meetodid on korvamatu kahju ärahoidmiseks ebapiisavad, on selle tegevuse reguleerimine hädavajalik. Kuna kinnisvara on pika
elueaga vara, millel on märkimisväärne mõju maakorraldusele ja kodanike elule, ei tohiks ega peaks ehitustegevusega saama
tegeleda vabalt, kuna see võiks kujutada ohtu arhitektuuripärandi kvaliteedile ja sellest tulenevalt selle kasutajate turvalisusele.
Seega on vajalik ette näha miinimumnõuded kõnealuse tegevusega tegelema hakkamiseks, et tagada, et kõigil ehitusettevõtjatel
oleksid piisav kvalifikatsioon ja oskused. Portugali Vabariik on pealegi oma põhiseaduse alusel kohustatud tagama põhiseaduses
kodanikele ja tarbijatele ette nähtud õiguste ja tagatiste piisava kaitse.
Portugali Vabariik väidab, et tuleb tagada liikmesriikidele EÜ artikli 49 alusel pandud kohustuste ja muude liidu õigusnormide
vaheline minimaalne ühtsus. Selles kontekstis viitab ta eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivile
2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused
(EÜT L 134, lk 1; ELT eriväljaanne 06/07, lk 19), ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivile 2004/18/EÜ
ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise
kohta (EÜT L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132), milles on asjaomaste tegevustega tegelema hakkamiseks ette nähtud
enam-vähem sama kord kui see, mis on sätestatud kõnealuste õigusnormidega. Lisaks on eraõiguslikele isikutele tehtavate tööde
kontekstis lõpptarbija nõrgemas olukorras kui avalik-õiguslik üksus. Asjaomase süsteemi eesmärk on just kaitsta tarbijaid
ja eraõiguslikke isikuid tööde tellijatena, kes on haavatavas olukorras. Tarbijakaitse on aga liidu aluspoliitika, mida väljendab
eelkõige EÜ artikkel 153.
Portugali Vabariik leiab, et huvid, mida dekreetseadusega nr 12/2004 püütakse kaitsta, kuuluvad osaliselt avaliku korra hulka
ja kujutavad endast ülejäänud osas ülekaaluka üldise huviga seotud põhjuseid. Kõnealuse dekreetseadusega ette nähtud tingimused
ehitustegevusega tegelemise loa saamiseks vastavad kõikidele nõuetele, mis Euroopa Kohus on seadnud selleks, et neid saaks
pidada õigustatuks. Nimetatud tingimusi kohaldatakse mittediskrimineerivalt ja need on taotletavate eesmärkide seisukohast
vajalikud ja proportsionaalsed.
Selles kontekstis selgitab Portugali Vabariik, et ärilise sobivuse nõude eesmärk on eelkõige tagada ettevõtja ausus ja tema
valmisolek ehitustegevusega tegelemiseks, võttes arvesse sellega kaasnevaid paljusid õigusnorme, lepingutingimusi ja eetikanorme,
ning seadusliku ja kaubanduslikult ausa tegevuse säilitamine. Tehnilise pädevuse nõude eesmärk on tagada, et ehitusettevõtjatel
on eelkõige tehnilise juhtkonna ja töötajaskonna tasandil inimressursid, kellel on piisav kvalifikatsioon nende tööde tegemiseks,
mida nad pakuvad. Majanduslikku ja finantsseisundit puudutava nõude eesmärk on eelkõige tagada ettevõtjate maksejõulisus,
nende võime täita võetud kohustusi ja see, et need ettevõtjad haldavad neile usaldatud vara ja hüvesid korrektselt ja ausalt,
ning vältida tööde poolelijätmist ja kriminaalset tegevust, mis võib tegevuse käigus aset leida.
Portugali Vabariik väidab, et võttes arvesse dekreetseaduses nr 12/2004 ette nähtud normide aluseks olevaid põhjuseid ja asjaolu,
et ehitamine on oma olemuselt kestev ja pikaajaline majandustegevus, ei ole mõeldav, et ettevõtjat võiks nende normide järgimisest
vabastada, kuna vastasel juhul hävitataks kõnealuse dekreetseadusega kehtestatud süsteem ja kahjustataks sellega saavutada
püütavaid eesmärke. Tarbijakaitse seisukohast on hädavajalik, et ettevõtjate suhtes kehtiks ühtne süsteem, olenemata ettevõtjate
tegevuse intensiivsusest ning sellest, kas tegemist on siseriikliku või mõne teise liikmesriigi ettevõtjaga, kuna muidu jäetaks
tarbija kanda ülesanne seista silmitsi mitme õiguskorraga, mille õigusnorme ta ei tea.
Dekreetseadust nr 12/2004 ei saa pealegi pidada EÜ artiklit 49 rikkuvaks ainuüksi asjaolu tõttu, et see ei tee vahet teenuste
osutamise ja asutamise vahel. Niisugune tõlgendus oleks ilmselgelt vastuolus EÜ artikli 50 lõikega 2 ning seda ei saa tuletada
Euroopa Kohtu praktikast ja eelkõige eespool viidatud kohtuotsusest Säger, millele komisjon tugineb.
Portugali Vabariik ei nõustu sellega, et tema siseriiklikus õiguses ei eristada ehitusettevõtte asutamist sellise ettevõtte
poolt teenuste osutamisest. Ta selgitab selles suhtes, et vastavalt Portugali äriseadustikule peab äriühing, kes soovib ehitustegevusega
tegeleda kauem kui üks aasta, looma esinduse ja määrama oma esindaja. Ehitusettevõtjad, kes osutavad juhuslikke teenuseid
ajavahemiku jooksul, mis ei ületa ühte aastat, ei ole kohustatud esindust omama, vaid nad peavad üksnes saama loa tegeleda
ehitustegevusega. Siseriiklikes õigusnormides on seega tehtud pingutusi selleks, et näha ette mehhanisme ehitustegevusega
tegelema hakkamise tingimuste kohandamiseks ja selleks, et lihtsustada nende järgimist teises liikmesriigis asuvate ettevõtjate
poolt.
Lisaks, kuna teenuseosutajal on võimalus otsustada jätta ehitustegevusega tegelemise luba uuendamata või isegi lasta see tühistada,
mille tagajärjel ei ole see teenuseosutaja enam kohustatud järgima dekreetseadusega nr 12/2004 kehtestatud nõudeid, tehakse
tegelikult küll vahet teenuste osutamise ja asutamise vahel.
Pealegi, kui teenuseosutaja suhtes kehtivad tema asukohaliikmesriigis samad tingimused kui need, mis on ette nähtud Portugali
õigusnormidega, võib ta esitada selle kohta tõendid, selleks et saada luba tegeleda ehitustegevusega Portugalis. Niisugusel
juhul saab ta loa peaaegu automaatselt, eeldusel et ta vastab kõigile nõutavatele tingimustele.
Arvestades liidus kehtivate õiguskordade ebaühtlust, ei saa siiski eeldada, et pelgalt asjaolust, et ühes liikmesriigis omatakse
luba, piisab selleks, et tingimusteta lubada teenuseid osutada teistes liikmesriikides. Nende õiguskordade paljusust arvesse
võttes ei saa ka Portugali haldusasutustelt nõuda, et nad kontrolliksid teises liikmesriigis tagatava kaitse taset, kuna niisugust
kontrolli on äärmiselt keeruline läbi viia. Pealegi ei ole teatud liikmesriikides eraõiguslikele isikutele tehtavate tööde
osas ehitustegevusega tegelema hakkamist reguleeritud.
Portugali Vabariik peab asjakohatuks komisjoni viidet direktiivile 2005/36. See direktiiv ei ole ju käesolevas menetluses
kohaldatav, kuna selles menetluses käsitletakse reguleeritud majandustegevusega tegelemist, mille suhtes üldise huvi tõttu
kehtib tegutsema hakkamise õiguslik kord, mitte „kutseala” kõnealuse direktiivi tähenduses. Kutsekvalifikatsioon on ainult
üks ehitusettevõtjate suhtes kehtivate tingimuste aspekt paljude teiste hulgas.
Samas kontekstis väidab Portugali Vabariik, et ehitustegevuse reguleerimist ei olnud kuni direktiivi 2006/123 vastuvõtmiseni
liidu tasandil ühtlustatud. Ta leiab, et arvestades selle direktiiviga loodud kohustusi, mille ülevõtmise tähtaeg möödus alles
28. detsembril 2009, ei saa väita, et samad kohustused tulenevad otse asutamislepingust. Lõpuks on kõnealuse direktiivi ülevõtmise
tõttu kõik Portugali asjakohased õigusnormid, mis käsitlevad sadakonda reguleeritud majandustegevuse liiki, sealhulgas ehitustegevus,
praegusel hetkel ülevaatamisel. Kuna Portugali kogu õigusmaastikku muudetakse seega peatselt, on käesoleva liikmesriigi kohustuste
rikkumise menetluse mõju väike ning see menetlus tuleks peatada.
Poola Vabariik väidab, et teiste liikmesriikide teenuseosutajate teenuste osutamisele eelneva loa andmise süsteem saab olla
õigustatud üksnes erandjuhul, kui on tõendatud, et tegevuse ajal või tagantjärele läbiviidav kontroll ei ole piisavalt tõhus.
Portugali Vabariik ei ole aga tõendanud, et tema loasüsteem aitab tõepoolest kaasa turvalisuse suurendamisele ehitussektoris
ega et see süsteem on vajalik taotletavate eesmärkide saavutamiseks. Nende eesmärkide saavutamise saaks ju tagada meetmetega,
mille kohaselt tuleb luba saada pigem konkreetse ehitustöö jaoks, mitte ehitustegevuse enda jaoks. Niisugused meetmed koos
ehitusprotsessi kontrollimisega oleksid tunduvalt tõhusamad ehitiste kvaliteedi, kestvuse ja ohutuse ning siseriiklike õigus‑
ja tehniliste normide järgimise tagamiseks.
Poola Vabariigi hinnangul ilmneb lisaks Euroopa Kohtu praktikast, et vastuvõtva liikmesriigi ametivõimud peavad arvesse võtma
nõudeid, millele ettevõtjad või nende töötajad oma päritoluliikmesriigis juba vastavad. Kohaldades kodumaistele ja teistes
liikmesriikides asuvatele ettevõtjatele samu sätteid, ei võta Portugali Vabariik siiski arvesse tingimusi, mis teenuseosutajad
on asutamise liikmesriigis juba täitnud. Peale selle ei saa Portugali Vabariik tugineda asjaolule, et ta ei tea teiste liikmesriikide
õigusnorme ja et kehtivad õigusnormid on ebaühtlased, selleks et põhjendada teenuste osutamise vabaduse piiramist.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et liikmesriigi kohustuste rikkumise toimumist tuleb
hinnata lähtuvalt liikmesriigi olukorrast, nagu see oli põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppedes ning et hiljem toimunud
muutusi ei või Euroopa Kohus seega arvesse võtta (vt eelkõige eespool viidatud 14. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 32, ja 26. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑13/09: komisjon
vs.
Itaalia, punkt 9). Lisaks ilmneb samuti väljakujunenud kohtupraktikast, et üksnes komisjon on pädev otsustama, kas liikmesriigi
kohustuste rikkumise menetluse algatamine on otstarbekas ning milliste asjassepuutuva liikmesriigi toimingute või tegematajätmiste
tõttu tuleb hagi esitada (vt eelkõige 5. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑471/98: komisjon
vs.
Belgia, EKL 2002, lk I‑9681, punkt 39, ning 12. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑199/07: komisjon
vs.
Kreeka, EKL 2009, lk I‑10669, punkt 23).
Järelikult tuleb tagasi lükata Portugali Vabariigi argument, et käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse praktiline
mõju on väike ning et see menetlus tuleks peatada seetõttu, et Portugali õigusmaastikku muudetakse peatselt seoses direktiivi
2006/123 ülevõtmisega.
Mis puudutab kõnealuse siseriikliku korra kooskõla EÜ artikliga 49, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et see artikkel
nõuab mitte ainult kogu kodakondsusel põhineva diskrimineerimise välistamist teises liikmesriigis asuva teenuseosutaja suhtes,
vaid ka kõigi piirangute kaotamist – isegi juhul, kui neid kohaldatakse vahet tegemata nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide
teenuseosutajatele –, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem atraktiivseks sellise teenuseosutaja tegevuse, kelle
asukoht on teises liikmesriigis, kus ta seaduslikult sarnaseid teenuseid osutab (vt eelkõige 5. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas
C‑350/07: Kattner Stahlbau, EKL 2009, lk I‑1513, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et juhul kui siseriiklikud õigusnormid seavad riigi territooriumil teises liikmesriigis
asuva ettevõtja teenuste osutamise tingimuseks haldusasutuse loa väljastamise, on nende normide näol tegemist teenuste osutamise
vabaduse piiramisega (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Säger, punkt 14; 9. augusti 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑43/93:
Vander Elst, EKL 1994, lk I‑3803, punkt 15; 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑355/98: komisjon
vs.
Belgia, EKL 2000, lk I‑1221, punkt 35, ning 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑171/02: komisjon
vs.
Portugal, EKL 2004, lk I‑5645, punkt 60).
Pealegi, Portugali Vabariigi esile toodud asjaolu, et ehitusteenuste osutamine võtab üldjuhul aega ja et seetõttu võib osutuda
keeruliseks eristada teenuste osutamist olukorrast, kus teenuseosutaja vastuvõtvas liikmesriigis tegelikult asub, ei too kuidagi
kaasa kõnealuste teenuste automaatset välistamist EÜ artikli 49 kohaldamisalast. Euroopa Kohus on juba leidnud, et see kohaldamisala
hõlmab ka teenuseid, mille osutamine toimub pikema aja jooksul, isegi mitme aasta vältel, ning on toonud näiteks just suure
hoone ehitamise käigus osutatavad teenused (vt 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑215/01: Schnitzer, EKL 2003, lk I‑14847,
punkt 30).
Eespool mainitud kohtupraktikast järeldub üheselt, et dekreetseadusega nr 12/2004 kehtestatud kord, mille alusel peavad isegi
ettevõtjad, kes juba on teises liikmesriigis ametlikult asutatud, enne seda, kui nad võivad Portugalis ajutiselt ehitusteenuseid
osutada, saama Portugali haldusasutustelt loa, mis kinnitab nende volitusi selle teenusteliigi suhtes, mida nad soovivad osutada,
kujutab endast teenuste osutamise vabaduse piirangut.
Mis puudutab Portugali Vabariigi argumenti, mis on seotud asjaoluga, et direktiivis 2006/123 sätestatud teenuste osutamise
vabadust käsitlevad õigusnormid ei ole käesolevas menetluses veel kohaldatavad, siis piisab, kui märkida, et väljakujunenud
kohtupraktikast tuleneb, et isegi kui puuduvad ühtlustamismeetmed, võib EÜ artiklit 49 õigustatult piirata üksnes õigusnormidega,
mille vastuvõtmise aluseks on ülekaalukas avalik huvi ja mida kohaldatakse kõikide isikute või ettevõtjate suhtes, kes tegutsevad
vastuvõtva liikmesriigi territooriumil, juhul kui seda huvi ei kaitse normid, mida kohaldatakse teenuseosutaja suhtes tema
asukohaliikmesriigis, ning üksnes juhul, kui need õigusnormid on nendega taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobivad ega
lähe kaugemale sellest, mis on nende saavutamiseks vajalik (vt selle kohta 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑58/98:
Corsten, EKL 2000, lk I‑7919, punkt 35; 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑433/04: komisjon
vs.
Belgia, EKL 2006, lk I‑10653, punkt 33, ning 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑490/04: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2007, lk I‑6095, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb märkida, et eelkõige selle direktiivi artikli 16 lõikes 1 sätestatud üldine kohustus, mille kohaselt liikmesriigid
tagavad oma territooriumil juurdepääsu teenuste osutamise valdkonnale ja selles valdkonnas tegutsemisele, kehtestades sellele
juurdepääsule üksnes mittediskrimineerivaid ja objektiivselt põhjendatud nõudeid, tuleneb otse EÜ artiklist 49.
Mis puudutab küsimust, kas teenuste osutamise vabaduse piirangut, mis tuleneb kõnealusest siseriiklikust korrast ja mida kohaldatakse
vahet tegemata kõikide Portugali territooriumil tegutsevate ehitusettevõtjate suhtes, on objektiivselt põhjendatud ülekaaluka
üldise huvi tõttu, siis tuleb kõigepealt tõdeda, et põhjused, mis Portugali Vabariik on selles suhtes esile toonud, see tähendab
eelkõige nõue tagada ehitiste vastupidavus ja turvalisus ning kaitsta keskkonda, linnapärandit ning hoonete tarbijate ja kasutajate
õigusi, kujutavad endast tõepoolest niisugusest huvist lähtuvaid põhjuseid (vt ka eespool viidatud kohtuotsus Corsten, punkt 38,
ja eespool viidatud kohtuotsus Schnitzer, punkt 35), ilma et käesolevas kohtuasjas oleks vaja kindlaks teha, kas mõned nendest
põhjustest kuuluvad – nagu väidab Portugali Vabariik – avaliku korra mõiste alla.
Nagu nähtub eelkõige direktiivi 2005/36 põhjendustest 6 ja 27, arvestas liidu seadusandja direktiivi vastu võttes juba kõnealuste
nõuetega, mida selle direktiivi sätted niisiis peegeldavad.
Direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt ei tohi liikmesriigid kutsekvalifikatsiooniga seotud põhjusel takistada teenuste vaba
osutamist juhul, kui teenuseosutaja on ametlikult asutatud liikmesriigis, kus kutseala on reguleeritud. Niisugune teenuseosutaja
võib seega osutada oma teenuseid teises liikmesriigis oma algupärase kutsenimetuse all, ilma et ta peaks taotlema oma kvalifikatsiooni
tunnustamist. Kui kõnealust kutseala ei ole asutamise liikmesriigis reguleeritud, peab teenuseosutaja tõendama, et tal on
kaheaastane töökogemus.
Nimetatud direktiivi artikli 7 lõigete 1 ja 2 kohaselt võib vastuvõttev liikmesriik nõuda teenuseosutajalt, et ta esitab enne
selle riigi territooriumil teenuste esmast osutamist deklaratsiooni, lisades sellele muu hulgas erialase vastutuse kindlustust
puudutava teabe ja muud dokumendid, nagu tõend kodakondsuse, ametliku asutamise ja kutsekvalifikatsiooni kohta. Tõendit kriminaalkorras
karistatuse puudumise kohta võib siiski nõuda üksnes turvateenuste kutsealade puhul ning ainult juhul, kui seda nõutakse ka
vastuvõtva liikmesriigi kodanikelt.
Kõnealuse artikli 7 lõikes 4 on ette nähtud piiratud erand nendest põhimõtetest reguleeritud kutsealade osas, mis mõjutavad
rahvatervist või avalikku julgeolekut ning mille puhul ei toimu vastavalt direktiivi 2005/36 III jaotise III peatükile automaatset
tunnustamist. Ainult nende kutsealade puhul võib vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus kontrollida teenuseosutaja kutsekvalifikatsiooni,
kui kontrolli eesmärk on vältida tõsist kahju teenusesaaja tervisele või turvalisusele ja kui see kontroll on eesmärgiga proportsionaalne.
Peale selle nähti direktiivi 2005/36 artikliga 8 ette halduskoostöö, mille kohaselt võivad vastuvõtva liikmesriigi pädevad
asutused asutamise liikmesriigi pädevatelt asutustelt iga teenuste osutamise kohta küsida teavet teenuseosutaja asutamise
seaduslikkuse, tema hea käitumise ning samuti kutsealaste distsiplinaar- ja kriminaalkaristuste puudumise kohta. Teenusesaajate
huvide paremaks kaitsmiseks lubab direktiivi artikkel 9 vastuvõtval liikmesriigil nõuda teenuseosutajalt, et ta annaks teenusesaajale
teatavat informatsiooni, sealhulgas erialase vastutuse kindlustuse kohta.
Portugali Vabariik ei eita, et dekreetseadusega nr 12/2004 kehtestatud korrast tulenevad nõuded ületavad seda, mis on ette
nähtud direktiivi 2005/36 II jaotisega. See liikmesriik seab siiski kahtluse alla nimetatud direktiivi kohaldatavuse kõnealuse
korra suhtes seetõttu, et nimetatud kord puudutab mitte reguleeritud kutseala, vaid reguleeritud majandustegevust.
Selles suhtes tuleb kõigepealt tõdeda, et ehitussektoris tegutsemise ja selle sektoriga seotud kutsealadel tegutsemise vahel
on otsene seos või isegi teatav kattumine ning et nende kutsealade norme võib käsitada kõnealust tegevust reguleerivate õigusnormide
hulka kuuluvatena.
Edasi tuleb märkida, et kõnealuse siseriikliku korra kohaselt peab Portugalis oma teenuseid osutada sooviv ehitusettevõtja
selleks, et ta klassifitseeritaks ja talle antaks luba, vastama tingimustele, mis puudutavad mitte ainult ettevõtjat ennast,
vaid ka tema juhte ja töötajaskonda üldiselt. Nii hinnatakse ettevõtja tehnilist pädevust mitte ainult tema organisatsioonilise
struktuuri, töötajate arvu, vajalike tehniliste vahendite omamise ja tema enda tegeliku kogemuse alusel, vaid ka tema töötajate
teadmiste, spetsialiseerumise ja töökogemuse taseme alusel. Lisaks tuleb ettevõtja ärilist sobivust tõendada muu hulgas karistusregistri
väljavõtetega ettevõtja ja äriühingu seaduslike esindajate kohta.
Lõpuks tuleb märkida, et direktiivi 2005/36 artiklid 16 ja 17 koostoimes IV lisa I nimekirjaga ja eelkõige selles nimekirjas
sisalduva klassiga 40 viitavad ehitussektori „tegevusaladele”.
Ilma et käesolevas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses oleks vaja kindlaks teha, millises ulatuses direktiiv 2005/36
on kohaldatav kõnealusele siseriiklikule korrale ja kas see kord on nimetatud direktiiviga kooskõlas, kuna komisjon ei ole
selles suhtes vastuolule viidanud, tuleb siiski tõdeda, et kõnealune kord ületab igal juhul seda, mis on vajalik taotletavate
eesmärkide saavutamiseks.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 87 meenutati, võib EÜ artikli 49 piiramine olla õigustatud üksnes ulatuses, milles üldine
huvi, mida soovitakse siseriiklike õigusnormidega kaitsta, ei ole tagatud normidega, mida kohaldatakse teenuseosutaja suhtes
tema asutamise liikmesriigis. Nii on Euroopa Kohus muu hulgas leidnud, et siseriiklik loasüsteem läheks kaugemale sellest,
mis on vajalik, kui loa väljastamise eelduseks olevaid nõudeid kasutataks kattuvana koos asutamise liikmesriigis nõutavate
samaväärsete tõendite ja tagatistega, millest järeldub, et vastuvõtval liikmesriigil on kohustus võtta arvesse asutamise liikmesriigis
juba teostatud järelevalvet ja kontrolle (vt selle kohta 17. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 279/80: Webb, EKL 1981,
lk 3305, punkt 20; 4. detsembri 1986. aasta otsus kohtuasjas 205/84: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1986, lk 3755, punkt 47; eespool viidatud 9. märtsi 2000. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Belgia, punkt 38, ning eespool viidatud 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punktid 60 ja 66).
Nõudes teises liikmesriigis asuvatelt ehitusettevõtjatelt, et nad täidaksid kõik tingimused, mis siseriikliku korraga ja eelkõige
dekreetseadusega nr 12/2004 on kehtestatud Portugalis ehitussektoris tegutsemise loa saamiseks, välistab see kord selle, et
võetakse nõuetekohaselt arvesse samaväärseid kohustusi, mis niisugusel ettevõtjal lasuvad asutamise liikmesriigis, ning kontrolle,
mis nimetatud liikmesriigi asutused on juba selles suhtes läbi viinud.
Seda järeldust ei lükka ümber asjaolu, et Portugali äriseadustik kehtestab kohustuse luua esindus ja määrata esindaja üksnes
äriühingutele, kes soovivad tegutseda Portugalis kauem kui üks aasta. Niisugune kohustus lisandub ju lihtsalt kohustusele
saada eelnev luba kõigi dekreetseaduses nr 12/2004 sätestatud tingimuste kohaselt ning esimesena nimetatud kohustusest vabastamise
tulemusel ei võeta loa andmisel kuidagi arvesse asutamise liikmesriigis nõutavaid ja kontrollitavaid samaväärseid kohustusi.
Samuti on tähtsusetu seegi Portugali Vabariigi esile toodud asjaolu, et teenuseosutajal on võimalus jätta luba või registreerimistõend
uuendamata või lasta see tühistada ning vabaneda seega kohustusest järgida dekreetseadusega kehtestatud nõudeid. Kuigi teenuseosutajal
on loomulikult alati võimalik lõpetada tegevus Portugali territooriumil, võtab EÜ artikli 49 tõlgendamine selliselt, et ainuüksi
nimetatud valikuvõimaluse olemasolu on piisav teenuste osutamise vabaduse takistuse proportsionaalsena käsitamiseks, kõnealuselt
sättelt igasuguse kasuliku mõju.
Mis puudutab Portugali Vabariigi väidet, et praktikas hindab ta ettevõtja poolt teistes liikmesriikides saadud volitusi piiratult,
siis tuleb kõigepealt tõdeda, et selgitustest, mis Portugali Vabariik andis selle kohta oma menetlusdokumentides ja kohtuistungil,
ilmneb, et ta aktsepteerib asutamise liikmesriigis juba kontrollitud dokumente tõendina üksnes juhul, kui Portugali asutused
jõuavad nende dokumentide täieliku sisulise kontrolli tulemusel järeldusele, et kõnealune ettevõtja vastab täielikult dekreetseadusega
nr 12/2004 kehtestatud tingimustele. Niimoodi toimides ei võta Portugali Vabariik arvesse asutamise liikmesriigis nõutavaid
ja kontrollitud samaväärseid tõendeid ja tagatisi, vaid piirdub sellega, et annab ettevõtjatele võimaluse esitada loa või
registreerimistõendi taotlemisel uuesti dokumendid, mis on asutamise liikmesriigi asutustele juba esitatud.
Edasi tuleb märkida, et viidates kohtuistungil raskustele, mis tema haldusasutustel esinevad teiste liikmesriikide väljastatud
dokumentide ja lubade üksikasjade kontrollimisel ning mis tulenevad erinevates liikmesriikides kehtivate kordade paljususest
ja mitmekesisusest, teatas Portugali Vabariik sõnaselgelt, et ta aktsepteerib ainult dokumente, mis tõendavad kogemust ja
tehnilist pädevust konkreetsete tööde valdkonnas. Käesoleva kohtuotsuse punktis 100 meenutatud kohtupraktikast ilmneb siiski,
et need raskused, mis esinevad teataval määral kõigil tegevusaladel, milles tegutsema hakkamise tingimusi ei ole liidu tasandil
ühtlustatud, ei saa liikmesriiki vabastada kohustusest välistada see, et juba teises liikmesriigis asuvale teenuseosutajale
loa väljastamise eelduseks on nõuded, mida kasutatakse kattuvana koos asutamise liikmesriigis nõutavate samaväärsete tõendite
ja tagatistega.
Lõpuks tuleb märkida, et vastuseks Euroopa Kohtu poolt kohtuistungil esitatud küsimusele, kas teistes liikmesriikides saadud
dokumentide ja volituste piiratud hindamise praktika, nagu seda viljelevad Portugali asutused, on sätestatud õigusnormides,
selgitas Portugali Vabariik, et dekreetseadus nr 12/2004 ei sisalda vastavasisulisi erisätteid, vaid et liikmesriigi haldusmenetluse
seadustikus on ette nähtud normid, mis kohustavad haldusasutusi läbima teatud arvu etappe ja hindama taotleja esitatud kõiki
andmeid ja tõendeid.
Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab selleks, et eelneva loa andmise kord oleks õigustatud
isegi juhul, kui see näeb ette erandi põhivabadusest, see kord põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja eelnevalt
teada olevatel kriteeriumidel, mis tagavad, et kõnealune kord on siseriiklike ametiasutuste kaalutlusõigusele piisavate raamide
seadmiseks kohane (vt eelkõige 10. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑169/07: Hartlauer, EKL 2009, lk I‑1721, punkt 64
ja seal viidatud kohtupraktika). Loa või registreerimistõendi väljastamise menetluse konkreetses kontekstis, mis sõltub teatud
hulga väga spetsiifiliste kriteeriumide hindamisest, mis eeldab väärtusotsustuste tegemist, ja mille jaoks on dekreetseaduses
nr 12/2004 lisaks ette nähtud erisätted, ei saa nii üldine norm nagu see, millele viitab Portugali Vabariik, seada piisavaid
raame siseriiklike ametiasutuste kaalutlusõigusele.
Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb tõdeda, et kuna Portugali Vabariik nõuab teises liikmesriigis asuvatelt ehitusteenuse
osutajatelt, et nad täidaksid kõik tingimused, mis on asjaomase siseriikliku korraga, eelkõige dekreetseadusega nr 12/2004
kehtestatud selleks, et saada luba tegutseda Portugalis ehitussektoris, ning kuna sel viisil välistab ta selle, et võetakse
nõuetekohaselt arvesse samaväärseid kohustusi, mis niisugustel teenuseosutajatel lasuvad nende asukohaliikmesriigis, ning
kontrolle, mis nimetatud liikmesriigi asutused on juba selles suhtes läbi viinud, on Portugali Vabariik rikkunud EÜ artiklist 49
tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Portugali Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud
välja mõista Portugali Vabariigilt.
Kodukorra artikli 69 lõike 4 alusel kannab Poola Vabariik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kuna Portugali Vabariik nõuab teises liikmesriigis asuvatelt ehitusteenuse osutajatelt, et nad täidaksid kõik tingimused,
mis on asjaomase siseriikliku korraga, eelkõige 9. jaanuari 2004. aasta dekreetseadusega nr 12/2004 kehtestatud selleks, et
saada luba tegutseda Portugalis ehitussektoris, ning kuna sel viisil välistab ta selle, et võetakse nõuetekohaselt arvesse
samaväärseid kohustusi, mis niisugustel teenuseosutajatel lasuvad nende asukohaliikmesriigis, ning kontrolle, mis nimetatud
liikmesriigi asutused on juba selles suhtes läbi viinud, on Portugali Vabariik rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
3.
Jätta Poola Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: portugali.