CELEX: 62000CJ0050
Apellatsioonkaebus
Tühistamishagi
Vastuvõetavus

Euroopa Kohtu kantseleisse saabus 16. veebruaril 2000 apellatsioonkaebus, mille Unión de Pequeños Agricultores esitas Euroopa
Kohtu põhikirja artikli 49 alusel Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 23. novembri 1999. aasta määruse peale kohtuasjas
T‑173/98: Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu (EKL 1999, lk II‑3357; edaspidi „edasikaevatud kohtumäärus”), millega jäeti rahuldamata tema hagi nõukogu 20. juuli
1998. aasta määruse (EÜ) nr 1638/98, millega muudetakse määrust nr 136/66/EMÜ õli- ja rasvaturu ühise korralduse kehtestamise
kohta (EÜT L 210, lk 32; ELT eriväljaanne 03/23, lk 308; edaspidi „vaidlustatud määrus”) osalise tühistamise nõudes.

Õiguslik raamistik
Nõukogu võttis 22. septembril 1966 vastu määruse nr 136/66/EMÜ õli- ja rasvaturu ühise korralduse kehtestamise kohta (EÜT 1966,
172, lk 3025; ELT eriväljaanne 03/01, lk 77). Selle määrusega kehtestati oliiviõli ühine turukorraldus, mis rajaneb garanteeritud
hinna ja tootmistoetuste süsteemil. Määrusega nr 136/66 loodud mehhanismi on hiljem korduvalt muudetud. Muudetud kujul nägi
oliiviõli ühine turukorraldus ette sekkumishinna, tootmis‑ ja tarbimistoetuse, ladustamise ning impordi ja ekspordi korra.
Nõukogu võttis 20. juulil 1998 vastu vaidlustatud määruse, mis kujundab ümber eeskätt oliiviõli ühise turukorralduse. Sekkumise
senine kord tühistati ja selle asemele kehtestati eraladustuslepingute toetussüsteem. Tarbimistoetus ja väiketootjatele mõeldud
eritoetused kaotati. Kogu ühenduse jaoks kehtestatud garanteeritud maksimumkogusel põhinevat tootmistoetuse tasakaalustusmehhanismi
muudeti, nähes ette selle garanteeritud maksimumkoguse jagamise tootjaliikmesriikide vahel garanteeritud riiklike kogustena.
Samuti on pärast 1. maid 1998 istutatud oliivisalud tulevikus toetusest täiesti ilma jäetud, kui erandid kõrvale jätta.

Menetlus Esimese Astme Kohtus ja edasikaevatud kohtumäärus
Esimese Astme Kohtu kantseleisse 20. oktoobril 1998 saabunud hagiavaldusega esitas Unión de Pequeños Agricultores, Hispaania
põllumajanduslike väikeettevõtjate huve koondav ja kaitsev kutseliit, millel on Hispaania õiguse kohaselt õigusvõime, EÜ asutamislepingu
artikli 173 neljanda lõigu alusel (muudetuna EÜ artikli 230 neljas lõik) hagi vaidlustatud määruse (välja arvatud lauaoliivide
toetussüsteemi osas) tühistamise nõudes.
Nõukogu esitas Esimese Astme Kohtu kantseleisse 23. detsembril 1998 saabunud eraldi dokumendiga Esimese Astme Kohtu kodukorra
artikli 114 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse väite.
Esimese Astme Kohus nõustus edasikaevatud kohtumääruses vastuvõetamatuse väitega ja jättis hagi ilmselge vastuvõetamatuse
tõttu läbi vaatamata.
Esimese Astme Kohus meenutas edasikaevatud kohtumääruse punktis 34, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt annab asutamislepingu
artikli 173 neljas lõik isikule õiguse vaidlustada iga otsus, mis teda otseselt ja isiklikult puudutab, kuigi see on vormiliselt
määrus, ja et määrust tuleb eristada otsusest selle tunnuse alusel, kas asjaomane akt on üldkohaldatav või mitte, ning järeldas
kohtumääruse punktis 44, et oma sisult ja ulatuselt on vaidlustatud määrus normatiivakt, mitte otsus EÜ asutamislepingu artikli 189
(nüüd EÜ artikkel 249) tähenduses.
Esimese Astme Kohus meenutas edasikaevatud kohtumääruse punktis 45, et teatud tingimustel võib isegi normatiivakt, mida kohaldatakse
üldiselt kõigi asjaomaste ettevõtjate suhtes, puudutada mõnda nende hulgast isiklikult ja et järelikult võib ühenduse õigusakt
olla ühtaegu normatiivne ja teatud asjaomaste ettevõtjate suhtes sisuliselt otsus, ning leidis seejärel:
–        edasikaevatud kohtumääruse punktis 46, et „[f]üüsiline või juriidiline isik peab siiski suutma tõendada, et asjaomane akt
mõjutab teda mingite talle omaste tunnuste või teda iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest
eristab […],” ja
–        sama kohtumääruse punktis 47, et lisaks sellele võib liidu esitatud hagi tunnistada selles suhtes vastuvõetavaks vähemalt
juhtudel, kui õigusnorm tunnustab sõnaselgelt kutseliidu teatavaid menetluslikke õigusi või kui liit esindab ettevõtjate huve,
kellel endil on kaebeõigus, või kui liit on individualiseeritav seetõttu, et vaidlustatud akt mõjutab liidu kui sellise huve,
kuna akt, mille tühistamist taotletakse, riivab liidu läbirääkijaseisundit.
Käesolevas asjas leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtumääruse punktis 48, et hageja ei saa oma hagi vastuvõetavuse
põhjendamiseks tugineda ühelegi neist kolmest juhtumist.
Esimese Astme Kohus märkis selle kohta edasikaevatud kohtumääruse punktis 50, et „hageja ei ole tõendanud, et vaidlustatud
määrus mõjutab tema liikmeid mingite neile omaste tunnuste või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist
teistest isikutest eristab. Selle kohta piisab, kui meenutada, et asjaolu, et vaidlustatud määrus mõjutas selle vastuvõtmise
ajal oliiviõliturgudel tegutsenud hageja liikmeid ja võis tingida neist mõne tegevuse lõpetamise, ei saa neid eristada kõigist
teistest ühenduse ettevõtjatest, kuna nad on objektiivselt määratletud olukorras, mis sarnaneb kõigi teiste ettevõtjate olukorraga,
kes võiksid nüüd või edaspidi siseneda neile turgudele […]. Vaidlustatud määrus puudutab hageja liikmeid üksnes põhjusel,
et nad objektiivselt tegutsevad neil turgudel samadel alustel nagu kõik teised seal tegutsevad ettevõtjad.”
Esimese Astme Kohus tõi ühtlasi edasikaevatud kohtumääruse punktides 53–55 esile, et hageja ei saa oma hagi vastuvõetavuse
põhjendamiseks väita ka seda, et vaidlustatud määrus mõjutab mõnda tema erihuvi, ning järeldas kohtumääruse punktis 58, et
hagejat ei saa individualiseerida ühegi kriteeriumi alusel, millest lähtub liidu esitatud tühistamishagi vastuvõetavust käsitlev
kohtupraktika.
Lõpuks analüüsis Esimese Astme Kohus viimast argumenti, millele tuginedes hageja püüdis tõendada, et vaidlustatud määruse
sätted puudutavad teda isiklikult, nimelt tõhusast kohtulikust kaitsest ilmajäämise ohtu. Ta selgitas selle kohta järgmist:
„61      Argumendiga, et puudub tõhus kohtulik kaitse, on esitatud kaebus selle peale, et puuduvad siseriiklikud õiguskaitsevahendid,
mis võimaldaksid vajadusel kontrollida vaidlustatud määruse kehtivust eelotsusetaotluse esitamisega [EÜ] asutamislepingu artikli 177
alusel [nüüd EÜ artikkel 234].
62      Seoses sellega tuleb rõhutada, et põhimõte, mille kohaselt kõigil õigussubjektidel on võrdne õigus pöörduda tühistamishagiga
ühenduste kohtusse, nõuab, et kohtusse pöördumise tingimused ei sõltuks iga liikmesriigi kohtusüsteemi erisustest. Selle kohta
tuleb veel märkida, et liikmesriigid on EÜ asutamislepingu artiklis 5 (nüüd EÜ artikkel 10) sätestatud lojaalse koostöö põhimõttest
lähtudes kohustatud kaasa aitama EÜ asutamislepinguga ette nähtud õiguskaitsevahendite ja menetluste täieliku süsteemi rakendamisele,
milles ühenduse institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kontroll on usaldatud ühenduste kohtule (vt selle kohta [23. aprilli
1986. aasta] otsus kohtuasjas [294/83:] Les Verts
vs
. parlament [EKL 1986, lk 1339], punkt 23).
63      Need asjaolud ei anna Esimese Astme Kohtule siiski alust kalduda kõrvale asutamislepingu artikli 173 neljanda lõiguga ette
nähtud õiguskaitsevahendite süsteemist, nagu seda on täpsustatud kohtupraktikas, ja ületada selle sättega tema pädevusele
seatud piire.
64      Hageja ei saa ka tugineda argumendile asutamislepingu artiklil põhineva menetluse võimaliku pikkuse kohta. See asjaolu ei
saa anda alust muutmaks EÜ asutamislepingu artiklitega 173, 177 ja 178 (nüüd EÜ artikkel 235) ette nähtud õiguskaitsevahendite
ja menetluste süsteemi, milles institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kontroll on usaldatud Euroopa Kohtule. Mingil juhul
ei saa sellise argumendi põhjal tunnistada vastuvõetavaks tühistamishagi, mille on esitanud füüsiline või juriidiline isik,
kes ei vasta asutamislepingu artikli 173 neljandas lõigus sätestatud tingimustele (Euroopa Kohtu 24. aprilli 1996. aasta määrus
kohtuasjas C‑87/95 P: CNPAAP
vs
. nõukogu, EKL 1996, lk I‑2003, punkt 38).”
Nende kaalutluste järel nentis Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtumääruse punktis 65, et vaidlustatud määrust ei saa pidada
hagejat isiklikult puudutavaks ja kuna hageja ei vasta ühele asutamislepingu artikli 173 neljanda lõiguga seatud vastuvõetavuse
tingimustest, siis ei ole vaja uurida küsimust, kas nimetatud määrus puudutab teda otseselt.

Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuse esitaja palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada edasikaevatud kohtumäärus;
–        tunnistada tema hagi sisuliselt vastuvõetavaks ja saata kohtuasi lahendamiseks Esimese Astme Kohtule.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–        tunnistada apellatsioonkaebus ilmselgelt vastuvõetamatuks või teise võimalusena ilmselgelt põhjendamatuks;
–        mõista kohtukulud välja apellandilt.
Euroopa Kohtu president andis 12. septembri 2000. aasta määrusega komisjonile loa menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks.
Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet.
Esiteks väidab ta, et Esimese Astme Kohus tõlgendas edasikaevatud kohtumääruse punktis 61 vääralt tema argumenti, et kui hagi
on vastuvõetamatu, siis puudub tõhus kohtulik kaitse. Ta ei põhjendanud seda argumenti lihtsalt siseriiklike õiguskaitsevahendite
puudumisega, vaid asjaoluga, et käesolevas kohtuasjas ei ole vastuvõetamatuks tunnistamise korral täidetud tõhususe tingimus,
mis seondub põhiõigusega, millele ta toetub. Teiseks väidab apellant, et edasikaevatud kohtumäärus ei ole piisavalt põhistatud,
kuna see ei anna vastust faktilistele ja õiguslikele argumentidele, mis on esitatud hagiavalduses ja märkustes vastuvõetamatuse
väite kohta, vaid piirdub sama kohtumääruse punktis 63 neist ainult ühe käsitlemisega, mis on lisaks veel ebatäpselt taasesitatud.
Kolmandaks leiab apellant, et kohtumääruse punkt 62 on vastuoluline. Ta märgib selle kohta, et kuigi lojaalse koostöö põhimõte
nõuab sellise siseriikliku õiguskaitsevahendi loomist, mis võimaldab vajadusel taotleda eelotsust ühenduse õigusakti kehtivuse
küsimuses, tuleb tõdeda, et isiku õigust tõhusale kohtulikule kaitsele austatakse sõltuvalt iga liikmesriigi kohtusüsteemi
erisustest. Neljandaks väidab apellant, et kuna käesolevas kohtuasjas ei kontrollitud, kas hagi vastuvõetamatuks tunnistamine
ei lõpe – kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid arvestades – sellega, et eiratakse põhiõigust tõhusale kohtulikule kaitsele,
siis on edasikaevatud kohtumäärusega rikutud põhiõigust, mis on ühenduse õiguskorra lahutamatu osa.

Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
Nagu komisjon, kaitseb ka nõukogu seisukohta, et hagi on ilmselgelt vastuvõetamatu, kuna apellandil puudub põhjendatud huvi.
Esimese Astme Kohtu kõik argumendid tõhusa kohtuliku kaitse kohta on
obiter dictum
, kuna hagi vastuvõetamatuse tegelik põhjus – nagu viitab edasikaevatud kohtumääruse punkt 65 – seisneb tõsiasjas, et apellant
ei vasta ühele asutamislepingu artikli 173 neljandas lõigus sätestatud vastuvõetavuse tingimustest. Isegi kui siseriiklik
õigus ei näe ette ühtki võimalust kohtusse hagi esitamiseks, peaks ühenduste kohus jätkuvalt kohaldama asutamislepingu nimetatud
sätet, kontrollides, kas selles ette nähtud vastuvõetavuse tingimused on täidetud või mitte.
Selleks, et hagi saaks tunnistada vastuvõetavaks, oleks hageja seega pidanud põhjendama oma apellatsioonkaebust asutamislepingu
artikli 173 neljanda lõigu rikkumisega edasikaevatud kohtumääruses ja täpsemalt näitama, et vaidlustatud määrus puudutas teda
isiklikult, ning mitte tuginema tõhusa õiguskaitse võimalikule puudumisele, mis ühenduse õiguse hetkeseisus ei saa mingil
juhul tingida hagi vastuvõetavust.
Seoses sellega tuleb meenutada, et apellandi põhjendatud huvi eelduseks on see, et apellatsioonkaebuse tulemused võivad tuua
selle esitanud poolele mingit kasu (13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑174/99 P: parlament
vs
. Richard, EKL 2000, lk I‑6189, punkt 33).
Edasikaevatud kohtumäärusega jäeti hageja poolt Esimese Astme Kohtusse esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Ilmneb seega, et kui apellatsioonkaebus tunnistataks vastuvõetavaks, tooks see apellandile kasu, kuna tema hagi saaks sisuliselt
läbi vaadata. Küsimus, kas väidetav õigus tõhusale kohtulikule kaitsele saab või ei saa muuta teatud asjaoludel vastuvõetavaks
tühistamishagi, mille on määruse peale esitanud füüsiline või juriidiline isik, puutub apellatsioonkaebuse sisusse ega saa
mingil juhul lahendada küsimust, kas hagejal on põhjendatud huvi.
Neil asjaoludel tuleb apellatsioonkaebus tunnistada vastuvõetavaks.

Apellatsioonkaebuse põhjendatus
Poolte argumendid
Apellant leiab sisuliselt oma neljas väites, mida tuleb uurida koos, et selles osas, milles tema hagi vastuvõetamatuse tõttu
läbi vaatamata jätmine põhineb edasikaevatud kohtumääruse punktides 61–64 esitatud kaalutlustel, on rikutud tema õigust tema
enda või tema liikmete huvide tõhusale kohtulikule kaitsele.
Apellandi sõnul ei ole vaidlustatud määruses sisalduvate sekkumise korra kehtetuks tunnistamist ning tarbimistoetuste ja väiketootjate
toetuste kaotamist käsitlevate vaidlusaluste sätete rakendamiseks vaja mingit siseriiklikku õigusakti ega Hispaania ametiasutuste
toiminguid. Järelikult ei ole apellandil Hispaania õigussüsteemis võimalik nõuda nende sätetega seonduva siseriikliku akti
tühistamist, mistõttu on välistatud eelotsusetaotluse esitamine nende sätete kehtivuse hindamiseks. Samuti ei saa apellant
ja tema liikmed neid sätteid rikkuda, et seejärel vaidlustada neile kohaldatava võimaliku sanktsiooni kehtivust.
Kuna ei kontrollitud, kas vaidlustatud määruse osalist tühistamist nõudva hagi vastuvõetamatuks tunnistamine viib käesoleva
kohtuasja asjaolusid arvestades selleni, et on rikutud hageja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, siis on edasikaevatud
kohtumäärusega rikutud põhiõigust, mis on ühenduse õiguskorra lahutamatu osa.
Hageja väidab, et õigus tõhusale kohtulikule kaitsele nõuab käesoleva juhtumi eriliste asjaolude üksikasjalikku uurimist.
Ei saa rääkida õiguse tegelikust tõhususest, kui seda tõhusust ei ole konkreetselt kontrollitud. Sellise kontrolli käigus
on tingimata vaja uurida, kas antud juhul leidub mõni muu õiguskaitsevahend. Seoses sellega viitab apellant 2. aprilli 1998. aasta
otsuse kohtuasjas C‑321/95 P: Greenpeace Council jt
vs
. komisjon (EKL 1998, lk I‑1651) punktidele 32 ja 33, mis tema sõnul kinnitavad, et kui siseriiklik õiguskaitsevahend puudub,
siis tuleb asutamislepingu artikli 173 neljanda lõigu alusel esitatud tühistamishagi tunnistada vastuvõetavaks.
Nõukogu ja komisjon väidavad sisuliselt, et apellatsioonkaebus on igal juhul ilmselgelt põhjendamatu, kuna asutamislepingu
artikli 173 neljas lõik ei näe ette, et see, et hagejal ei ole võimalik kasutada kohtusse pöördumiseks siseriiklikus õiguses
sätestatud õiguskaitsevahendit, oleks kriteeriumiks või tingimuseks, mille alusel võib tunnistada vastuvõetavaks füüsilise
või juriidilise isiku tühistamishagi, mis on esitatud otse ühenduse üldkohaldatava õigusakti peale. Ainus asjassepuutuv kriteerium
on see, et vaidlustatud akt puudutab viimast otseselt ja isiklikult. Apellatsioonkaebuses ei ole analüüsitud, kas vaidlustatud
määrus puudutab apellanti isiklikult ja otseselt, ning see osundab ainult Esimese Astme Kohtu hinnangut tõhusat kohtulikku
kaitset käsitlevatele argumentidele.
Nõukogu ja komisjon tuletavad ühtlasi meelde, et asutamisleping nägi ette täieliku õiguskaitsevahendite süsteemi, milles kontroll
institutsioonide õigusaktide – eeskätt üldkohaldatavate õigusaktide – seaduslikkuse või kehtivuse üle on usaldatud Euroopa
Kohtule. Komisjon leiab, et kui liikmesriik muudab eelotsuse küsimuse esitamise ülemäära raskeks või isegi võimatuks, rikub
ta seega kindlasti põhiõigust tõhusale kohtulikule kaitsele ega täida asutamislepingu artiklis 5 sätestatud lojaalse koostöö
kohustust. Isegi sel juhul ei saa rikkumise lõpetamiseks siiski moonutada asutamislepingu artikli 173 neljanda lõigu mõtet,
vaid asjaomase liikmesriigi suhtes tuleb alustada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust kooskõlas EÜ artikliga 226.
Komisjon väidab lisaks, et ta ei mõista, kuidas saab apellant kinnitada, et Hispaania õigus ei paku ühtki õiguskaitsevahendit
vaidlustatud määruse kohtulikuks kontrollimiseks. Ta meenutab, et see on kohustusliku jõuga õigusakt, mis vahetult tekitab
õigussubjektidele õigusi ja kohustusi, mistõttu igale selle akti sätete rikkumisele saab siseriiklikus kohtus tugineda. Hispaania
õiguses nagu kahtlemata ka teiste liikmesriikide õiguskordades on haldusasutus kohustatud huvitatud isiku esitatud taotluse
kohta otsuse tegema. Kui pädevad ametiasutused ei ole taotluse kohta teatud tähtaja möödudes seisukohta võtnud, tähendab selline
vaikimine eitavat vastust või vastupidi, teatud juhtudel jaatavat vastust, mis võimaldab esitada kaebuse, kui taotluse esitaja
ei ole taotlusele antud vastusega rahul. Kui kohtumenetlust on alustatud, ei takista miski sel isikul tuginemist kõigile ühenduse
õiguse normidele ja vajadusel nõudmist, et EÜ artikli 234 alusel esitataks eelotsusetaotlus vaidlustatud õigusakti tõlgendamise
või kehtivuse kohta.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et apellant ei ole vaidlustanud edasikaevatud kohtumääruse punktis 44 sisalduvat Esimese Astme
Kohtu seisukohta, et vaidlustatud määrus on üldkohaldatav. Ta ei ole vaidlustanud ka kohtumääruse punktis 56 tehtud järeldust,
et vaidlustatud määrus ei riiva hageja enda huve, ega punktis 50 sedastatud asjaolu, et vaidlustatud määrus ei puuduta tema
liikmeid mingite neile omaste tunnuste või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest
eristab.
Neil asjaoludel tuleb kontrollida, kas apellant kui oma liikmete huvide esindaja saab sellegipoolest esitada vaidlustatud
määruse peale asutamislepingu artikli 173 neljanda lõiguga kooskõlas oleva vastuvõetava tühistamishagi ainuüksi põhjusel,
et seda nõuab õigus tõhusale kohtulikule kaitsele, kui arvestada õiguskaitsevahendite väidetavalt täielikku puudumist siseriiklikus
kohtus.
Tuleb meenutada, et asutamislepingu artikli 173 teise ja kolmanda lõigu kohaselt on Euroopa Kohtu pädevuses lahendada liikmesriigi,
nõukogu või komisjoni hagisid, mille aluseks on pädevuse puudumine, olulise menetlusnormi rikkumine, asutamislepingu või selle
rakendusnormi rikkumine või võimu kuritarvitamine, või lisaks sellele ka Euroopa Parlamendi, kontrollikoja ja Euroopa Keskpanga
poolt oma õiguste kaitseks esitatud hagisid. Sama artikli neljanda lõigu alusel „[võib iga] füüsiline või juriidiline isik
[…] samadel tingimustel algatada menetluse temale adresseeritud otsuse vastu ja sellise otsuse vastu, mis teda otseselt ja
isiklikult puudutab, kuigi vormiliselt on see teisele isikule adresseeritud määrus või otsus”.
Asutamislepingu artikli 173 alusel ei saa seega teised õigussubjektid peale institutsioonide, Euroopa Keskpanga ja liikmesriikide
määrust kui üldkohaldatavat akti vaidlustada (vt selle kohta 6. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas 92/78: Simmenthal
vs
. komisjon, EKL 1979, lk 777, punkt 40).
Siiski võib selline üldkohaldatav akt nagu määrus teatavas olukorras teatavaid füüsilisi või juriidilisi isikuid isiklikult
puudutada, olles nende suhtes seega oma olemuselt otsus (vt eelkõige 16. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑358/89: Extramet
Industrie
vs
. nõukogu, EKL 1991, lk I‑2501, punkt 13; 18. mai 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑309/89: Codorniu
vs
. nõukogu, EKL 1994, lk I‑1853, punkt 19, ja 31. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑41/99 P: Sadam Zuccherifici jt
vs
. nõukogu, EKL 2001, lk I‑4239, punkt 27). Nii on see juhul, kui asjaomane akt puudutab füüsilist või juriidilist isikut mingite
talle omaste tunnuste või teda iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest eristab ja seega
individualiseerib teda sama moodi kui otsuse adressaati (vt eelkõige 15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann
vs
. komisjon, EKL 1963, lk 197, 223, ning 22. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑452/98: Nederlandse Antillen
vs
. nõukogu, EKL 2001, lk I‑8973, punkt 60).
Kui füüsiline või juriidiline isik ei vasta sellele tingimusele, ei saa ta mingil juhul esitada vastuvõetavat tühistamishagi
määruse peale (vt selle kohta eespool viidatud kohtumäärus CNPAAP
vs
. nõukogu, punkt 38).
Siiski tuleb meenutada, et Euroopa Ühendus on õigusriigi põhimõttel rajanev ühendus, kus institutsioonide üle teostatakse
järelevalvet, mille raames kontrollitakse nende aktide vastavust asutamislepingule ja õiguse üldpõhimõtetele, mille hulka
kuuluvad ka põhiõigused.
Seega peavad isikud saama tõhusa kohtuliku kaitse ühenduse õiguskorrast tulenevatele õigustele, kusjuures õigus sellisele
kaitsele kuulub õiguse üldpõhimõtete hulka, mis tulenevad liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest. See õigus
on sätestatud ka Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklites 6 ja 13 (vt eelkõige 15. mai 1986. aasta
otsus kohtuasjas 222/84: Johnston, EKL 1986, lk 1651, punkt 18, ja 27. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑424/99: komisjon
vs
. Austria, EKL 2001, lk I‑9285, punkt 45).
Asutamisleping kehtestab esiteks artiklitega 173 ja 184 (nüüd EÜ artikkel 241) ning teiseks artikliga 177 õiguskaitsevahendite
ja menetluste täieliku süsteemi, milles ühenduse institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kontroll on usaldatud ühenduste
kohtule (vt selle kohta 23. aprilli 1986. aasta otsus kohtuasjas 294/83: Les Verts
vs
. parlament, EKL 1986, lk 1339, punkt 23). Selles süsteemis on füüsilistel ja juriidilistel isikutel, kes asutamislepingu
artikli 173 neljandas lõigus sätestatud vastuvõetavuse tingimuste tõttu ei saa otse vaidlustada ühenduse üldkohaldatavaid
akte, võimalus nõuda selliste aktide kehtivuse hindamist olenevalt olukorrast kas ühenduste kohtus, esitades asutamislepingu
artikli 184 alusel lisataotluse, või siis siseriiklikus kohtus, kes ei ole ise pädev tuvastama nimetatud aktide kehtetust
(vt 22. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 314/85: Foto-Frost, EKL 1987, lk 4199, punkt 20), kuid kellel võib paluda esitada
selle kohta eelotsuse küsimusi Euroopa Kohtule.
Seega tuleb liikmesriikidel kehtestada õiguskaitsevahendite ja menetluste süsteem, mis võimaldab tagada õiguse tõhusale kohtulikule
kaitsele.
Seoses sellega tuleb siseriiklikel kohtutel vastavalt asutamislepingu artiklis 5 sätestatud lojaalse koostöö kohustusele õiguskaitsevahendite
kasutamist reguleerivaid siseriiklikke menetlusnorme võimalusel tõlgendada ning kohaldada nii, et füüsilised ja juriidilised
isikud saaksid kohtus vaidlustada iga otsuse või mis tahes muu siseriikliku meetme seaduslikkuse, mis puudutab ühenduse üldkohaldatava
akti kohaldamist nende suhtes, ja nõuda viimasena nimetatud akti kehtetuse tuvastamist.
Selle kohta tuleb tõdeda, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 50–53, et ei saa lubada õiguskaitsevahendite süsteemi
sellist tõlgendust, mida kaitseb apellant ja mille kohaselt on avatud võimalus esitada tühistamishagi otse ühenduste kohtule,
kui see kohus siseriiklike menetlusnormide konkreetse uurimise tulemusena leiab, et on suudetud tõendada, et need normid ei
luba isikul esitada hagi, mis võimaldaks tal seada kahtluse alla vaidlustatud ühenduse õigusakti kehtivuse. Selline kord nõuaks,
et ühenduste kohus uuriks ja tõlgendaks igal konkreetsel juhul siseriiklikku menetlusõigust, mis aga ületab tema pädevuse
piire ühenduse õigusaktide seaduslikkuse kontrollimisel.
Lõpuks tuleb lisada, et asutamislepinguga kehtestatud seaduslikkuse kontrolli süsteemi alusel saab füüsiline või juriidiline
isik esitada määruse peale hagi vaid siis, kui see puudutab teda mitte ainult otseselt, vaid ka isiklikult. Kuigi seda viimast
tingimust tuleb tõepoolest tõlgendada tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest lähtudes, võttes arvesse erinevaid asjaolusid, mis
võivad hagejat individualiseerida (vt näiteks 2. veebruari 1988. aasta otsus liidetud kohtuasjades 67/85, 68/85 ja 70/85:
Van der Kooy
vs
. komisjon, EKL 1988, lk 219, punkt 14; eespool viidatud kohtuotsused Extramet Industrie
vs
. nõukogu, punkt 13, ja Codorniu
vs
. nõukogu, punkt 19), ei saaks sellise tõlgenduse lõpptulemusena kõrvale heita asjassepuutuvat tingimust, mis on asutamislepingus
sõnaselgelt ette nähtud, ilma et ületataks asutamislepinguga ühenduste kohtule omistatud pädevuse piire.
Kuigi ühenduse üldkohaldatavate aktide seaduslikkuse kontrolli süsteemi, mille põhimõtteid ei ole kunagi muudetud, võib kindlasti
ette kujutada teisiti, kui see on asutamislepingus algselt ette nähtud, jääb hetkel kehtiva süsteemi võimalik reformimine
vastavalt EL artiklile 48 liikmesriikide ülesandeks.
Eelnevat arvestades tuleb nentida, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnorme, kui ta tunnistas apellandi esitatud hagi
vastuvõetamatuks, uurimata, kas antud juhul leidub siseriiklikus kohtus õiguskaitsevahend, mille abil saab kontrollida vaidlustatud
määruse kehtivust.
Seega tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud
ja apellatsioonkaebuse esitaja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõike 4 esimesele lõigule, mida samuti kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste
suhtes, kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ise oma kohtukulud. Kooskõlas selle sättega tuleb otsustada, et komisjon
kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS
otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Unión de Pequeños Agricultoreselt.
3.
Jätta Euroopa Ühenduste Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.
Rodríguez Iglesias
Jann
Macken
Colneric
von Bahr
Gulmann
Edward
La Pergola
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Skouris

Cunha Rodrigues

Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. juulil 2002 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.