CELEX: 61997CJ0372
Statligt stöd
Godstransport på väg
Inverkan på handeln mellan medlemsstaterna och snedvridning av konkurrensen
Villkor för undantag från förbudet i artikel 92.1 i EG-fördraget (nu artikel 87.1 EG i ändrad lydelse)
Befintligt stöd eller nytt stöd
Proportionalitetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar
Motivering

Republiken Italien har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 28 oktober 1997, med stöd av artikel 173 i EG-fördraget
(nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) väckt talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut 98/182/EG av den 30 juli
1997 om stöd som beviljats av regionen Friuli-Venezia Giulia (Italien) till företag som utför godstransporter på väg i regionen
(EGT L 66, 1998, s. 18) (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
De generella bestämmelserna om statligt stöd i artiklarna 92 i EG-fördraget (nu artikel 87 EG i ändrad lydelse) och 93 och
94 i EG-fördraget (nu artiklarna 88 EG och 89 EG) är tillämpliga på transportområdet, om inte annat följer av tillämpningen
av specialbestämmelserna i artikel 77 i EG-fördraget (nu artikel 73 EG). I sistnämnda artikel anges att stöd är förenligt
med fördraget, om det tillgodoser behovet av samordning av transporter eller om det innebär ersättning för allmän trafikplikt.
I artikel 2 i rådets förordning (EEG) nr 1107/70 av den 4 juni 1970 om stöd till transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar
(EGT L 130, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 1, s. 97), senast ändrad genom rådets förordning (EG) nr 543/97 av
den 17 mars 1997 (EGT L 84, s. 6) (nedan kallad förordning nr 1107/70), vilken är grundad på artikel 75 i EG-fördraget (nu
artikel 71 EG i ändrad lydelse) samt på artiklarna 77 och 94 i fördraget, bekräftas att artiklarna 92−94 i fördraget är tillämpliga
på området i fråga. Där föreskrivs dessutom vissa särregler avseende stödet i fråga i den utsträckning som stödet särskilt
gäller verksamheten inom denna sektor. I förordningen anges i vilka fall och under vilka förutsättningar medlemsstaterna får
vidta samordningsåtgärder eller ålägga skyldigheter avseende allmän trafikplikt, som enligt artikel 77 i fördraget medför
rätt att bevilja stöd.
I fråga om samordning av transporter är det enligt artikel 3.1 d i förordning nr 1107/70, till dess gemenskapsregler om tillträde
till transportmarknaden trätt i kraft, tillåtet att i undantagsfall tillfälligt bevilja stöd som ett led i en omstrukturering
för att avskaffa överkapacitet, som skapar allvarliga strukturproblem, och för att bidra till att effektivare tillgodose transportmarknadens
behov. Enligt artikel 3.1 e är det på vissa villkor tillåtet att bevilja stöd för att underlätta utvecklingen av kombinerade
transporter.
Inom ramen för inrättandet av en gemensam transportpolitik liberaliserades delvis marknaden för internationell godstransport
på väg i gemenskapen, genom införandet av kvotregler år 1969, genom rådets förordning (EEG) nr 1018/68 av den 19 juli 1968
om inrättande av en gemenskapskvot för godstransporter på väg mellan medlemsstaterna (EGT L 175, s. 13). Gemenskapstillstånd
gav innehavaren rätt att under ett år utföra transporter mellan medlemsstaterna inom ramen för denna gemenskapskvot. Dessa
regler var i kraft fram till den 1 januari 1993, då denna verksamhet liberaliserades helt genom rådets förordning (EEG) nr
881/92 av den 26 mars 1992 om tillträde till marknaden för godstransporter på väg inom gemenskapen till eller från en medlemsstats
territorium eller genom en eller flera medlemsstaters territorier (EGT L 95, s. 1).
Vad beträffar marknaden för godstransporter inom en medlemsstat omfattades cabotage, det vill säga godstransport inom en medlemsstat
av ett transportföretag som är etablerat i en annan medlemsstat, från och med den 1 juli 1990 av övergångsregler i form av
en progressiv gemenskapskvot enligt rådets förordning (EEG) nr 4059/89 av den 21 december 1989 om förutsättningar för transportföretag
att utföra inrikes godstransporter på väg i en medlemsstat där de inte är etablerade (EGT L 390, s. 3). I rådets förordning
(EEG) nr 3118/93 av den 25 oktober 1993 om förutsättningar för transportföretag att utföra inrikes godstransporter på väg
i en medlemsstat där de inte är etablerade (EGT L 279, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 5, s. 21) föreskrevs att
dessa övergångsregler skulle behållas till dess cabotageverksamheten fullständigt och definitivt liberaliserades från och
med den 1 juli 1998.
Bakgrund till tvisten
Stödet i fråga
Den 18 maj 1981 antog regionen Friuli-Venezia Giulia (nedan kallad regionen) den regionala lagen nr 28 om åtgärder för att
främja och utveckla transport som är av intresse för regionen samt godstransport på väg för annans räkning (nedan kallad lag
nr 28/1981). I artiklarna 4, 7 och 8 i denna lag föreskrevs vissa stödåtgärder riktade till företag som utför transport för
annans räkning och som är etablerade inom regionen.
De regler som infördes genom lag nr 28/1981 har ersatts av den regionala lagen nr 4 av den 7 januari 1985 om åtgärder för
att främja och utveckla transport som är av intresse för regionen Friuli-Venezia Giulia samt godstransport på väg för annans
räkning (nedan kallad lag nr 4/1985). Genom artiklarna 4−6 i nämnda lag infördes en regional stödordning som i huvudsak motsvarar
den stödordning som infördes genom lag nr 28/1981.
I lagarna föreskrevs tre åtgärder riktade till företag som utför vägtransport för annans räkning och som är etablerade i regionen,
nämligen följande:
a)
Årlig finansiering under högst tio år med upp till 60 procent (för enskilda företag) och 70 procent (för kooperativ och sammanslutningar)
av referensräntesatsen, som fastställts genom ministeriellt dekret, för lån som tagits för att täcka kostnader för att (artikel
4 i lag nr 28/1981 och lag nr 4/1985):
–
bygga upp företagets infrastruktur (uppförande, inköp, utbyggnad, färdigställande och modernisering av de lokaler som krävs
för företagets verksamhet, inklusive lokaler för magasinering, lagring och hantering av gods),
–
inköp, utveckling och förnyelse av fast och rörlig utrustning samt transportmedel för intern- och vägtransport.
b)
Finansiering av kostnader under en period av tre eller fem år för leasing av nya fordon, släpvagnar eller påhängsvagnar samt
utbytbara karosser till dessa, som är anpassade till godstransport på väg, samt anordningar, maskiner och utrustning för användning,
underhåll och reparation av fordon och för godshantering med upp till 25 procent (för enskilda företag) och 30 procent (för
kooperativ och sammanslutningar) av varornas inköpspris. Detta stöd, som föreskrevs i artikel 7 i lag nr 28/1981 och artikel
5 i lag nr 4/1985, sänktes för alla mottagande företag till 20 procent och därefter till 15 procent av inköpspriset genom
regionala lagar som antogs senare.
c)
Årlig finansiering med upp till 50 procent av sammanslutningars och andra föreningars investeringskostnader för att uppföra
eller köpa anordningar och utrustning som krävs för sammanslutningens eller föreningens syfte eller för att bidra till driften
och utvecklingen av gemensamma tjänster vad gäller verkstad, underhåll och reparation av fordon, och anordningar och utrustning
som hör ihop med sådana tjänster (artikel 8 i lag nr 28/1981 och artikel 6 i lag nr 4/1985).
Enligt de uppgifter som de italienska myndigheterna lämnade till kommissionen den 18 november 1996 uppgick de beräknade anslagen
till det stöd som avses i artikel 4 i lag nr 4/1985 till 13 000 miljoner ITL (6,7 miljoner euro) för perioden 1985−1995, och
155 ansökningar beviljades. I genomsnitt uppgick det stöd som beviljades till mellan 13 och 26 procent av kostnaderna och
räntorna på lånen. Det beräknade stödet för perioden 1981−1985 uppgick till 930 miljoner ITL (0,4 miljoner euro), och 14 ansökningar
beviljades under denna period (punkt II i skälen i det omtvistade beslutet).
De beräknade anslagen till det stöd som avses i artikel 5 i lag nr 4/1985 uppgick till 23 300 miljoner ITL (11,8 miljoner
euro) under perioden 1985−1995, och 1 691 ansökningar beviljades med i medeltal en finansiering på omkring 19 procent. År
1993 beviljades 83 ansökningar, och stödet uppgick till 10 procent. Under åren 1981−1985 beviljades 305 ansökningar, och stöd
om 5 790 miljoner ITL (2,9 miljoner euro) utbetalades (punkt II i skälen i det omtvistade beslutet).
Enligt de uppgifter som den italienska regeringen lämnade till kommissionen efter det att kommissionen hade inlett det administrativa
förfarandet var det stöd som beviljades med tillämpning av artikel 6 i lag nr 4/1985 avsett för investeringar på området för
kombinerad transport, nämligen inköp av växelflak och anläggningar för att fästa dessa på fordonen och påhängsvagnar för intermodalt
bruk. Enligt dessa uppgifter utgjorde detta stöd 10−15 procent av det sammanlagda stöd som beviljades (punkt II och punkt
VIII sjunde och åttonde styckena i skälen i det omtvistade beslutet).
Det administrativa förfarandet och innehållet i det omtvistade beslutet
Eftersom kommissionen hade fått reda på att lag nr 4/1985 fanns, anmodade den, genom skrivelse av den 29 september 1995, de
italienska myndigheterna att översända alla lagtexter, handlingar och uppgifter som krävdes för att bedöma huruvida den stödordning
som införts genom lag nr 4/1985 var förenlig med den gemensamma marknaden.
Genom skrivelse av den 14 februari 1997 informerade kommissionen den italienska regeringen om sitt beslut att inleda förfarandet
i artikel 93.2 i fördraget mot stödordningen till förmån för företag som utför godstransporter på väg för annans räkning,
vilken införts genom lagarna nr 28/1981 och 4/1985 (EGT C 98, 1997, s. 16). Kommissionen anmodade de italienska myndigheterna
och berörda utomstående att yttra sig och tillhandahålla alla handlingar och uppgifter som krävdes för att bedöma huruvida
stödet i fråga var förenligt med den gemensamma marknaden. Den 3 april 1997 mottog kommissionen ett yttrande från den italienska
regeringen, till vilket regionen hade fogat en kompletterande rapport (nedan kallad den kompletterande rapporten).
Den 30 juli 1997 avslutade kommissionen förfarandet genom att anta det ifrågasatta beslutet.
Enligt punkt VI i skälen i det omtvistade beslutet kan stödet i fråga snedvrida konkurrensen, eftersom det syftar till att
förbättra konkurrenssituationen för företag etablerade i regionen som utför godstransporter på väg för annans räkning genom
att minska deras normala kostnader för verksamheten medan deras konkurrenter utanför regionen själva måste bära sina kostnader.
Stödet ansågs därför gynna denna region och denna företagssektor.
Kommissionen har i punkt VII tredje−elfte styckena i skälen i det omtvistade beslutet gjort åtskillnad mellan å ena sidan
sektorn för lokal, regional och annan inhemsk godstransport på väg och å andra sidan sektorn för internationell godstransport
på väg. Kommissionen har erinrat om att den förstnämnda marknaden inte öppnades för konkurrens inom gemenskapen förrän förordning
nr 4059/89 trädde i kraft den 1 juli 1990. Stöd som beviljats före detta datum till transportföretag som enbart är verksamma
på lokal, regional eller annan inhemsk nivå kunde följaktligen inte påverka handeln inom gemenskapen. Sådant stöd utgjorde
därför inte statligt stöd i den mening som avses i artikel 92.1 i fördraget. Stöd som beviljats nämnda företag efter detta
datum utgjorde däremot statligt stöd i den mening som avses i bestämmelsen, eftersom det kunde påverka handeln mellan medlemsstaterna.
Kommissionen har beträffande sektorn för internationell godstransport på väg, i punkt III fjärde stycket i skälen i det omtvistade
beslutet, konstaterat att denna sektor har varit öppen fﾶr konkurrens inom gemenskapen sedan 1969, då förordning nr 1018/68
trädde i kraft. Kommissionen har därav i punkt VII sista stycket i nämnda skäl slutit sig till att det stöd som fastställs
i lagarna nr 28/1981 och nr 4/1985 förstärker den ekonomiska ställningen och således även handlingsutrymmet för företag i
regionen som utför godstransporter på väg för annans räkning i förhållande till deras konkurrenter, och att det har haft en
sådan verkan sedan 1969 på företag som utför internationella transporter. Stödet kunde därmed påverka handeln mellan medlemsstaterna.
Stödet i fråga utgör således statligt stöd i den mening som avses i artikel 92.1 i fördraget, och det förhållandet att de
regionala transportföretagen enbart är utsatta för en lokal eller på annat sätt begränsad konkurrens utgör inget hinder för
att tillämpa bestämmelsen i fråga.
Vid den efterföljande bedömningen av huruvida det stöd som således skall anses utgöra statligt stöd kan bli föremål för undantag,
har kommissionen i punkt VIII nionde stycket i skälen i det omtvistade beslutet ansett att stöd för finansiering av materiel
avsedd för kombinerad transport kunde omfattas av undantaget i artikel 3.1 e i förordning nr 1107/70. Övrigt stöd omfattades
inte av undantaget i artikel 3.1 d i nämnda förordning. Det fanns nämligen varken någon överkapacitet i eller omstruktureringsplan
för branschen i fråga.
De undantag som enligt artikel 92.3 a och 92.3 c i fördraget medges för stöd som främjar den ekonomiska utvecklingen i vissa
regioner var, enligt det omtvistade beslutet, inte tillämpliga, dels på grund av att det inte fanns någon regional utvecklingsplan
för alla sektorer av näringslivet i regionen, dels på grund av att inte hela regionen ingick bland de områden som kunde bli
föremål för undantag.
Inte heller det undantag som enligt artikel 92.3 c i fördraget medges för stöd till vissa typer av näringsverksamhet var tillämpligt
på stödet i fråga, eftersom det inte åtföljdes av någon åtgärd av gemensamt intresse, exempelvis en omstruktureringsplan för
branschen. Dessutom utgjorde stödet för leasing av nya fordon driftsstöd (se punkt VIII trettonde stycket i det omtvistade
beslutet).
Enligt punkt VIII sista stycket i skälen i det omtvistade beslutet är det stöd som beviljats enligt lagarna nr 28/1981 och
nr 4/1985 till vägtransportföretag i regionen som utför lokala, regionala eller andra inhemska transporter från och med den
1 juli 1990, samt till företag som utför internationell transport, inte förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel
92 i fördraget. Kommissionen har därav i punkt IX i nämnda skäl slutit sig till att den aktuella stödordningen måste anses
vara olaglig, eftersom den italienska regeringen införde den utan att uppfylla anmälningsskyldigheten och att ett återkrävande
är nödvändigt för att återställa de rättvisa konkurrensförhållanden som rådde innan stödet beviljades.
Beslutsdelen i det omtvistade beslutet har följande lydelse:
”Artikel 1
De bidrag som fram till den 1 juli 1990 har beviljats i enlighet med regionen Friuli-Venezia Giulias lagar nr 28/1981 och
nr 4/1985 (nedan kallade bidragen) till förmån för företag som enbart utför lokala, regionala eller [andra] inhemska transporter,
utgör inte statligt stöd enligt artikel 92.1 i fördraget.
Artikel 2
De bidrag som inte omfattas av artikel 1 i detta beslut utgör statligt stöd enligt artikel 92.1 i fördraget och är olagliga
eftersom de har genomförts i strid mot artikel 93.3.
Artikel 3
De bidrag som är avsedda att finansiera materiel som är särskilt anpassad till kombinerad transport och som används enbart
för kombinerad transport utgör statligt stöd enligt artikel 92.1 i fördraget, men är förenliga med den gemensamma marknaden
enligt artikel 3.1 e i förordning (EEG) nr 1107/70.
Artikel 4
De bidrag som beviljats till företag som utför lokala, regionala eller [andra] inhemska transporter från och med den 1 juli
1990 och till företag som utför internationella transporter är oförenliga med den gemensamma marknaden eftersom de inte uppfyller
något av de villkor som ställs för de undantag som medges i artikel 92.2 och 92.3 i fördraget eller villkoren i förordning
(EEG) nr 1107/70.
Artikel 5
Italien skall avveckla och återkräva det stöd som avses i artikel 4. Stödet skall återbetalas enligt förfaranderegler och
föreskrifter i den italienska lagstiftningen med tillägg av ränta som skall beräknas med tillämpning av den referensräntesats
som används för utvärdering av regionala stödordningar, löpande från den dag stödet utbetalades till datum för den faktiska
återbetalningen.
[…]
Artikel 7
Detta beslut riktar sig till Republiken Italien.”
Till följd av det omtvistade beslutet avvecklade regionen, som från den 1 januari 1996 hade skjutit upp ytterligare beviljande
av det aktuella stödet, den stödordning som avses i lag nr 4/1985. Regionen vidtog även nödvändiga åtgärder för att återkräva
redan utbetalt stöd.
Förfarandet
Förutom förevarande talan, som Republiken Italien har väckt, väckte vissa av de transportföretag som utför godstransport på
väg och som erhållit stöd från regionen (nedan kallade stödmottagarna), genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens
kansli mellan den 2 december 1997 och den 26 januari 1998 och registrerades som mål T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97,
T‑600/97−T‑607/97, T-1/98, T-3/98−T-6/98 och T-23/98, talan om att det omtvistade beslutet delvis skulle ogiltigförklaras.
Ordföranden på första avdelningen i utökad sammansättning beslutade den 16 juni 1998 att förena dessa mål vad gällde det skriftliga
och det muntliga förfarandet samt domen.
Ordföranden på fjärde avdelningen i utökad sammansättning beslutade den 29 september 1998 att bifalla Republiken Italiens
begäran om att få intervenera i tvisten vid förstainstansrätten till stöd för stödmottagarnas yrkanden.
Domstolen beslutade den 24 november 1998 att skjuta upp handläggningen av målet fram till dess att förstainstansrätten meddelat
dom i de, i punkt 25 ovan, nämnda målen.
Genom dom av den 15 juni 2000 i de förenade målen T-298/97, T-312/97, T‑313/97, T-315/97, T-600/97−-T-607/97, T-1/98, T-3/98−T-6/98
och T-23/98, Alzetta m.fl. mot kommissionen (REG 2000, s. II-2319), ogiltigförklarade förstainstansrätten dels artikel 2 i
det omtvistade beslutet i den mån det fastställs däri att det stöd som sedan den 1 juli 1990 beviljats företag som endast
utför lokala, regionala eller andra inhemska transporter är olagligt, dels artikel 5 i detta beslut i den mån Republiken Italien
åläggs att återkräva detta stöd. Talan ogillades i övrigt.
Republiken Italien överklagade denna dom genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 3 augusti 2000 och registrerades
som mål C-298/00 P.
Föremålet för talan
Republiken Italien har i första hand yrkat att domstolen delvis skall ogiltigförklara det omtvistade beslutet och i andra
hand att den skall ogiltigförklara artikel 5 i detta beslut i den mån det däri föreskrivs att nämnda medlemsstat skall återkräva
det omtvistade stödet jämte ränta. Republiken Italien har vidare yrkat att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Republiken Italien har till stöd för sin talan åberopat fyra grunder för ogiltigförklaring. Dessa avser åsidosättande av i
första hand artikel 92.1 i fördraget, i andra hand artikel 92.3 c i nämnda fördrag och artikel 3.1 d i förordning nr 1107/70,
i tredje hand artikel 93 i detta fördrag och i fjärde hand proportionalitetsprincipen och principen om skydd för berättigade
förväntningar samt motiveringsskyldigheten.
Kommissionen har yrkat att domstolen skall ogilla talan och förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har, till följd av domen i de ovannämnda förenade målen Alzetta m.fl. mot kommissionen, emellertid godtagit förstainstansrättens
tolkning avseende det stöd som sedan den 1 juli 1990 beviljats företag som enbart utför lokala, regionala eller andra inhemska
transporter och därmed också återkallat sin grund avseende detta stöd.
Artikel 92.2 i domstolens rättegångsregler har följande lydelse:
”Domstolen kan när som helst på eget initiativ pröva om talan skall avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder
som inte kan avhjälpas eller, efter att ha hört parterna, fastställa att det inte längre finns något föremål för talan och
att det inte längre finns anledning att döma i saken. Ett sådant beslut fattas i enlighet med bestämmelserna i artikel 91.3
och 91.4.”
Domstolen har i punkt 28 i denna dom redan anfört att artiklarna 2 och 5 i det omtvistade beslutet genom domen i de ovannämnda
förenade målen Alzetta m.fl. mot kommissionen, som meddelades efter det att förevarande talan väcktes, har  ogiltigförklarats
i den mån de avser stöd till vägtransportföretag som utför lokala, regionala eller andra inhemska transporter.
I målet om överklagande av domen i de ovannämnda målen Alzetta m.fl. mot kommissionen, framställde kommissionen inte någon
invändning mot förstainstansrättens ogiltigförklaring av artiklarna 2 och 5 i det omtvistade beslutet, i den mån ogiltigförklaringen
avser stöd till vägtransportföretag som utför lokala, regionala eller andra inhemska transporter. Domstolen har i sin dom
denna dag i mål C-298/00 P, Italien mot kommissionen (REG 2004, s. I-0000), underkänt samtliga invändningar som Republiken
Italien och kommissionen hade anfört mot förstainstansrättens dom i ovannämnda mål.
En dom om ogiltigförklaring från en gemenskapsdomstol har dessutom en bindande verkan (se, bland annat, domar av den 21 december
1954 i mål 1/54, Frankrike mot Höga myndigheten, REG 1954, s. 7, 34, och i mål 2/54, Italien mot Höga myndigheten, REG 1954,
s. 73, 104, samt dom av den 11 februari 1955 i mål 3/54, Assider mot Höga myndigheten, REG 1954, s. 123), som gäller både
domslutet och de domskäl som utgör det nödvändiga stödet för detta (se dom av den 14 september 1999 i mål C-310/97 P, kommissionen
mot AssiDomän Kraft Products m.fl., REG 1999, s. I-5363, punkt 54).
Under dessa förhållanden följer det med nödvändighet av domen i de ovannämnda målen Alzetta m.fl. mot kommissionen och av
det förhållandet att domstolen ogillade talan mot denna dom i domen av denna dag i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen,
att förevarande talan har förlorat sitt föremål vad avser yrkandena om ogiltigförklaring av artiklarna 2 och 5 i det omtvistade
beslutet i den mån de avser stöd till vägtransportföretag som utför lokala, regionala eller andra inhemska transporter.
Domstolen skall således kontrollera om det omtvistade beslutet är förenligt med de gemenskapsrättsliga principer som Republiken
Italien har åberopat endast i den mån det föreskrivs däri att stöd som enligt lagarna nr 28/1981 och nr 4/1985 har beviljats
företag som utför internationell godstransport på väg (nedan kallat det omtvistade stödet) är oförenligt med den gemensamma
marknaden.
Talan
Den första grunden
Huruvida kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen av artikel 92.1 i fördraget
– Parternas argument
Republiken Italien har, vad avser tillämpningen av artikel 92.1 i fördraget på det omtvistade stödet, som första delgrund
till första grunden gjort gällande att kommissionen endast erinrade om att stödet kunde påverka handeln mellan medlemsstaterna,
utan att styrka att det förelåg ett verkligt och konkret hot om snedvridning av konkurrensen.
– Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att det i artikel 92.1 i fördraget föreskrivs att stöd som ges av en medlemsstat eller
med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna
vissa företag eller viss produktion, är oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan
medlemsstaterna.
I det avseendet varierar de förfaranderegler som fastställts i fördraget beroende på om stödet utgör ett befintligt eller
nytt stöd.
När det gäller befintligt stöd skall kommissionen med stöd av bestämmelserna i artikel 93.1 och 93.2 i fördraget och i enlighet
med rättssäkerhetsprincipen, i sin fortlöpande granskning av sådant stöd, om den, efter att ha gett berörda parter tillfälle
att yttra sig, finner att stöd inte är förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 92 i detta fördrag, eller att
sådant stöd missbrukas, besluta att staten i fråga skall upphäva eller ändra dessa stödåtgärder inom den tidsfrist som kommissionen
fastställer. Sådana stödåtgärder får således genomföras så länge kommissionen inte har fastställt att de är oförenliga med
den gemensamma marknaden (se dom av den 30 juni 1992 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen, REG 1992, s. I-4145, punkterna
23 och 25, svensk specialutgåva, volym 12, s. I-145, och av den 15 mars 1994 i mål C-387/92, Banco Exterior de España, REG
1994, s. I-877, punkt 20).
När det gäller nytt stöd föreskrivs i artikel 93.3 i fördraget att kommissionen skall underrättas i så god tid att den kan
yttra sig över alla planer på att vidta eller ändra stödåtgärder. Kommissionen skall sedan göra en första granskning av planerade
stödåtgärder. Om den efter avslutad granskning anser att en sådan plan inte är förenlig med den gemensamma marknaden, skall
den utan dröjsmål inleda det förfarande som anges i artikel 93.2. I det fallet får medlemsstaten i fråga inte genomföra åtgärden
förrän detta förfarande har lett till ett slutligt beslut. Nya stödåtgärder underkastas således en kontroll i förebyggande
syfte av kommissionen och åtgärderna kan i princip inte genomföras förrän kommissionen förklarat att de är förenliga med fördraget.
Kommissionen behöver inte, oavsett om den granskar befintligt stöd enligt artikel 92.1 och 92.2 i fördraget eller nytt stöd,
som den enligt artikel 93.3 i detta fördrag skall underrättas om innan det får genomföras, styrka att stödet faktiskt påverkar
handeln mellan medlemsstaterna och snedvrider konkurrensen, utan endast att det kan ha en sådan inverkan.
Det gäller även när ett nytt stöd har beviljats utan föregående anmälan till kommissionen. Om kommissionen däremot vore tvungen
att påvisa den verkliga effekten av redan utbetalt stöd i sitt beslut skulle medlemsstater som betalar ut stöd i strid med
anmälningsplikten i artikel 93.3 i fördraget gynnas, till nackdel för dem som i förväg anmäler sina stödåtgärder till kommissionen
(se dom av den 14 februari 1990 i mål C-301/87, Frankrike mot kommissionen, kallat Boussac Saint Frères, REG 1990, s. I-307,
punkterna 32 och 33; svensk specialutgåva, volym 10, s. 307).
Domstolen kan således inte godta Republiken Italiens restriktiva tolkning av artikel 92.1 i fördraget, enligt vilken kommissionen
skulle vara skyldig att styrka att det omtvistade stödet verkligen har en konkret inverkan på handeln mellan medlemsstaterna
och konkurrensen. Talan kan därför inte vinna bifall på den första grundens första delgrund.
Det omtvistade stödets inverkan på handeln mellan medlemsstaterna och konkurrensen
– Parternas argument
Republiken Italien har som andra delgrund till första grunden i första hand hävdat att det omtvistade stödet var så obetydligt
att det logiskt sett borde likställas med så kallat ”
de minimis-stöd
” som är undantaget från anmälningsskyldigheten, vilket styrker att det inte kunde ha någon inverkan på handeln mellan medlemsstaterna
och konkurrensen.
Republiken Italien har för det andra understrukit att merparten av de företag som erhållit det omtvistade stödet utövar sin
transportverksamhet inom regionen. Kommissionen underlät bland annat att styrka att vissa gemenskapsföretag hade lidit skada
på grund av det omtvistade stödet. Kommissionen konstaterade endast, att sedan den 1 juli 1990 konkurrerar företag i regionen
i princip med alla andra transportörer i Italien eller i gemenskapen som utför cabotage i Italien. Kommissionen visade inte
ens att transportörer i andra medlemsstater hade tillträde till den italienska marknaden, vilket åtminstone skulle ha krävt
att gemenskapskvoten inte var fylld. Denna kvot var emellertid fylld och därför fanns det ingen konkurrens inom sektorn för
internationell godstransport på väg.
När det gäller det förhållandet att stödet utgjorde en kompensation i en objektivt sett besvärlig konkurrenssituation har
Republiken Italien för det tredje gjort gällande att regionen, med hänsyn till dess geografiska läge, framför allt behövde
skydda sin lilla andel av den internationella marknaden gentemot österrikiska, kroatiska och slovenska transportörer som var
etablerade i stater utanför gemenskapen − för Österrikes del gällde detta åtminstone till år 1994 – och därför erhöll statligt
stöd och fördelar som knappast kunde undanröjas med hjälp av bilaterala avtal.
Kommissionen har i det avseendet hävdat att marknaden för godstransport på väg består av ett stort antal småföretag, vilket
medför att ett statligt ingripande som gynnar vissa av dessa, även om det är oansenligt, kan få allvarliga konsekvenser för
de övriga och påverka såväl handeln mellan medlemsstaterna som konkurrensen. Kommissionen anser vidare, med hänvisning till
punkt VII åttonde stycket i skälen i det omtvistade beslutet, att ett fordon som har inköpts för att användas för lokal transport,
i de allra flesta fall, även kan användas för internationell transport.
Kommissionen har tillagt att enbart det förhållandet att företagen innehar en obetydlig andel av den inhemska marknaden eller
deltar i handeln mellan medlemsstaterna i ringa utsträckning inte utesluter möjligheten av att dessa marknader eller konkurrensen
inom gemenskapen påverkas. Det som däremot är av vikt är att företag som erhåller det omtvistade stödet och företag i andra
medlemsstater som inte erhåller detta stöd är i stånd att tillhandahålla samma tjänster.
– Domstolens bedömning
Om ett statligt finansiellt stöd förstärker ett företags ställning i förhållande till andra konkurrerande företag i handeln
mellan medlemsstaterna skall denna handel anses påverkas av detta stöd (se dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip
Morris mot kommissionen, REG 1980, s. 2671, punkt 11, svensk specialutgåva, volym 5, s. 303, och av den 14 september 1994
i de förenade målen C-278/92−C-280/92, Spanien mot kommissionen, REG 1994, s. I-4103, punkt 40).
När det gäller Republiken Italiens första argument, som avser stödets relativt obetydliga belopp eller det mottagande företagets
relativt ringa storlek, erinrar domstolen om att sådana omständigheter inte på förhand utesluter möjligheten att handeln mellan
medlemsstaterna kan påverkas (se dom av den 21 mars 1990 i mål C-142/87, Belgien mot kommissionen, kallat Tubemeuse, REG 1990,
s. I‑959, punkt 43, svensk specialutgåva, volym 10, s. 359, domen i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 42,
och dom av den 24 juli 2003 i mål C‑280/00, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg, REG 2003, s. I-7747, punkt 81).
Relativt obetydliga stödbelopp kan påverka konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna i det fall den sektor i vilken
de företag som får stödet bedriver sin verksamhet präglas av stor konkurrens (se dom av den 11 november 1987 i mål 259/85,
Frankrike mot kommissionen, REG 1987, s. 4393, punkt 24, av den 21 mars 1991 i mål C-303/88, Italien mot kommissionen, REG
1991, s. I-1433, punkt 27, svensk specialutgåva, volym 11, s. I-115, och av den 26 september 2002 i mål C-351/98, Spanien
mot kommissionen, REG 2002, s. I-8031, punkt 63).
När det gäller marknaden för internationell godstransport på väg, vilken öppnades för konkurrens år 1969, utgjorde de regionala
företagens transportverksamhet, uträknat i tonkilometer, 16 procent av det totala antalet transporter som utfördes i Italien
under år 1993. Ifrågavarande företag konkurrerar med andra italienska företag som tillhandahåller samma tjänster.
Kommissionen konstaterade för övrigt med rätta att stödet i fråga minskade de normala kostnaderna för företag i regionen inom
sektorn för godstransport på väg, vilket kunde medföra en snedvridning av konkurrensen (punkt VI sista stycket i skälen i
det omtvistade beslutet). Kommissionen fastställde att ”[e]n förstärkning av ställningen hos företag inom en särskild sektor
där det förekommer handel mellan medlemsstaterna medför risk för påverkan på handeln enligt artikel 92.1 i fördraget” (punkt
VII sista stycket i nämnda motiv).
Det är dessutom uppenbart att stöd till en sektor som kännetecknas av att ha ett stort antal småföretag, även om det är litet
i det enskilda fallet men potentiellt står öppet för alla eller en mycket stor del av företagen inom denna sektor, kan ha
återverkningar på konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 september
2002 i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 64). Av de uppgifter som den italienska regeringen inkommit med
till kommissionen framgår att mer än 80 procent av dem som mottagit det omtvistade stödet var småföretag.
Kommissionens meddelande av den 6 mars 1996 om försumbart stöd (EGT C 68, s. 9), som har ersatts av kommissionens meddelande
av den 23 juli 1996 om gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till små och medelstora företag (EGT C 213, s. 4), är för
övrigt inte tillämpligt på transportsektorn.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan inte Republiken Italiens argument avseende det omtvistade stödets obetydliga omfattning
godtas.
När det gäller Republiken Italiens andra argument, enligt vilket merparten av de företag som erhållit nämnda stöd enbart är
verksamma på lokal nivå, erinrar domstolen om att villkoret för tillämpning av artikel 92.1 i fördraget, enligt vilket stödet
skall vara sådant att det kan påverka handeln mellan medlemsstaterna, inte är beroende av huruvida de tillhandahållna trafiktjänsterna
är av lokal eller regional art eller hur viktig den berörda sektorn är (se domen i det ovannämnda målet Altmark Trans och
Regierungspräsidium Magdeburg, punkt 82).
I förevarande fall konstaterade kommissionen i punkt VII tionde stycket i det omtvistade beslutet således med rätta att det
förhållandet att konkurrensen från de regionala transportörerna på marknaden för internationella vägtransporter var begränsad
inte hindrar tillämpning av artikel 92.1 i fördraget.
Såsom domstolen redan har anfört i punkterna 44−46 i denna dom räcker det att kommissionen styrker att det omtvistade stödet
kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och hotar att snedvrida konkurrensen. Kommissionen behöver inte visa att vissa
gemenskapsföretag har lidit skada på grund av att stödet beviljats. Republiken Italiens argument avseende detta kan således
inte godtas.
När det gäller kvotreglerna för gemenskapstillstånd påpekar domstolen att enligt de relevanta bestämmelserna i förordning
nr 1018/68 beviljades gemenskapstillstånden, som ställdes ut i transportföretagets namn och endast fick användas för ett fordon,
inom ramen för de nationella kvoterna. Tillstånden för internationell godtransport på väg hade en giltighetstid på ett år.
Under giltighetstiden kunde innehavarna av tillstånd för internationell transport fritt utföra godstransporter med ett fordon
mellan valfria medlemsstater.
De kvotregler som var i kraft under åren 1969−1993 inom sektorn för internationell godstransport på väg hade således möjliggjort
verklig konkurrens inom de fastställda kvoterna, som kunde påverkas av det beviljade stödet.
Även om det antas att gemenskapskvoten var fylld, är det inte uteslutet att stödet inverkade på handeln inom gemenskapen och
konkurrensen. Med tanke på att kvotreglerna gav innehavarna av gemenskapstillstånd möjlighet att fritt välja mellan vilka
länder de ville utföra internationella transporter, visar inte det förhållandet att kvoterna är fyllda hur de har använts.
Detta gäller i synnerhet internationella transporter till eller från Italien, eller närmare bestämt ifrågavarande region.
Eftersom det förhållandet att majoriteten av stödmottagarna i huvudsak bedrev lokal verksamhet och förekomsten av kvotregler
inte hindrade att stödet kunde inverka på handeln mellan medlemsstaterna, kan inte det andra argumentet som Republiken Italien
har anfört till stöd för första grundens andra delgrund godtas.
När det gäller det tredje argumentet, som avser påstående om att det omtvistade stödet utgjorde en kompensation i en objektivt
sett ofördelaktig konkurrenssituation, erinrar domstolen om att det av fast rättspraxis följer att den omständigheten att
en medlemsstat genom ensidiga åtgärder försöker anpassa konkurrensvillkoren i en viss näringssektor till de villkor som gäller
i andra medlemsstater inte kan frånta dessa åtgärder deras karaktär av stöd (dom av den 10 december 1969 i de förenade målen
6/69 och 11/69, kommissionen mot Frankrike, REG 1969, s. 523, punkterna 20 och 21, svensk specialutgåva, volym 1, s. 427,
och av den 19 maj 1999 i mål C-6/97, Italien mot kommissionen, REG 1999, s. I-2981, punkt 21).
Av det anförda följer att det tredje argumentet inte kan godtas och således även att talan, utan att domstolen ens behöver
pröva frågan om huruvida Republiken Italien har styrkt att den situation som österrikiska, kroatiska och slovenska transportörer
befann sig i medförde att transportörerna i regionen hamnade i en ofördelaktig konkurrenssituation, inte kan vinna bifall
på den första grundens andra delgrund.
Motiveringsskyldigheten
Vad beträffar första grundens tredje delgrund, som avser kommissionens motiveringsskyldighet, erinrar domstolen om att det
följer av fast rättspraxis att den motivering som krävs enligt artikel 190 i EG-fördraget (nu artikel 253 EG) skall vara anpassad
till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen skall klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten
har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet
att utöva sin prövningsrätt. Kravet på motivering skall bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt
rättsaktens innehåll, de anförda skälens karaktär och det intresse som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer
som direkt eller personligen berörs av den, kan ha av att få förklaringar (dom av den 13 mars 1985 i de förenade målen 296/82
och 318/82, Nederländerna och Leeuwarder Papierwarenfabriek mot kommissionen, REG 1985, s. 809, punkt 19, svensk specialutgåva,
volym 8, s. 103).
Det krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av
om motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 190 i fördraget inte skall ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse
utan även utifrån sammanhanget och reglerna på det ifrågavarande området (se, bland annat, dom av den 19 september 2002 i
mål C-114/00, Spanien mot kommissionen, REG 2002, s. I-7657, punkterna 62 och 63, och dom av den 30 september 2003 i mål C-301/96,
Tyskland mot kommissionen, REG 2003, s. I‑0000, punkt 87).
Domstolen har dock i fråga om beslut som rör statligt stöd fastställt att, även om det i vissa fall kan framgå redan av de
förhållanden under vilka stöd beviljas att stödet är av sådant slag att det kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och
snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen, det åligger kommissionen att åtminstone redogöra för dessa förhållanden i
motiveringen till sitt beslut (se dom i det ovannämnda målet Nederländerna och Leeuwarder Papierwarenfabriek mot kommissionen,
punkt 24, av den 24 oktober 1996 i de förenade målen C-329/93, C-62/95 och C-63/95, Tyskland m.fl. mot kommissionen, REG 1996,
s. I-5151, punkt 52, och av den 13 februari 2003 i mål C-409/00, Spanien mot kommissionen, REG 2003, s. I-1487, punkt 74).
Det framgår av det anförda att kommissionen i förevarande fall klart angav i skälen i det omtvistade beslutet de förhållanden
under vilka det omtvistade stödet hade beviljats och varför stödet i fråga kunde påverka handeln mellan medlemsstaterna och
snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen. Kommissionen bemötte dessutom de invändningar som den italienska regeringen
hade gjort under det administrativa förfarandet. Under dessa förhållanden kan den första grundens tredje delgrund inte godtas.
Av vad anförts följer att talan inte kan vinna bifall på Republiken Italiens första grund, som avser påstående om att artikel
92.1 i fördraget har åsidosatts och att motiveringen av det omtvistade beslutet är otillräcklig.
Den andra grunden
Republiken Italien har som andra grund invänt dels mot att kommissionen fastställde att de undantag som medges i artikel 3.1
d i förordning nr 1107/70 och artikel 92.3 c i fördraget inte är tillämpliga i förevarande fall, dels mot att det omtvistade
beslutet saknar motivering i det avseendet.
Artikel 3.1 d i förordning nr 1107/70
– Parternas argument
Republiken Italien har som första delgrund till andra grunden, som avser artikel 3.1 d i förordning nr 1107/70, hävdat att
regionen, trots att kommissionen i strid med nämnda bestämmelse hade konstaterat att stöd till leasing ”knappast kan vara
förenligt” med den gemensamma marknaden ”i synnerhet som det ökar kapaciteten”, hade angett att stöd för leasing av nya fordon
tillfälligt beviljades med hänsyn till de strukturella svårigheter som uppstått på grund av överutnyttjande av tekniska och
mänskliga resurser, vilket kunde få negativa konsekvenser för säkerheten.
Kommissionen har hävdat att skälet för att stödet inte kunde bli föremål för undantaget i fråga var att de två villkoren för
tillämpning av artikel 3.1 d i förordning nr 1107/70 inte var uppfyllda. Stödet hade nämligen inte beviljats som ett led i
en omstrukturering för att avskaffa överskottskapacitet. Enligt kommissionen bekräftade de italienska myndigheterna i punkt
2.4 första och andra styckena i den kompletterande rapporten själva att ”… det inte [fanns] någon strukturell överskottskapacitet
inom sektorn för godstransport på väg [i regionen]”, och således inte heller någon omstruktureringsplan för sektorn i den
mening som avses i nämnda bestämmelse. Vad beträffar argumentet att det stöd som skulle användas för att förnya fordonsparken
i regionen var nödvändigt av miljö- och säkerhetsskäl, har kommissionen anfört, i punkt VIII sjätte stycket i skälen i det
omtvistade beslutet, att ”… stöd till leasing av rullande materiel utgör stöd som knappast kan vara förenligt med den gemensamma
marknaden, i synnerhet som det ökar kapaciteten, vilket strider mot artikel 3.1 d i förordning (EEG) nr 1107/70”. Republiken
Italien har inte anfört något argument som styrker att kommissionens bedömning var felaktig i det avseendet.
– Domstolens bedömning
Artikel 3.1 d i förordning nr 1107/70 avser endast stöd som beviljas som ett led i en omstrukturering för att avskaffa överskottskapacitet,
som skapar allvarliga strukturproblem. I förevarande fall vittnar inte handlingarna i målet om att det fanns en sådan överskottskapacitet.
Det framgår tvärtom av punkt VIII tredje stycket i skälen i det omtvistade beslutet att de italienska myndigheterna i sitt
yttrande med anledning av beslutet att inleda förfarandet underströk ”att det inte [fanns] någon över[skotts]kapacitet inom
sektorn … utan att fordonsparken i stället [var] underdimensionerad med cirka 20 % i jämförelse med de verkliga behoven…[vilket
innebar] ett betydande överutnyttjande av materiel och personal i regionen …”.
Domstolen konstaterar att det inte anges i de aktuella stödordningarna att kapaciteten inom transportsektorn inte får öka.
Inte heller föreskrivs det några villkor i syfte att undvika en sådan kapacitetsökning. Den andra grundens första delgrund
kan således inte godtas.
Artikel 92.3 c i fördraget
– Parternas argument
Republiken Italien har som andra delgrund till andra grunden, som avser artikel 92.3 c i fördraget, i motsats till kommissionen,
enligt vilken undantaget i nämnda artikel inte är tillämpligt på den aktuella stödordningen, eftersom den inte åtföljs av
någon åtgärd av gemensamt intresse, hävdat att det omtvistade stödet var ägnat att underlätta en verklig omstrukturering för
att förbättra kvaliteten på tjänsterna. Stödet i fråga hade således kunnat betraktas som stöd för att underlätta utveckling
av vissa typer av näringsverksamhet i den mening som avses i nämnda artikel.
Kommissionen har bemött påståendet om att artikel 92.3 c i fördraget åsidosatts genom att erinra om att de italienska myndigheterna
i punkt 2.4 andra stycket i den kompletterande rapporten inte informerade om någon konkret och detaljerad omstruktureringsplan
för den berörda sektorn, utan allmänt hänvisade till en framtida omstrukturerings- och rationaliseringsprocess för sektorn
som de med stöd av nya lagar och författningar på stödområdet planerade att genomföra i regionen. I det omtvistade beslutet
jämställde kommissionen stöd för leasing av nya fordon med driftsstöd, det vill säga stöd som befriar ett företag från kostnader
som det i normala fall själv hade fått bära i samband med den löpande driften eller den normala verksamheten. Sådant stöd
snedvrider i princip konkurrensvillkoren på verksamhetsområdet till förmån för stödmottagarna, utan att för den skull ensamt
kunna uppnå något av de mål som fastställs i nämnda artikel 92.3. Stödet i fråga omfattades således inte av denna bestämmelse.
– Domstolens bedömning
En medlemsstat som ansöker om att få bevilja stöd med avvikelse från bestämmelserna i fördraget är skyldig att samarbeta med
kommissionen. Denna samarbetsskyldighet innebär bland annat att medlemsstaten skall lämna alla uppgifter som denna institution
behöver för att kunna kontrollera att villkoren för det begärda undantaget är uppfyllda (se dom av den 28 april 1993 i mål
C-364/90, Italien mot kommissionen, REG 1993, s. I-2097, punkt 20).
Den ekonomiska bedömningen skall vid tillämpning av artikel 92.3 i fördraget ske med hänsyn till gemenskapen som helhet, vilket
innebär att kommissionen är skyldig att undersöka stödets inverkan på konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna. Kommissionen
skall då väga fördelarna med detta stöd mot dess negativa verkningar för handelsvillkoren och målet att bibehålla en sund
konkurrens (se dom i det ovannämnda målet Philip Morris mot kommissionen, punkterna 24 och 26, och av den 14 september 1994
i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 51).
Kommissionen har vid tillämpningen av artikel 92.3 i fördraget en långtgående befogenhet att göra en skönsmässig bedömning
vars utövande inbegriper komplicerade ekonomiska och sociala bedömningar som skall ske med hänsyn till gemenskapen som helhet
(se, bland annat, dom av den 24 februari 1987 i mål 310/85, Deufil mot kommissionen, REG 1987, s. 901, punkt 18). Domstolsprövningen
av utövandet av denna befogenhet är begränsad till en kontroll av att reglerna för handläggning och för motivering har följts,
att de uppgifter om faktiska omständigheter som lagts till grund för det omtvistade beslutet är materiellt riktiga, att bedömningen
av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk (se dom av den 26 september 2002
i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 74, och av den 13 februari 2003 i det ovannämnda målet Spanien mot
kommissionen, punkt 93).
I motsats till vad Republiken Italien har hävdat, framgår det av handlingarna i målet att de italienska myndigheterna under
det administrativa förfarandet inte lämnade några preciserade uppgifter om någon konkret och detaljerad omstruktureringsplan
för sektorn för godstransport på väg. Det framgår tvärtom av punkt 2.4 andra stycket i den kompletterande rapporten att det
för ögonblicket inte behövdes någon omstruktureringsplan och att regionen endast hänvisade till eventuella rationaliseringsåtgärder
som den regionala myndigheten snart skulle vidta för sektorn i fråga och som bland annat skulle främja sammanslagningar och
ge incitament till i synnerhet kombinerad och intermodal transport.
Under dessa förhållanden hade kommissionen fog för sin bedömning att de uppgifter som den hade tillgång till inte styrkte
att stödet i fråga åtföljdes av någon åtgärd av gemensamt intresse, till exempel en omstruktureringsplan. Den överskred därmed
inte gränserna för sitt fria skön.
Eftersom kostnaderna för att byta ut gamla fordon utgör en sådan kostnad som alla vägtransportföretag som vill fortsätta att
tillhandahålla sina tjänster på marknaden på konkurrensmässiga villkor normalt har, hade kommissionen dessutom fog för sin
uppfattning, i punkt VIII trettonde stycket i skälen i det omtvistade beslutet, att stödet till leasing av rullande materiel
för att förnya den befintliga fordonsparken som på ett konstlat sätt förstärkt de mottagande företagens ekonomiska ställning
till nackdel för de konkurrerande företagen utgjorde driftsstöd, på vilket undantaget i artikel 92.3 c i fördraget inte är
tillämpligt. Under dessa förhållanden godtar inte domstolen den andra grundens andra delgrund.
Huruvida det omtvistade beslutet är bristfälligt motiverat
Vad beträffar den andra grundens tredje delgrund, som avser påstående om att det omtvistade beslutet är bristfälligt motiverat,
erinrar domstolen om de principer som anges i punkterna 69 och 70 i denna dom. Det framgår av skälen i det omtvistade beslutet
att kommissionen klart angav varför det omtvistade stödet inte kunde bli föremål för de undantag som medges i artikel 92.3
c i fördraget och i artikel 3.1 d i förordning nr 1107/70. Den andra grundens tredje delgrund kan således inte godtas.
Mot bakgrund av det anförda kan talan inte vinna bifall på Republiken Italiens andra grund.
Den tredje grunden
Parternas argument
Republiken Italien har som tredje grund gjort gällande att det omtvistade stödet skall kvalificeras som befintligt stöd, eftersom
den inhemska vägtransportmarknaden inte var öppen för konkurrens inom gemenskapen och beviljandet av det omtvistade stödet
inte kan ha påverkat handeln mellan medlemsstaterna, och att artikel 93.3 i fördraget följaktligen inte är tillämplig på stödet
i fråga.
Republiken Italien anser att kommissionen, med hänsyn till att det omtvistade stödet skall kvalificeras som befintligt stöd,
borde ha följt det förfarande som föreskrivs i artikel 93.1 och 93.2 i fördraget. Kommissionen hade därför endast befogenhet
att ålägga staten i fråga att upphäva eller ändra sådana stödåtgärder inom den tidsfrist som den fastställer. I och med att
kommissionen fastställde att stödet i fråga utgör nytt stöd som skall underkastas det förfarande som föreskrivs i artikel
93.3 i fördraget och att det, i konsekvens därmed, är olagligt och, på samma gång, oförenligt med den gemensamma marknaden,
och staten i fråga ålades att kräva tillbaka stödet, har kommissionen gjort sig skyldig till ett allvarligt åsidosättande
av väsentliga formföreskrifter som kan medföra att det omtvistade beslutet är ogiltigt, åtminstone i den mån det föreskrivs
att det omtvistade stödet skall återkrävas.
Kommissionen har emellertid hävdat att som befintligt stöd enbart kan anses dels sådant stöd som existerade redan innan EG-fördraget
trädde i kraft eller nya medlemsstater anslöt sig till gemenskapen, dels sådant stöd som kommissionen, uttryckligen eller
underförstått, har tillåtit. Det omtvistade stödet tillhör inte någon av dessa kategorier.
Kommissionen anser för det första att det väsentliga är att åtgärderna i fråga vid en viss tidpunkt har utgjort stöd. Om det
villkoret är uppfyllt, är även samtliga villkor för tillämpning av artikel 92.1 i fördraget uppfyllda.
För det andra styrker det förhållandet att en marknad som inledningsvis var stängd för konkurrens inom gemenskapen successivt
öppnas för sådan konkurrens genom införande av kvotregler, att handeln mellan medlemsstaterna påverkades negativt, eller åtminstone
att det förelåg en risk för att handeln skulle påverkas negativt, vilket i sig är ett tillräckligt skäl för att anse att det
särskilda villkoret i artikel 92.1 i fördraget är uppfyllt. Det förhållandet att kvoter tillämpas och kan utnyttjas, även
om de är fyllda, såsom Republiken Italien har hävdat, är snarare ett bevis på att marknaden verkligen har varit utsatt för
konkurrens. Kommissionen har tillagt att det redan år 1985 hade tilldelats 5 268 gemenskapstillstånd och att antalet beviljade
tillstånd uppgick till 65 936 år 1992. Av dessa hade Republiken Italien tilldelats 7 770.
Domstolens bedömning
Såsom domstolen i punkt 5 i denna dom redan har anfört var sektorn för internationell godstransport på väg delvis öppen för
konkurrens inom gemenskapen från och med år 1969 genom rådets förordning nr 1018/68 och var efter den 1 januari 1993 helt
liberaliserad.
Domstolen har även i punkterna 52−68 i denna dom konstaterat att det omtvistade stödet förstärkte den ekonomiska ställningen
och, således, även handlingsutrymmet för företag i regionen som utför godstransporter på väg för annans räkning i förhållande
till deras konkurrenter, och att stödet därmed kunde påverka handeln mellan medlemsstaterna.
Eftersom det aktuella stödet infördes åren 1981 och 1985 omfattades det av tillämpningsområdet för artikel 92.1 i fördraget
när det infördes.
Av detta följer att stödet i fråga skall anses utgöra nya stödordningar som i den egenskapen omfattas av anmälningsskyldigheten
i artikel 93.3 i fördraget.
Talan kan således inte vinna bifall på den tredje grunden, som avser påstående om att det omtvistade stödet oriktigt har kvalificerats
som nytt stöd.
Den fjärde grunden
Huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts
– Parternas argument
Som första delgrund till fjärde grunden har Republiken Italien hävdat att proportionalitetsprincipen har åsidosatts i den
mån det föreskrivs i det omtvistade beslutet att det omtvistade stödet skall återkrävas. Detta stöd har nämligen haft en försumbar
inverkan på stödmottagarnas situation och gemenskapen har därför inget intresse av att återställa den tidigare situationen.
En återbetalning av det omtvistade stödet skulle dessutom innebära så stora kostnader för de mottagande företagen att ett
stort antal av dessa företag skulle försvinna från marknaden, vilket skulle orsaka så allvarliga sysselsättningsproblem och
sociala problem att det i praktiken vore omöjligt att återkräva det. Det omtvistade beslutet saknar dessutom motivering i
det avseendet.
Kommissionen har inledningsvis genmält att skyldigheten att återkräva ett olagligen beviljat statligt stöd i syfte att återställa
den tidigare situationen i princip inte kan anses vara oproportionerlig i förhållande till målet för bestämmelserna om statligt
stöd i fördraget. Kommissionen anser inte att det förhållandet att företag som erhållit olagligt stöd riskerar att försvinna
från marknaden till följd av kravet på återbetalning kan berättiga att en medlemsstat underlåter att iaktta skyldigheten att
återkräva stödet i fråga (se dom av den 15 januari 1986 i mål 52/84, kommissionen mot Belgien, REG 1986, s. 89, punkt 14).
Kommissionen har vidare betonat att svårigheter som inte går att övervinna visserligen kan hindra en medlemsstat från att
uppfylla de skyldigheter som åligger den enligt gemenskapsrätten, men att enbart farhågan för sådana svårigheter inte kan
motivera att medlemsstaten underlåter att korrekt tillämpa gemenskapsrätten (se dom av den 29 januari 1998 i mål C-280/95,
kommissionen mot Italien, REG 1998, s. I-259, punkt 16).
Kommissionen har slutligen anfört att den inte är skyldig att ange de exakta skälen för att den utövar sin befogenhet att
fatta beslut om att det olagliga stödet skall återkrävas. Den har emellertid erinrat om att den i det omtvistade beslutet
påpekade att ett återkrävande var nödvändigt för att återställa de rättvisa konkurrensförhållanden som rådde innan stödet
beviljades.
– Domstolens bedömning
Det skall för det första erinras om att upphävande av ett olagligt stöd genom återkrav är en logisk följd av att stödet har
bedömts vara oförenligt med den gemensamma marknaden. Ett krav på återbetalning av ett olagligen beviljat statligt stöd i
syfte att återställa den tidigare situationen kan därför i princip inte anses vara oproportionerligt i förhållande till målet
för bestämmelserna om statligt stöd i fördraget (se dom i det ovannämnda målet Tubemeuse, punkt 66, och av den 14 januari
1997 i mål C-169/95, Spanien mot kommissionen, REG 1997, s. I-135, punkt 47).
Genom återbetalningen av stödet förlorar stödmottagaren de fördelar han åtnjöt på marknaden i förhållande till sina konkurrenter,
och den situation som förelåg före utbetalningen av stödet är återställd (se dom av den 4 april 1995 i mål C-350/93, kommissionen
mot Italien, REG 1995, s. I-699, punkt 22). Denna funktion hos återbetalningen leder även till att kommissionen i allmänhet,
om det inte föreligger exceptionella omständigheter, inte överskrider sin befogenhet att göra en skönsmässig bedömning, vilken
har erkänts i domstolens rättspraxis, när den begär att medlemsstaten skall återkräva de belopp som beviljats som rättsstridigt
stöd, eftersom den enbart återställer den tidigare situationen (se dom av den 17 juni 1999 i mål C-75/97, Belgien mot kommissionen,
REG 1999, s. I-3671, punkt 66, och av den 7 mars 2002 i mål C-310/99, Italien mot kommissionen, REG 2002, s. I-2289, punkt
99).
Republiken Italien har i förevarande fall endast påstått att en återbetalning av det omtvistade stödet skulle innebära så
stora kostnader för de mottagande företagen att ett stort antal av dessa företag skulle försvinna från marknaden och på så
sätt orsaka allvarliga sysselsättningsproblem och sociala problem. Domstolen nöjer sig därför med att erinra om att det av
fast rättspraxis följer att farhågor rörande interna svårigheter inte kan berättiga att en medlemsstat underlåter att iaktta
de skyldigheter som åligger den i enlighet med gemenskapsrätten (se, bland annat, dom av den 27 juni 2000 i mål C-404/97,
kommissionen mot Portugal, REG 2000, s. I-4897, punkt 52, av den 7 mars 2002 i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen,
punkt 105, och av den 26 juni 2003 i mål C-404/00, kommissionen mot Spanien, REG 2003, s. I-6695, punkt 55).
Det finns följaktligen ingenting som tyder på att Republiken Italien stod inför sådana exceptionella svårigheter som medför
hinder för återbetalning. Den fjärde grundens första delgrund kan således inte godtas.
Huruvida principen om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts
– Parternas argument
Republiken Italien har som andra delgrund till fjärde grunden hävdat att det omtvistade beslutet strider mot principen om
skydd för berättigade förväntningar i den mån det fastställs däri att stöd som beviljats efter den 1 juli 1990 skall återkrävas.
Stödmottagarna hade nämligen förlitat sig på att det omtvistade stödet som inrättats och beviljats under många år var rättsenligt.
Kommissionen har genmält att, i motsats till vad Republiken Italien har påstått, det inte går att åberopa att de mottagande
företagen har haft berättigade förväntningar när bidragen i fråga utgör stöd i den mening som avses i artikel 92.1 i fördraget
och är rättsstridiga i den mån de har införts i strid med artikel 93.3 i fördraget. Det fanns nämligen inga objektiva skäl
för att anse att kommissionen, under åren 1981 och 1985, inte hade något att invända mot det stöd som infördes genom lagarna
nr 28/1981 och nr 4/1985.
Kommissionen har dessutom gjort gällande att, om de italienska myndigheterna var det minsta tveksamma till hur de aktuella
åtgärderna skulle betraktas, de utan dröjsmål kunde och borde ha anmält planerna på att genomföra dessa åtgärder. Det framgår
nämligen av de faktiska och rättsliga omständigheter som föranledde att det omtvistade beslutet antogs att det, under åren
1981 och 1985, inte fanns några objektiva skäl för att anse att kommissionen inte hade något att invända mot dessa åtgärder.
Det förhållandet att kommissionen, sedan den fått reda på att lagarna nr 28/1981 och nr 4/1985 fanns och efter att ha inlett
det förfarande som föreskrivs i artikel 93.2 i fördraget, kom fram till att det stöd som fram till den 1 juli 1990 beviljats
vägtransportföretag som enbart utför lokala, regionala och andra inhemska transporter inte utgjorde statligt stöd, kan inte
ha medfört berättigade förväntningar, varken hos stödmottagarna eller regionen, om att stöd som beviljats efter den 1 juli
1990 var rättsenligt.
– Domstolens bedömning
Vad beträffar principen om skydd för berättigade förväntningar erinrar domstolen om att kommissionen i ett meddelande i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
(EGT C 318, 1983, s. 3) underrättade potentiella mottagare av statligt stöd om den risk som var förknippad med stöd som rättsstridigt
beviljats dem, det vill säga att de kunde bli tvungna att återbetala stödet (se dom av den 20 september 1990 i mål C-5/89,
kommissionen mot Tyskland, REG 1990, s. I-3437, punkt 15, svensk specialutgåva, volym 10, s. 499, och av den 7 mars 2002 i
det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 102).
Det kan visserligen inte uteslutas att en mottagare av ett rättsstridigt stöd kan åberopa exceptionella omständigheter som
medför att han har berättigade förväntningar på att stödet är lagenligt och av detta skäl kan motsätta sig en återbetalning
av det. I ett sådant fall ankommer det på den nationella domstolen, vid vilken talan eventuellt väckts, att bedöma omständigheterna
i sak, i förekommande fall efter att ha ställt tolkningsfrågor till domstolen (se dom i det ovannämnda målet kommissionen
mot Tyskland, punkt 16, och i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 103).
En medlemsstat, vars myndigheter har beviljat ett stöd i strid med förfarandereglerna i artikel 93 i fördraget, kan däremot
inte åberopa det förhållandet att stödmottagarna har haft berättigade förväntningar som skäl för att undandra sig skyldigheten
att vidta nödvändiga åtgärder för att verkställa ett beslut av kommissionen, genom vilket staten i fråga åläggs att återkräva
stödet. Att medge en sådan möjlighet skulle nämligen innebära att bestämmelserna i artiklarna 92 och 93 i fördraget fråntogs
all ändamålsenlig verkan i den mån de nationella myndigheterna på så sätt skulle kunna stödja sig på sitt eget rättsstridiga
beteende för att frånta de beslut som kommissionen har antagit i enlighet med dessa bestämmelser i fördraget all verkan (se
dom i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 17, och i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt
104).
Det är i förevarande fall ostridigt att det omtvistade stödet, i strid med medlemsstaternas skyldigheter enligt artikel 93.3
i fördraget, inte anmäldes innan det beviljades.
Såsom domstolen i punkt 54 i denna dom redan har konstaterat kan ett stöd, även om det är relativt litet i det enskilda fallet
men potentiellt står öppet för alla eller en mycket stor del av företagen inom en sektor, ha återverkningar på konkurrensen
och handeln mellan medlemsstaterna. Om det inte föreligger några exceptionella omständigheter som hindrar återbetalning av
ett sådant stöd saknar det förhållandet att stödmottagarna utgörs av småföretag vars verksamhet är av begränsad betydelse
relevans.
Republiken Italien anser slutligen att stödmottagarna hade förlitat sig på att det stöd som beviljats under många år var lagenligt
och att denna långa tidsperiod har medfört berättigade förväntningar hos dessa stödmottagare med avseende på lagenligheten
av sådant stöd.
Domstolen påpekar i det avseendet att det grundläggande rättssäkerhetskravet hindrar kommissionen från att på obestämd tid
dröja med utövandet av sin behörighet (se dom av den 14 juli 1972 i mål 52/69, Geigy mot kommissionen, REG 1972, s. 787, punkterna
20 och 21, och av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen,
REG 2002, s. I-7869, punkt 140).
Ett dröjsmål från kommissionens sida när det gäller att fastställa att ett stöd är rättsstridigt samt att det skall undanröjas
och återkrävas av en medlemsstat kan visserligen, under vissa förhållanden, medföra berättigade förväntningar hos stödmottagarna
som hindrar kommissionen från att ålägga den berörda medlemsstaten att kräva tillbaka stödet (se dom av den 24 november 1987
i mål 223/85, RSV mot kommissionen, REG 1987, s. 4617, punkt 17). De omständigheter som gav upphov till nämnda dom var emellertid
exceptionella och liknar inte i något avseende omständigheterna i förevarande fall. Den åtgärd som avsågs i nämnda mål rörde
nämligen en sektor som sedan flera år erhöll statligt stöd som godkänts av kommissionen och som var ämnat att täcka ytterligare
kostnader för ett projekt som redan hade erhållit godkänt stöd (dom av den 28 januari 2003 i mål C-334/99, Tyskland mot kommissionen,
REG 2003, s. I‑1139, punkt 44).
När det rör sig om statligt stöd som inte har anmälts kan, såsom generaladvokaten har anfört i punkt 77 i sitt förslag till
avgörande, ett sådant dröjsmål i vilket fall som helst inte tillskrivas kommissionen förrän den har fått kännedom om att det
förekommer stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden.
Det är i förevarande fall ostridigt att kommissionen fick kännedom om det omtvistade stödet först i september 1995. Med hänsyn
dels till att sådant stöd inte hade godkänts av kommissionen, dels till att den senare inte kände till den komplexa situation
i vilken stödet hade beviljats, var det således nödvändigt att inleda ett granskningsförfarande innan den kunde fatta ett
beslut. Under dessa omständigheter är den tid som förflutit mellan september 1995 och tidpunkten för antagandet av beslutet,
det vill säga den 30 juli 1997, skälig. Republiken Italien har inte heller anfört någon omständighet som styrker att kommissionen
dröjde med att inleda nämnda förfarande.
Det omtvistade beslutet kan således varken i den mån det fastställs att det omtvistade stödet skall återkrävas eller i den
mån det fastställs att ränta skall utgå anses innebära ett åsidosättande av stödmottagarnas berättigade förväntningar. Den
fjärde grundens andra delgrund kan således inte godtas.
Omfattningen av skyldigheten att återkräva det omtvistade stödet
– Parternas argument
Republiken Italien har som tredje delgrund till fjärde grunden, avseende datumet i det omtvistade beslutet från och med vilket
stöd inom sektorn för internationell transport skall återkrävas, hävdat att det av artikel 4 i nämnda beslut, till vilken
det hänvisas i artikel 5 i detta beslut där det föreskrivs att det stöd som är oförenligt med fördraget skall återkrävas,
entydigt framgår att stöd som beviljats från och med den 1 juli 1990 är oförenligt med den gemensamma marknaden. Artikel 4
i beslutet behöver således inte tolkas mot bakgrund av skälen i detta beslut.
Kommissionen har emellertid hävdat att beslutsdelen i en rättsakt inte kan skiljas från sin motivering och att den skall tolkas
med beaktande av de skäl som föranledde att den antogs. I förevarande fall framgår det av motiven att datumet den 1 juli 1990
enbart avser stöd som beviljats företag som utför lokala, regionala eller andra inhemska vägtransporter, men inte det stöd
som företag inom sektorn för internationell godstransport på väg har beviljats.
Enligt kommissionen är det för övrigt inte nödvändigt att hämta stöd i skälen för att tolka artikel 4 i det omtvistade beslutet
på ett korrekt sätt, utan det räcker att artikeln sätts in i sitt sammanhang och läses mot bakgrund av de föregående artiklarna
i detta beslut.
– Domstolens bedömning
Artikel 4 i det omtvistade beslutet är tvetydigt formulerad vad gäller huruvida kravet på återbetalning avser allt stöd som
beviljats företag som utför internationella transporter sedan det infördes eller enbart det stöd som beviljats från och med
den 1 juli 1990.
Domstolen erinrar om att det följer av fast rättspraxis att beslutsdelen i en rättsakt inte kan skiljas från sin motivering
och att den, när det behövs, skall tolkas med beaktande av de skäl som föranledde att rättsakten antogs (se dom av den 15
maj 1997 i mål C-355/95 P, TWD mot kommissionen, REG 1997, s. I-2549, punkt 21, och i det ovannämnda målet kommissionen mot
Portugal, punkt 41).
Det framgår av skälen i det omtvistade beslutet att kommissionen, i punkt VII tredje stycket i dessa, dels gjorde åtskillnad
mellan å ena sidan sektorn för lokal, regional och annan inhemsk godstransport på väg och å andra sidan sektorn för internationell
godstransport på väg, dels, enligt femte−sjunde styckena i samma punkt, ansåg att datumet den 1 juli 1990 enbart gällde det
stöd som den första företagskategorin hade beviljats. För övrigt framgår det av elfte stycket i samma punkt att kommissionen
ansåg att det omtvistade stödet förstärkte den ekonomiska ställningen och således även handlingsutrymmet för företag i regionen
som utför godstransporter på väg för annans räkning i förhållande till deras konkurrenter, och att det hade haft en sådan
verkan sedan 1990 på de företag som utför lokala, regionala eller andra inhemska transporter och sedan 1969 på de företag
som utför internationella transporter. Stödet kunde därmed påverka handeln mellan medlemsstaterna.
Av såväl det ovan anförda som av punkt VIII sista stycket i skälen i det omtvistade beslutet följer att artikel 4 i det omtvistade
beslutet skall förstås så att det stöd som med stöd av lagarna nr 28/1981 och nr 4/1985 beviljats företag som utför lokala,
regionala och andra inhemska transporter sedan den 1 juli 1990, och det stöd som beviljats företag som utför internationella
transporter, är oförenligt med den gemensamma marknaden.
Denna tolkning framgår även av ordalydelsen i artiklarna i det omtvistade beslutet, vilka som helhet betraktade är entydiga.
Enligt artikel 2 i nämnda beslut, jämförd med artikel 1 i detta, är nämligen det stöd som med stöd av lagarna nr 28/1981 och
nr 4/1985 beviljats företag som utför internationella transporter och det stöd som sedan den 1 juli 1990 beviljats företag
som utför lokala, regionala och andra inhemska transporter oförenligt med den gemensamma marknaden av det skälet att det,
i strid med den skyldighet som föreskrivs i artikel 93.3 i fördraget, inte har anmälts till kommissionen. I artikel 3 i detta
beslut fastställs att stöd för finansiering av materiel avsedd för kombinerad transport är förenligt med den gemensamma marknaden
eftersom det kan bli föremål för undantag enligt artikel 3.1 e i förordning nr 1107/70. I artikel 4 i detta beslut fastställs
vilka av de enligt artikel 2 i detta beslut olagliga bidragen som skall betraktas som oförenliga med den gemensamma marknaden
av det skälet att de inte kan bli föremål för undantag. Enligt systematiken i beslutsdelen handlar det således om sådant olagligt
stöd som inte har förklarats förenligt med den gemensamma marknaden genom artikel 3 i detta beslut, det vill säga sådant stöd
som i fråga om internationella transporter har beviljats sedan det infördes genom lagarna nr 28/1981 och nr 4/1985. Den fjärde
grundens tredje delgrund kan följaktligen inte godtas.
Omfattningen av motiveringsskyldigheten
Vad beträffar den fjärde grundens fjärde delgrund, som avser påstående om att det omtvistade beslutet är bristfälligt motiverat,
erinrar domstolen endast om att det av domstolens rättspraxis framgår att, när det planerade stödet redan har utbetalats i
strid med bestämmelserna i artikel 93.3 i fördraget, kommissionen, som har befogenhet att ålägga de nationella myndigheterna
att kräva tillbaka statligt stöd, inte är skyldig att redogöra för de närmare grunderna för att den utövar denna befogenhet
(dom av den 14 september 1994 i det ovannämnda målet Spanien mot kommissionen, punkt 78, och av den 17 juni 1999 i det ovannämnda
målet Belgien mot kommissionen). Det är emellertid ostridigt att kommissionen i punkterna VI–VIII i skälen i det omtvistade
beslutet redogjorde för skälen för att den beslutade att det omtvistade stödet skulle återkrävas. Det omtvistade beslutet
är således inte bristfälligt motiverat i det avseendet. Den fjärde grundens fjärde delgrund kan därmed inte godtas.
Av det anförda följer att talan inte heller kan vinna bifall på den fjärde grunden.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.6 i domstolens rättegångsregler skall domstolen, i mål där det inte finns anledning att döma i saken, besluta
om kostnader enligt vad den finner skäligt. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta
rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
I förevarande fall har Republiken Italien i sin ansökan och i sin replik i detta mål yrkat att domstolen bland annat skall
ogiltigförklara artiklarna 2 och 5 i det omtvistade beslutet, avseende stöd som transportföretag som utför lokala, regionala
och andra inhemska transporter beviljats, när det fortfarande fanns anledning att döma i den delen, vilket det inte längre
finns. I den mån det fortfarande finns anledning att döma i saken har Republiken Italien tappat målet. Vid detta förhållande
finner domstolen att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
följande dom:
1)
Det finns inte längre anledning att pröva yrkandena om ogiltigförklaring av artiklarna 2 och 5 i kommissionens beslut 98/182/EG
av den 30 juli 1997 om stöd som beviljats av regionen Friuli-Venezia Giulia (Italien) till företag som utför godstransporter
på väg i regionen, i den mån det i dessa artiklar fastställs att stöd som sedan den 1 juli 1990 beviljats företag som enbart
utför lokala, regionala och andra inhemska transporter är oförenliga med den gemensamma marknaden.
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
Republiken Italien och Europeiska gemenskapernas kommission skall var och en bära sin rättegångskostnad.
.
Skouris
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen
Macken
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den  29 april 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk:italienska.