CELEX: 62005TJ0446
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Evropský trh s průmyslovými nitěmi
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP
Pojem ,jediné protiprávní jednání‘
Vymezení trhu
Pokuty
Maximální výše pokuty
Závažnost a délka trvání protiprávního jednání
Polehčující okolnosti
Spolupráce
Proporcionalita
Rovné zacházení
Práva obhajoby
Pokyny k metodě stanovování pokut

Skutečnosti předcházející sporu
A –
Předmět sporu
Rozhodnutím K(2005) 3452 ze dne 14. září 2005 týkajícím se řízení podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/38.337/PO/Fil)
(dále jen „napadené rozhodnutí“), ve znění rozhodnutí Komise K(2005) 3765 ze dne 13. října 2005, jehož shrnutí je zveřejněno
v
Úředním věstníku Evropské unie
ze dne 26. ledna 2008 (Úř. věst. C 21, s. 10)
,
Komise Evropských společenství konstatovala, že se žalobkyně, Amann & Söhne GmbH & Co. KG (dále jen „Amann“) a Cousin Filterie
SAS (dále jen „Cousin“), v období od května/června 1998 do 15. května 2000 účastnily řady dohod a jednání ve vzájemné shodě
týkajících se trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu (dále jen „nitě pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu“) v Evropském hospodářském prostoru (EHP) a že Amann se v období od ledna 1990 do září 2001 rovněž účastnila řady
dohod a jednání ve vzájemné shodě týkajících se průmyslových nití mimo automobilové odvětví (dále jen „průmyslové nitě“) v Beneluxu,
Dánsku, Finsku, Norsku a ve Švédsku (dále jen „severské země“).
Komise uložila společnostem Amann a Cousin, které shledala společně a nerozdílně odpovědnými, pokutu ve výši 4,888 milionů
eur za jejich účast na kartelu týkajícím se nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP a společnosti Amann
pokutu ve výši 13,09 milionů eur za účast na kartelu týkajícím se průmyslových nití v Beneluxu a v severských zemích.
B –
Správní řízení
Ve dnech 7. a 8. listopadu 2001 provedla Komise šetření podle čl. 14 odst. 3 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního
nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), v prostorách několika
výrobců nití. Tato šetření vycházela z informací poskytnutých The English Needle & Tackle Co. v srpnu roku 2000 (napadené
rozhodnutí, bod 78 odůvodnění).
Dne 26. listopadu 2001 podala Coats Viyella plc (dále jen „Coats“) žádost o shovívavost na základě sdělení Komise o neuložení
nebo snížení pokut v případech kartelových dohod (Úř. věst. 1996, C 207, s. 4, dále jen „sdělení o spolupráci“), ke které
byly připojeny písemnosti poskytnuté za účelem prokázat existenci těchto kartelových dohod: zaprvé kartelové dohody na trhu
s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP, zadruhé kartelové dohody na trhu s nitěmi pro průmyslové
odběratele ve Spojeném království a zatřetí kartelové dohody na trhu s nitěmi pro průmyslové odběratele v Beneluxu a v severských
zemích (napadené rozhodnutí, bod 82 odůvodnění).
Na základě dokumentů předložených při vyšetřování a dokumentů oznámených společností Coats zaslala Komise podle článku 11
nařízení č. 17 v březnu a v srpnu roku 2003 dotyčným podnikům žádosti o informace (napadené rozhodnutí, bod 83 odůvodnění).
Dne 18. března 2004 přijala Komise oznámení námitek, které zaslala několika podnikům z důvodu jejich účasti na jedné či několika
kartelových dohodách uvedených v bodě 4 výše, včetně kartelové dohody na trhu s nitěmi pro průmyslové odběratele v Beneluxu
a v severských zemích.
Všechny podniky, kterým bylo zasláno oznámení námitek, podaly písemné připomínky (napadené rozhodnutí, bod 90 odůvodnění).
Slyšení se konalo ve dnech 19. a 20. července 2004 (napadené rozhodnutí, bod 92 odůvodnění).
Dne 24. září 2004 získali účastníci řízení přístup k nedůvěrnému znění odpovědí na oznámení námitek a k vyjádření účastníků
řízení při slyšení a byla jim určena lhůta k předložení dalších vyjádření (napadené rozhodnutí, bod 93 odůvodnění).
Dne 14. září 2005 přijala Komise napadené rozhodnutí.
C –
Napadené rozhodnutí
1.
Relevantní trhy
a)     Výrobkové trhy
Komise v napadeném rozhodnutí uvádí, že odvětví nití lze rozdělit na dva segmenty, a sice na segment nití používaných v průmyslu
na šití nebo vyšívání různých druhů oděvů a dalších výrobků, jako jsou kožené výrobky, textilní povlaky do automobilů, jakož
i matrace, a dále na segment nití používaných jednotlivci pro domácí potřebu na šití nebo opravy a na šití ve volném čase
(napadené rozhodnutí, bod 9 odůvodnění).
Pokud jde o segment nití pro průmyslové odběratele, z napadeného rozhodnutí vyplývá, že tento segment lze rozdělit na tři
kategorie podle způsobu použití: nitě na šití určené pro oděvní průmysl, které se používají pro různé druhy oděvů, nitě na
vyšívání, které se používají ke zdobení oděvů, sportovní obuvi a domácích textilií prostřednictvím průmyslových automatizovaných
šicích strojů, a speciální nitě, které se používají v různých odvětvích, jako je odvětví obuvi, kožených výrobků nebo automobilového
průmyslu (napadené rozhodnutí, bod 11 odůvodnění).
Z napadeného rozhodnutí rovněž vyplývá, že nitě pro průmyslové odběratele mohou být taktéž rozděleny na několik kategorií
podle typu vlákna a struktury nitě (napadené rozhodnutí, bod 12 odůvodnění).
Komise se v napadeném rozhodnutí domnívá, že z hlediska nabídky lze mít za to, že nitě pro průmyslové odběratele tvoří jediný
výrobkový trh, jelikož konečné užití přesně neodpovídá typu vlákna nebo struktuře nitě. Komise upřesňuje, že podle společnosti
Coats někteří klienti v oděvním průmyslu používají speciální nitě a někteří klienti v odvětví vyšívání používají konfekční
nitě. Komise dodává, že Coats zdůraznila, že výrobní procesy nití pro oděvní průmysl, nití na vyšívání a různých typů speciálních
nití mohou být společné nebo snadno zaměnitelné (napadené rozhodnutí, bod 13 odůvodnění).
Komise nicméně v napadeném rozhodnutí rozlišuje nitě pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu na jedné straně a nitě
pro ostatní průmyslové odběratele na straně druhé. Komise má totiž za to, že ačkoli jsou výrobní procesy těchto dvou typů
nití podobné nebo snadno zaměnitelné, poptávka v automobilovém průmyslu pochází od významných zákazníků, kteří vyžadují přísnější
technické požadavky pro některé jimi používané výrobky, jak je tomu například u nití používaných pro výrobu bezpečnostních
pásů, a kteří požadují jednotnost výrobků v různých zemích, ve kterých je tato jednotnost vyžadována příslušným průmyslem
(napadené rozhodnutí, bod 14 odůvodnění).
V projednávané věci je výrobkovým trhem, kterého se týká protiprávní jednání vytýkané žalobkyním, trh s nitěmi pro odběratele
v oblasti automobilového průmyslu a v případě protiprávního jednání vytýkaného společnosti Amann jde o trh s průmyslovými
nitěmi.
b)     Zeměpisné trhy
Komise v napadeném rozhodnutí uvádí, že trh s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu musí být v důsledku
přísnějších technických požadavků uvedených výše, jež vyžadují jednotnost v EHP, odlišen od trhu s průmyslovými nitěmi. Má
tedy za to, že trhem s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu je celý EHP. Komise totiž konstatuje, že pouze
někteří dodavatelé mohou poskytnout standardní nabídku těchto výrobků pro celý EHP. Důvodem je skutečnost, že odběratelé potřebují
jednotné nitě pro usnadnění své výroby v různých zemích, že tyto nitě dále musejí splňovat zvláštní požadavky kvality (například
nitě používané pro výrobu bezpečnostních pásů) a že pokud jde o otázky kvality výrobků a odpovědnosti za ně, dohledatelnost
výroby těchto nití je stěžejní (napadené rozhodnutí, body 21 a 22 odůvodnění).
Pokud jde naproti tomu o průmyslové nitě, Komise konstatuje, že podle informací poskytnutých účastníky řízení je relevantním
zeměpisným trhem trh regionální. Dále dodává, že region může zahrnovat několik zemí EHP, například země Beneluxu nebo severské
země, či pouze jednu zemi, například Spojené království (napadené rozhodnutí, bod 17 odůvodnění).
Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že relevantním zeměpisným trhem v případě protiprávního jednání týkajícího se průmyslových
nití, které je vytýkáno společnosti Amann, je trh zemí Beneluxu a severských zemí, zatímco relevantním zeměpisným trhem v případě
protiprávního jednání týkajícího se nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu vytýkaného žalobkyním je trh EHP.
2.
Velikost a struktura relevantních trhů
Komise v napadeném rozhodnutí upřesňuje, že prodej průmyslových nití v Beneluxu a v severských zemích dosahoval v roce 2000
přibližně 50 milionů eur a v roce 2004 přibližně 40 milionů eur a že prodej nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu
činil v roce 1999 zhruba 20 milionů eur (napadené rozhodnutí, body 28 a 35 odůvodnění).
Rovněž je v napadeném rozhodnutí uvedeno, že na konci 90. let se mezi hlavní dodavatele průmyslových nití v Beneluxu a v severských
zemích řadily zejména Amann, Barbour Threads Ltd (dále jen „Barbour“) před tím, než došlo k jejímu nabytí společností Coats,
Belgian Sewing Thread NV (dále jen „BST“), Coats, Gütermann AG a Zwicky & Co. AG (dále jen „Zwicky“), a že mezi hlavní dodavatele
pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu patřily zejména žalobkyně, Coats, Oxley Threads Ltd (dále jen „Oxley“), Gütermann
a Zwicky.
3.
Popis protiprávního jednání
Komise v napadeném rozhodnutí uvádí, že k jednání vytýkanému žalobkyním, jež se týká kartelových dohod na trhu s nitěmi pro
odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP, docházelo od května/června roku 1998 do května roku 2000.
Hlavním cílem účastníků kartelových dohod na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP bylo udržet
vysoké ceny (napadené rozhodnutí, bod 214 odůvodnění).
Za tímto účelem se konalo pět schůzek, v průběhu nichž účastníci nejprve stanovili dva druhy orientačních cen pro hlavní výrobky
prodávané v evropském automobilovém odvětví, přičemž jeden se uplatnil na stávající odběratele a druhý na odběratele nové.
Následně si na těchto schůzkách vyměnili informace o cenách. Dále zde došlo k výměně informací o cenách účtovaných jednotlivým
odběratelům a o minimálních orientačních cenách. Nakonec se účastníci na schůzkách zavázali, že zabrání snížení cen etablovaných
dodavatelů (napadené rozhodnutí, bod 215 odůvodnění).
Pokud jde o jednání týkající se kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích, Komise konstatuje,
že k nim docházelo během let 1990 až 2001.
Co se týče kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích, dotyčné podniky se podle Komise
setkávaly nejméně jednou za rok, přičemž tyto schůzky byly rozděleny na dvě části, z nichž jedna část byla věnována trhu zemí
Beneluxu a druhá trhu severských zemí, a jejich hlavním cílem bylo udržet vysoké ceny na každém z těchto trhů.
Účastníci kartelové dohody si podle ní vyměnili ceníky a informace o rabatech, zvýšení cen v cenících, snížení marží a zvýšení
zvláštních cen účtovaných některým odběratelům. Zároveň uzavřeli dohody o budoucích cenících, maximálních úrovních rabatů,
snížení rabatů a zvýšení zvláštních cen účtovaných některým odběratelům, jakož i dohody, jejichž cílem bylo zabránit snížení
cen etablovaných dodavatelů a rozdělit si odběratele (napadené rozhodnutí, body 99 až 125 odůvodnění).
4.
Výrok napadeného rozhodnutí
V článku 1 odst. 3 napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že šest podniků, včetně žalobkyň, porušilo čl. 81 odst. 1 ES
a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP tím, že se účastnily řady dohod a jednání ve vzájemné shodě týkajících se trhu s průmyslovými
nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP, s tím, že v případě žalobkyň se jednalo o období od května/června
1998 do 15. května 2000. Stejně tak Komise v čl. 1 odst. 1 napadeného rozhodnutí konstatovala, že osm podniků, včetně společnosti
Amann, porušilo čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP tím, že se účastnily řady dohod a jednání ve vzájemné shodě
ohledně trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích, přičemž pokud jde o společnost Amann šlo o období od ledna
roku 1990 do září roku 2001.
Podle čl. 2 odst. 1 napadeného rozhodnutí, se ukládají tyto pokuty:
a)      za kartelovou dohodu na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP:
–        žalobkyním, společně a nerozdílně odpovědným: 4,888 milionů eur,
–        společnosti Coats: 0,65 milionu eur,
–        společnosti Oxley: 1,271 milionů eur,
–        společnostem Barbour a Hicking Pentecost plc, společně a nerozdílně odpovědným: 0,715 milionu eur;
b)      za kartelovou dohodu na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích, zejména:
–        společnosti Coats: 15,05 milionů eur,
–        společnosti Amann: 13,09 milionů eur,
–        společnosti BST : 0,979 milionu eur,
–        společnosti Gütermann : 4,021 milionů eur,
–        společnosti Zwicky : 0,174 milionů eur.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 22. prosince 2005 podaly žalobkyně tuto žalobu.
Jelikož složení senátů Soudu bylo změněno, byl soudce zpravodaj přidělen k pátému senátu, kterému tudíž byla přidělena i projednávaná
věc.
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich dotýká;
–        podpůrně, přiměřeně snížil výši pokuty;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
Zaprvé žalobkyně uplatňují žalobní důvod směřující ke zrušení napadeného rozhodnutí, který vychází z porušení čl. 7 odst. 1
první věty nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích
81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).
Zadruhé žalobkyně uplatňují řadu žalobních důvodů směřujících ke zrušení pokuty. Jednak vytýkají Komisi, že jim uložila pokutu,
jejíž výše přesahuje hranici 10 % jejich obratu. Dále žalobkyně uplatňují sedm žalobních důvodů, vycházejících z porušení
zásad rovného zacházení a proporcionality při ukládání pokuty, z nesprávného stanovení výchozí částky pokuty uložené za kartelovou
dohodu týkající se průmyslových nití, z chybného výpočtu délky trvání protiprávního jednání na trhu s průmyslovými nitěmi,
z nezohlednění některých polehčujících okolností týkajících se protiprávního jednání na trhu s průmyslovými nitěmi, z chybného
výpočtu výchozí částky a základní částky pokuty uložené za protiprávní jednání na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu, z nezohlednění toho, že kartelová dohoda týkající se nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu nebyla
prováděna, jakož i z porušení práva být vyslechnut a práva na obhajobu.
A –
K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi, který směřuje ke zrušení napadeného rozhodnutí a který vychází z porušení čl. 7
odst. 1 první věty nařízení č. 1/2003
1.
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že vytýkaná protiprávní jednání představují jediné protiprávní jednání ve smyslu čl. 7 odst. 1 první věty
nařízení č. 1/2003 z toho důvodu, že trh s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu a trh s průmyslovými nitěmi
nejsou odlišnými výrobkovými nebo odlišnými zeměpisnými trhy, že mezi těmito kartelovými dohodami existuje společný subjektivní
prvek a že kritéria používaná Komisí ke konstatování neexistence jediného protiprávního jednání nejsou platná.
Pokud jde zaprvé o existenci jediného trhu výrobků, žalobkyně popírají, že by výslovně potvrdily, že nitě pro odběratele v oděvním
průmyslu a nitě pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu spadají pod dva odlišné trhy. Z odpovědi společnosti Amann
na žádost o informace, ve které byl vymezen světový trh s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu, totiž nelze
nijak vyvodit uznání údajně nezávislého charakteru tohoto posledně uvedeného trhu. Navíc Amann poté, co poskytla odhady pro
šest různých segmentů nití, nemohla učinit totéž ohledně segmentu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu.
Z prohlášení ostatních subjektů, jako jsou společnosti Coats a Gütermann, taktéž nelze podle žalobkyň dospět k závěru o existenci
rozdílu mezi trhem s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu a trhem s průmyslovými nitěmi.
Názor žalobkyň, pokud jde o jednotný charakter trhu, je potvrzen prezentací výrobků poskytnutou všemi podniky. Tak je tomu
zejména v případě dělení provedeného společnostmi Gütermann, Amann a Coats. Na základě toho se zdá, že použití téže nitě v několika
odvětvích je možné.
Přísnější technické požadavky vyžadované důležitými odběrateli v oblasti automobilového průmyslu rovněž neodůvodňují rozlišování
mezi průmyslovými nitěmi a nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu. Nitě, obecně vzato, jsou totiž vyráběny
v souladu s požadavky automobilového průmyslu a v této kvalitě jsou dodávány významným odběratelům v ostatních průmyslových
odvětvích. Výroba dvou typů nití různých kvalit by ostatně nebyla ospravedlnitelná z hospodářského hlediska. Technické vlastnosti
nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu jsou v zásadě totožné s nitěmi průmyslovými. Jsou tedy navzájem zaměnitelné
a jejich uvádění na trh probíhá ostatně v závislosti nikoli na odběratelích, nýbrž na výrobcích.
Zadruhé žalobkyně Komisi vytýkají, že nepřezkoumala, zda byla různá vytýkaná jednání propojena subjektivním společným prvkem,
a tudíž představovala jediné protiprávní jednání. Komise ostatně sama konstatovala, že všechna protiprávní jednání směřovala
k narušení normálního vývoje cen na relevantním trhu.
Skutečnost, že se jedná o dohody o cenách a že rozhodnutí přijatá ohledně dotyčných regionů byla prakticky totožná, svědčí
ve prospěch toho, že zjištěná protiprávní jednání mají jednotnou povahu. Žalobkyně dodávají, že ve většině členských států
je subjektivní prvek rozhodujícím kritériem pro konstatování jediného protiprávního jednání.
Žalobkyně rovněž tvrdí, že s ohledem na průměrnou velikost většiny dotčených podniků si museli jejich manažeři a společníci
nutně být vědomi různých protiprávních jednání. Upřesňují, že pokud jde o ně samotné, subjektivní prvek navíc vyplývá z toho,
že neexistuje dělení vnitřních pravomocí v oblasti uvádění průmyslových nití a nití pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu na trh.
Krom toho v podstatě uvádějí, že přístup Komise je nedůsledný z toho důvodu, že v případě po sobě jdoucích protiprávních jednání
spáchaných v rámci každé kartelové dohody vycházela ze zásady jediného protiprávního jednání, zatímco ohledně kartelových
dohod uzavřených mezi žalobkyněmi zaujala odlišný přístup. V tomto ohledu obsahuje napadené rozhodnutí v bodech 266 až 270
odůvodnění několik rozporů, které směřují k prokázání toho, že tvrzení Komise, pokud jde o existenci různých protiprávních
jednání, není obhajitelné.
Zatřetí žalobkyně zpochybňují kritéria použitá Komisí k určení existence, či neexistence jediného protiprávního jednání.
Zaprvé žalobkyně tvrdí, že tato kritéria nejsou platná. V tomto ohledu poukazují na to, že si jednak Komise není sama jistá
pokud jde o používání kritérií k určení existence jediného protiprávního jednání, jelikož odůvodňuje existenci dvou různých
protiprávních jednání, když odkazuje na různé účastníky, na jiný způsob fungování a na nedostatek celkové koordinace, a vychází
z rozdílu na úrovni relevantních trhů, přičemž následně prohlašuje, že dohody týkající se Beneluxu a severských zemí musejí
být přezkoumány společně, jelikož je spojují organizace, způsob fungování a totožní účastníci. Žalobkyně konstatují, že kritérium
celkové koordinace nehraje žádnou roli, pokud jde o uznání jediného protiprávního jednání v Beneluxu a severských zemích.
Dále se žalobkyně domnívají, že kritérium vymezení výrobkového trhu v případě, že jde o spřízněné výrobky, není relevantní.
Použitím tohoto kritéria, s výjimkou zjevných případů, kdy výrobky nespadají pod tentýž trh, by totiž Komisi byl přiznán téměř
nekontrolovatelný prostor pro uvážení v rámci ukládání sankce za porušení práva hospodářské soutěže. Kritérium týkající se
nedostatku totožnosti účastníků je taktéž irelevantní. Žalobkyně totiž zdůrazňují, že otázka, kým jsou účastnící se podniky
zastoupeny, postrádá významu, jelikož účast je přičitatelná dotyčnému podniku.
Zadruhé Amann a Cousin tvrdí, že použití těchto kritérií každopádně mělo vést Komisi k závěru, že se jednalo o jediné protiprávní
jednání.
Na jedné straně se žalobkyně dovolávají skutečnosti, že Komise nemůže platně odůvodnit existenci odlišných protiprávních jednání
tím, že bude vycházet z nedostatku koordinace mezi kartelovými dohodami, jelikož sama zdůrazňuje, přebírajíc v tomto ohledu
prohlášení společnosti Coats, že vzhledem k tomu, že výrobkové trhy byly spíše vymezeny zeměmi, nebylo nezbytné provádět koordinaci
mezi dotyčnými regiony. Stejně tak snaha Komise rozlišovat mezi koordinací odlišných zeměpisných trhů a koordinací odlišných
výrobkových trhů není relevantní, neboť v případě odlišných zeměpisných trhů pozbývá koordinace mezi odlišnými výrobkovými
trhy smyslu. Proto žalobkyně tvrdí, že je třeba posoudit dotčená jednání s ohledem na to, že schůzky věnované různým regionům
byly součástí globálního plánu schváleného jejich vedením a potvrzeného dokumenty zmiňujícími častý kontakt mezi zástupci
společností Coats a Amann, jejichž předmětem byly otázky „vrchní strategie“ v Evropě. Takové dokumenty svědčí o existenci
společného subjektivního prvku. V tomto ohledu žalobkyně vytýkají Komisi, že nezanalyzovala otázku, zda o tento typ kontaktu
nešlo i mezi společností Coats a ostatními soutěžiteli.
Na druhé straně není patrný žádný významný rozdíl v účastnících dohod a jejich organizaci. V tomto ohledu žalobkyně uvádějí,
že podle judikatury nelze jediné protiprávní jednání v právním slova smyslu vyloučit pouze z důvodu, že každý podnik se protiprávního
jednání účastní v podobě jemu vlastní, což znamená, že se podnik může účastnit jediné kartelové dohody, aniž by se účastnil
všech prvků, z nichž je tato dohoda tvořena.
S ohledem na uvedené úvahy žalobkyně poukazují na to, že se jedné dohody účastnily pouze tři podniky, přičemž všechny ostatní
podniky byly zapojeny nejméně do dvou dohod, což představuje překrývání na úrovni účastníků, které hovoří ve prospěch existence
jediného protiprávního jednání. Srovnání mezi schůzkami týkajícími se kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi a schůzkami
ohledně kartelové dohody na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu nijak nepodporuje tvrzení o existenci
různých protiprávních jednání. Schůzky se v obou případech konaly nepravidelně.
Komise tyto argumenty odmítá.
2.
Závěry Tribunálu
a)     K odlišným výrobkovým a zeměpisným trhům
Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise měla za to, že trh s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu by
měl být z důvodu své specifičnosti odlišen od trhu s průmyslovými nitěmi, a to jak z hlediska výrobků, tak ze zeměpisného
hlediska (viz body 12 až 16 a 18 až 20 výše).
Úvodem je třeba uvést, že vymezení relevantního trhu v rozsahu, ve kterém s sebou nese komplexní hospodářská posouzení učiněná
Komisí, může být předmětem pouze omezeného přezkumu soudem Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 30. března
2000, Kish Glass v. Komise, T‑65/96, Recueil, s. II‑1885, bod 64, a ze dne 6. června 2002, Airtours v. Komise, T‑342/99, Recueil,
s. II‑2585, bod 26). Soud Společenství však musí přezkoumat výklad údajů hospodářské povahy Komisí. V tomto ohledu mu přísluší
ověřit, zda Komise své posouzení založila na přesných, věrohodných a soudržných důkazech, kterými jsou veškeré relevantní
údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a které mohou podpořit závěry, které jsou z nich vyvozeny
(viz rozsudek ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise, T‑201/04, Sb. rozh. s. II‑3601, bod 482).
Dále je třeba připomenout, že trh, který má být zohledněn, zahrnuje všechny výrobky, které mohou podle svých vlastností zvláště
uspokojit stálé potřeby a jsou málo zaměnitelné s jinými výrobky (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche
Banden-Industrie-Michelin v. Komise, 322/81, Recueil, s. 3461, bod 37). Soudní dvůr konkrétněji rozhodl, že z pojmu „výrobkový
trh“ vyplývá, že účinná hospodářská soutěž může existovat mezi výrobky, které jsou jeho součástí, což předpokládá dostatečný
stupeň zaměnitelnosti mezi všemi výrobky, které jsou součástí téhož trhu (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La
Roche v. Komise, 85/76, Recueil, s. 461, bod 28).
Pokud jde o zaměnitelnost, ta je posuzována podle souboru nepřímých důkazů, mezi něž patří vlastnosti výrobků, podmínky hospodářské
soutěže a struktura poptávky a nabídky na trhu (rozsudek Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise, bod 55 výše, bod
37).
Ačkoliv je z hospodářského hlediska nahraditelnost poptávky nejbezprostřednějším a nejúčinnějším hodnotícím kritériem s ohledem
na dodavatele daného výrobku (rozsudek Soudu ze dne 4. července 2006, easyJet v. Komise, T‑177/04, Sb. rozh. s. II‑1931, bod
99), nahraditelnost nabídky lze také brát v úvahu při vymezování relevantních trhů v situacích, kdy se vliv této nahraditelnosti
rovná vlivu nahrazení poptávky ve smyslu účinnosti a bezprostřednosti. Kritérium nahraditelnosti nabídky tedy znamená, že
se výrobci mohou prostřednictvím pouhé úpravy nabídky na tomto trhu prezentovat dostatečně důrazně, aby mohli být vážnou protiváhou
výrobců, kteří již na trhu působí (rozsudek Soudu ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise, T‑191/98,
T‑212/98 až T‑214/98, Recueil, s. II‑3275, bod 829).
Pokud jde o výrobky samotné, je třeba uvést, že mohou představovat odlišný trh, pokud jsou odlišitelné zvláštními výrobními
vlastnostmi, jež je činí zvláště vhodné k tomuto určení nebo pokud jsou odlišitelné z hlediska svého použití (rozsudek Soudního
dvora ze dne 21. února 1973, Europemballage a Continental Can v. Komise, 6/72, Recueil, s. 215, bod 33).
Nakonec je nutno připomenout, že Komise přijala sdělení o definici relevantního trhu pro účely práva hospodářské soutěže Společenství
(Úř. věst. 1997, C 372, s. 5, dále jen „sdělení o definici trhu“), ve kterém upřesnila kritéria, jež mají být posouzena při
definování relevantních výrobkových trhů a při vymezování relevantního zeměpisného trhu. Relevantní výrobkový trh je v tomto
sdělení vymezen jako trh, který „zahrnuje všechny výrobky nebo služby, které jsou spotřebitelem s ohledem na jejich vlastnosti,
ceny a zamýšlené použití považovány za zaměnitelné nebo zastupitelné“. Zeměpisný trh je vymezen jako trh, který „zahrnuje
oblast, ve které se dotyčné podniky účastní dodávky a poptávky výrobků nebo služeb, kde jsou podmínky hospodářské soutěže
dostatečně stejnorodé a která může být odlišena od sousedních zeměpisných oblastí, protože zejména podmínky hospodářské soutěže
jsou v těchto oblastech zjevně odlišné“. Relevantní trh, v rámci něhož se má posoudit určitý problém týkající se hospodářské
soutěže, se tedy stanoví spojením výrobkového trhu a zeměpisného trhu.
S ohledem na uvedené úvahy je třeba přezkoumat opodstatněnost závěrů Komise, které jsou uvedeny v bodech 14 a 22 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, pokud jde o existenci dvou odlišných výrobkových a zeměpisných trhů, a sice trhu s nitěmi pro odběratele
v oblasti automobilového průmyslu v EHP na jedné straně a trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích na straně
druhé. Za tímto účelem Komise posoudila nahraditelnost výrobků, a to jednak ze strany poptávky a jednak ze strany nabídky.
Na prvním místě, co se týče nahraditelnosti poptávky, napadené rozhodnutí obsahuje řadu informací, které svědčí o tom, že
taková nahraditelnost neexistuje.
Zaprvé z bodů 14 a 22 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že poptávka v oblasti automobilového průmyslu pochází od významných
odběratelů a že těch je mnohem méně než ostatních podniků, které jsou odběrateli na trhu s průmyslovými nitěmi. Tento závěr
nebyl žalobkyněmi zpochybněn. Žalobkyně na jednání potvrdily, že odběratelé v oblasti automobilového průmyslu patří mezi nejvýznamnější
zákazníky, a to z důvodu velkého množství, které nakupují.
Zadruhé z výše uvedených bodů odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že odběratelé v oblasti automobilového průmyslu nakupují
nitě pro své výrobní závody umístěné v různých zemích, a tudíž vyžadují jednotný výrobek v každé z těchto zemí. Tuto potřebu
jednotnosti, kterou žalobkyně ostatně nezpochybňují, lze zcela vysvětlit z ekonomického hlediska. Je totiž důvodné uznat,
že přizpůsobení výrobních strojů typu používaných nití obnáší určité náklady. Odběratelé v oblasti automobilového průmyslu
tedy usilují o snížení těchto nákladů tím, že nakupují ve velkém množství specifický typ nitě a tomu jednorázově přizpůsobují
své výrobní stroje umístěné v různých zemích.
Zatřetí z bodů 14 a 22 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že nitě pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu
musejí splňovat obzvláště přísné normy, které jsou specifické pro toto odvětví, a že dohledatelnost jejich původu je základním
faktorem z hlediska kvality výrobků a odpovědnosti za ně. Tento závěr byl potvrzen žalobkyněmi jak v žalobě, tak na jednání.
Žalobkyně totiž uznaly, že obecně jsou to odběratelé, kdo rozhoduje o tom, jaké nitě jsou nezbytné pro jejich výrobu, a tudíž
si vybírají výrobek, který odpovídá jejich uživatelským potřebám. Pokud jde konkrétně o odběratele v oblasti automobilového
průmyslu, žalobkyně uznaly, že tito odběratelé vyžadují, aby kupované nitě splňovaly minimálně normu ISO 9002. Žalobkyně na
jednání dokonce uvedly, že se v automobilovém průmyslu uplatňují zvláštní vlastnosti nazvané „TS950“ a že při výrobě tyto
skutečnosti zohledňují.
Žalobkyně krom toho popsaly proces certifikace nití odběrateli v oblasti automobilového průmyslu. Nejprve žalobkyně vyvíjejí
typ nitě, který splňuje minimálně normu ISO 9002. Dále je tato nit testována výrobcem automobilů, který ji má v úmyslu použít
pro svou výrobu, a nakonec v případě, že je test přesvědčivý, je tato nit uvedeným výrobcem certifikována.
Vzhledem k těmto úvahám je třeba uznat, že specifickou nit zvolenou odběrateli v oblasti automobilového průmyslu nelze nahradit
jinými průmyslovými nitěmi. Skutečnost, že se tento typ nitě prodává i jiným odběratelům, než odběratelům v oblasti automobilového
průmyslu není v tomto ohledu rozhodující. Na rozdíl od ostatních případných kupujících tohoto výrobku, kupují totiž podniky
v odvětví automobilového průmyslu pouze nit, která má zvláštní vlastnosti a která byla z důvodu těchto zvláštních vlastností
uvedenými podniky certifikována. Žalobkyně tedy nemohou důvodně tvrdit, že z hlediska poptávky existuje nahraditelnost.
Prohlášení společnosti Coats v odpovědi na žádost Komise o informace směřují rovněž k potvrzení nenahraditelnosti z hlediska
poptávky. Společnost Coats totiž zdůraznila, že někteří odběratelé v odvětví oděvního průmyslu používají vyšívací nit, přičemž
někteří odběratelé v odvětví vyšívání používají nit určenou pro oděvní průmysl. Naproti tomu existence takové nahraditelnosti
na straně poptávky u odběratelů v oblasti automobilového průmyslu nebyla zmíněna.
Zadruhé, Komise sice měla za to, že z hlediska nabídky lze trh s průmyslovými nitěmi považovat za jediný výrobkový trh z toho
důvodu, že konečné užití neodpovídá přesně typu vlákna nebo struktuře nitě a z důvodu podobnosti nebo zaměnitelnosti výrobních
procesů uvedených nití, avšak dospěla k závěru, že tomu tak není v případě nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu.
Tento závěr učinila Komise na základě zvláštností nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu, na základě nutnosti
zajistit typizovanou nabídku a na základě schopnosti reagovat na objednávky od významných odběratelů v tomto odvětví. Opřela
se rovněž o skutečnost, že zeměpisným trhem nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu je celé území EHP, na rozdíl
od zeměpisného trhu průmyslových nití, který je pouze trhem regionálním. S ohledem na tyto skutečnosti se Komise domnívala,
že pouze některé podniky mohou uspokojit tento typ poptávky (viz bod 22 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle odstavce 20 sdělení o definici trhu je k nahraditelnosti na straně nabídky především třeba, aby dodavatelé měli možnost
převést výrobu na relevantní výrobky a v krátké době je uvést na trh, aniž by jim vznikaly další významné náklady nebo rizika
jako reakce na malé a trvalé změny relativních cen. Dále Komise v odstavci 21 sdělení o definici trhu zdůrazňuje, že taková
nahraditelnost existuje často v případech, kdy podniky uvádějí na trh nejrůznější druhy nebo kvality výrobků, a i když pro
konkrétního konečného zákazníka nebo skupinu spotřebitelů nejsou tyto rozdílné kvality zaměnitelné, seskupí se do jednoho
výrobkového trhu. Průmyslové nitě na první pohled odpovídají druhu výrobku uvedenému v odstavci 21 sdělení o definici trhu.
Konečně Komise v odstavcích 22 a 23 sdělení o definici trhu potvrzuje prostřednictvím konkrétních případů, že dotyční dodavatelé
musejí být schopni nabízet a prodávat tyto různé kvality výrobků bezprostředně a bez výrazného zvyšování nákladů a že ve fázi
distribuce nesmí docházet ke zvláštním obtížím.
Ve světle těchto úvah je třeba určit, zda Komise správně posoudila kritérium nahraditelnosti z hlediska nabídky.
Zaprvé, jak bylo uvedeno v bodě 63 a následujících bodech výše, výrobci nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu
musejí přizpůsobit své výrobní stroje tak, aby vyrobená nit splňovala zvláštní normy.
Zadruhé úvahy žalobkyň týkající se nízkých nákladů na výrobu nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu nejsou
přesvědčivé. Žalobkyně totiž sice tvrdí, že obecně jsou nitě vyráběny v souladu s požadavky automobilového průmyslu a dodávány
v této kvalitě odběratelům jiných průmyslových odvětví, ale rovněž dodává, že náklady na úpravu výrobní linky by byly příliš
vysoké, kdyby bylo třeba zhotovit výrobek pouze pro odvětví automobilového průmyslu a poté upravit výrobní linku a přizpůsobit
ji výrobě výrobků pro odběratele v jiných průmyslových odvětvích.
Nic to nemění na tom, že pokud z důvodů racionalizace výroby, společnost, která je již přítomna na trhu s nitěmi pro odběratele
v oblasti automobilového průmyslu, vyrábí nezávisle na určení výrobku zejména nitě, jež splňují vyšší normy, činí tak pouze
proto, že je přítomna na automobilovém trhu, a to z důvodů zvýšených nákladů spojených s výrobou podle zvláštních norem týkajících
se nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu. Jinými slovy společnost, jejíž hlavní činnost se týká nití v oblasti
oděvního průmyslu nebo nití na vyšívání, nebude mít zájem na výrobě zvláštní nitě určené pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu pouze proto, že by potenciálně mohla tuto nit prodávat případným odběratelům v oblasti automobilového průmyslu.
Tvrzení žalobkyň, podle kterého jsou výrobní náklady na nitě pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu tak nízké, že
je výroba stále založena na požadavcích vyšší úrovně, není prokázáno, pokud jde o výrobce průmyslových nití.
Zatřetí nebyl zřetelný rozdíl mezi oběma trhy ze zeměpisného hlediska žalobkyněmi v průběhu správního řízení nijak zpochybněn.
Amann v odpovědi na žádost o informace zaslanou Komisí dokonce kvalifikovala trh s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu jako trh světový. Společnost Coats rovněž zdůraznila, že zvláštní vlastnosti tohoto trhu jej omezují na dodavatele
„regionální“ a „globální“, přičemž je třeba tyto pojmy chápat v kontextu odpovědi, jako „vztahující se na celé území EHP“
a na „celý svět“.
Nahraditelnost z hlediska nabídky by tedy předpokládala, že většina výrobců nití bude schopna vyrábět velké množství zvláštních
a jednotných nití pro každého odběratele v odvětví automobilového průmyslu a že je bude v krátkých lhůtách distribuovat v celém
EHP. Vzhledem k výše uvedenému jsou takové úvahy těžko obhajitelné.
Komise se tudíž nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když dospěla k závěru, že z hlediska nabídky existují dva odlišné
výrobkové a zeměpisné trhy.
V tomto ohledu je třeba uvést, že Komise správně posoudila a vyložila odpovědi žalobkyň a ostatních dotyčných podniků, na
jejichž základě dospěla k závěru, že existují dva odlišné výrobkové trhy.
Nejprve Komise položila žalobkyním otázku, zda nitě na šití oděvů k průmyslovému použití, nitě na vyšívání k průmyslovému
použití, zvláštní nitě k průmyslovému použití a nitě k domácímu použití představují odlišné výrobkové trhy v odvětví s nitěmi.
Komise rovněž předložila tabulku, jejímž cílem je určit relevantní zeměpisné trhy pro každou kategorii výše uvedených nití,
přičemž stanovila zvláštní rubriku „Nitě pro automobily“. Upřesnila, že tato posledně uvedená kategorie spadala pod zvláštní
nitě k průmyslovému použití, ale zdůraznila, že si přeje znát stanovisko společností Amann a Cousin ohledně relevantního zeměpisného
trhu tohoto typu nití.
V odpověď na výše uvedenou žádost o informace Amann uvedla, že podrobné členění provedené Komisí bylo správné, jelikož „požadavky
na výrobky a specifické potřeby odběratelů se obzvláště v oblasti oděvního průmyslu značně liší od požadavků na výrobky a specifických
potřeb odběratelů v dalších dvou oblastech, pokud jde o škálu barev atd.“ Společnost Cousin rovněž vyjádřila plný souhlas
s dělením předloženým Komisí. Nicméně upřesnila, že je velice obtížné ohodnotit trhy, obzvláště když se jedná o zvláštní nitě,
a to vzhledem k obrovské rozmanitosti dotyčných uživatelů, přičemž zdůraznila, že napočítala přes 80 oborů.
Žalobkyně tedy sice výslovně uznaly, že trh se zvláštními nitěmi představuje odlišný výrobkový trh, ale na rozdíl od toho,
co tvrdila Komise ve svých písemnostech, neuznaly výslovně, že by trh s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu
zahrnutý v trhu se zvláštními nitěmi byl sám o sobě odlišným výrobkovým trhem.
Společnost Gütermann taktéž potvrdila dělení navrhované Komisí, ale nevyjádřila se výslovně k trhu s nitěmi pro odběratele
v oblasti automobilového průmyslu. Pokud jde o Coats, ta odpověděla na otázku týkající se trhů podle výrobků, že se nedomnívá,
že by rozdíly mezi výrobky byly dostačující k závěru o existenci tří odlišných trhů, přičemž uznala zvláštní vlastnosti trhu
s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu, jak je uvedeno v bodě 78 výše. Pouze Oxley přímo potvrdila a odůvodnila
odlišný charakter trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu.
I když se výklad těchto skutečností, pokud jde o existenci odlišného trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu, nejeví být tak jednoznačný, jak tvrdí Komise, nic to nemění na tom, že její závěry nejsou stiženy žádnou vadou spočívající
ve zjevně nesprávném posouzení ani nijakým zkreslením skutkového stavu.
Její závěry jsou ostatně potvrzeny dalšími ukazateli, jako jsou internetové stránky podniků, které obecně uvádějí odlišnou
rubriku pro nitě pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu. Stejně tak jsou všechny tyto podniky majiteli ochranných
známek pro nitě, jež byly zvláště vytvořeny pro toto odvětví.
Z výše uvedeného vyplývá, že se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když se domnívala, že v projednávaném případě
trh s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu a trh s průmyslovými nitěmi jsou dvěma různými trhy.
b)     K tvrzené existenci „jednotného záměru“
Nejprve je třeba připomenout, že pojem „jediné protiprávní jednání“ se vztahuje na situaci, ve které se několik podniků účastnilo
protiprávního jednání, jež sestává z trvajícího chování sledujícího jediný hospodářský cíl směřující k narušení hospodářské
soutěže, nebo dále z individuálních protiprávních jednání vzájemně spojených stejným cílem (stejný účel všech prvků) a stejnými
subjekty (totožnost dotyčných podniků, které jsou si vědomy, že se podílí na společném cíli) (rozsudek Soudu ze dne 8. července
2008, BPB v. Komise, T‑53/03, Sb. rozh. s. II‑1333, bod 257).
Dále je třeba uvést, že porušení čl. 81 odst. 1 ES může vyplývat nejen z jediného úkonu, ale rovněž z řady úkonů, anebo i z trvajícího
jednání. Tento výklad nelze zpochybnit z důvodu, že jeden nebo více prvků z této řady úkonů nebo tohoto trvajícího jednání
může rovněž sám o sobě a nahlížen izolovaně porušovat uvedené ustanovení. Pokud se jednotlivé skutky začleňují do „jednotného
záměru“ z důvodu svého totožného cíle narušujícího hospodářskou soutěž uvnitř společného trhu, má Komise právo přičítat odpovědnost
za tyto skutky v závislosti na účasti na protiprávním jednání nahlíženém jako celek (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna
2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil,
s. I‑123, bod 258).
Krom toho se podle ustálené judikatury pojem „jediné protiprávní jednání“ může vztahovat k právní kvalifikaci protisoutěžního
jednání spočívajícího v dohodách, jednáních ve vzájemné shodě a rozhodnutích sdružení podniků (viz v tomto smyslu rozsudek
Soudu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94,
T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, body 696 až 698; ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise,
T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 186 a ze dne 12. prosince 2007, BASF v. Komise, T‑101/05 a T‑111/05, Sb. rozh. s. II‑4949,
bod 159).
Je rovněž důležité upřesnit, že pojem „jediný cíl“ nelze vymezit obecným odkazem na narušení hospodářské soutěže na trhu dotčeném
protiprávním jednáním, neboť ovlivnění hospodářské soutěže je, jako předmět či účinek, podstatným prvkem jakéhokoli chování
spadajícího do působnosti čl. 81 odst. 1 ES. Existovalo by riziko, že taková definice pojmu „jediný cíl“ částečně zbaví pojem
„jediné a trvající protiprávní jednání“ jeho smyslu v rozsahu, v jakém by měla za následek, že by několik chování týkajících
se hospodářského odvětví zakázaných čl. 81 odst. 1 ES muselo být systematicky kvalifikováno jako prvky naplňující znaky jediného
protiprávního jednání. Pro účely kvalifikace jednotlivých jednání jako jediného a trvajícího protiprávní jednání je třeba
ověřit, zda se doplňují v tom smyslu, že každé z nich mělo čelit jednomu nebo několika následkům běžné hospodářské soutěže,
a prostřednictvím interakce tato jednání přispívala k uskutečnění souhrnu protisoutěžních účinků předvídaných jejich původci
v rámci celkového plánu směřujícího k jedinému cíli. V tomto ohledu je třeba zohlednit veškeré okolnosti, které mohou prokázat
či zpochybnit uvedenou spojitost, jako je doba uplatňování, obsah (včetně použitých metod) a souvztažně cíl jednotlivých dotčených
jednání (viz v tomto smyslu rozsudek BASF v. Komise, bod 91 výše, body 179 až 181).
Komise tedy může z objektivních důvodů zahájit různé postupy, konstatovat několik odlišných protiprávních jednání a uložit
několik samostatných pokut (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 15. června 2005, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑71/03,
T‑74/03, T‑87/03 a 6-91/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, dále jen „rozsudek Tokai II“, bod 124).
Konečně je rovněž třeba poznamenat, že kvalifikace určitých protiprávních jednání jako jednání představující jedno a totéž
protiprávní jednání, nebo jako několik protiprávních jednání v zásadě ovlivňuje sankci, která může být uložena. Konstatování
několika protiprávních jednání může totiž vést k uložení několika různých pokut, pokaždé v mezích stanovených čl. 15 odst. 2
nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (rozsudek BASF v. Komise, bod 91 výše, bod 158).
Existenci „jednotného záměru“ je třeba posoudit s ohledem na uvedené úvahy.
Úvodem je třeba poznamenat, že žalobkyně především tvrdí, že v projednávaném případě spočívá společný subjektivní prvek ve
skutečnosti, že všechna protiprávní jednání směřovala k narušení normálního vývoje cen. Takový cíl spočívající v pozměňování
cen je vlastní všem cenovým kartelům a nemůže sám o sobě dostačovat k prokázání existence společného subjektivního prvku.
Komise v tomto ohledu a na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nevycházela v napadeném rozhodnutí ze zásady existence vazby
mezi protiprávními jednáními. V bodě 269 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž pouze zmínila jednotný protisoutěžní záměr
a jednotný hospodářský účel spočívající ve falzifikaci normálního vývoje cen, který je vlastní tomuto typu kartelu, přičemž
trvala na tom, že tento cíl a tento účel provází každé ze tří různých protiprávních jednání.
Komise dále za účelem vyvrácení existence jediného protiprávního jednání vychází, kromě okolnosti, že trh s nitěmi pro odběratele
v oblasti automobilového průmyslu a trh s průmyslovými nitěmi jsou odlišnými trhy, jak bylo krom toho uvedeno v bodech 53
až 88 výše, z toho, že většina účastníků zapojených do kartelových dohod není totožná a z nedostatku globální koordinace těchto
dohod. Žalobkyně nemohly zpochybnit tato kritéria, a tedy neprokázaly existenci „úzké vazby“ mezi různými protisoutěžními
jednáními.
Pokud jde zaprvé o kritérium týkající se nedostatku totožnosti účastníků dohod, Komise v bodech 96 a 216 odůvodnění napadeného
rozhodnutí vyjmenovala účastníky kartelové dohody na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu a kartelové
dohody na trhu s průmyslovými nitěmi. Dále měla v bodě 265 písm. a) odůvodnění napadeného rozhodnutí za to, že většina podniků
se účastnila pouze jedné kartelové dohody, neboť nevykonávaly činnost na trzích, na které se vztahuje druhá kartelová dohoda.
Je třeba konstatovat, že pouze tři z deseti podniků, jež se účastnily jedné nebo druhé z těchto kartelových dohod, byly zapojeny
do obou kartelových dohod. Společnosti Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky a Oxley
byly dotčeny pouze jednou z těchto dohod. Pouze Coats, Barbour (do jejího převzetí společností Coats) a Amann se účastnily
obou kartelových dohod. Pouhá účast těchto tří podniků na obou kartelových dohodách nemůže sama o sobě představovat důkaz
o existenci společné strategie (viz v tomto smyslu rozsudek Tokai II, bod 93 výše, bod 120). Navíc je třeba zdůraznit, že
s výjimkou společnosti Barbour, zástupci podniků, kteří byli přítomni na schůzkách pořádaných v rámci kartelové dohody na
trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu a kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi nebyli titíž
v době překrývání těchto dvou dohod (1998-2000).
Závěr učiněný Komisí v bodě 265 písm. a) odůvodnění napadeného rozhodnutí tudíž není stižen žádnou vadou spočívající ve zjevně
nesprávném posouzení.
Zadruhé nemůže k odůvodnění existence celkového plánu sloužit ani obsah kartelových dohod. Z napadeného rozhodnutí totiž vyplývá,
že obsah kartelové dohody na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu se v tomto ohledu výrazně liší
od obsahu kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi.
Pokud jde o kartelovou dohodu na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu, z bodů 215, 220, 223, 224,
226, 228 až 230, 233 až 236 a 238 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že jednak informace, které si účastníci kartelové
dohody vyměnili, se týkaly cen účtovaných některým odběratelům, a jednak uzavřené dohody spočívaly ve stanovení minimálních
cílových cen pro základní výrobky prodávané odběratelům v automobilovém odvětví, dvou typů cílových cen pro existující odběratele
a pro nové odběratele, a minimálních cílových cen pro některé odběratele, kterých se týkala výměna informací. Účastníci se
také dohodli na zabránění snížení cen etablovaných dodavatelů.
Pokud jde o kartelovou dohodu na trhu s průmyslovými nitěmi, z bodů 99 až 153 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že
jednak vyměňované informace se týkaly ceníků a seznamů rabatů, zvýšení cen v cenících, snížení marží a zvýšení zvláštních
cen účtovaných některým odběratelům, a jednak se účastníci dohodli na budoucích cenících, na maximálních úrovních rabatů,
na snížení rabatů a na zvýšení zvláštních cen účtovaných některým odběratelům, jakož i na tom, že nebudou snižovat ceny etablovaných
dodavatelů.
Výše uvedené body odůvodnění napadeného rozhodnutí potvrzují, že existuje jasný rozdíl mezi oběma kartelovými dohodami, pokud
jde o jejich obsah. Jakákoli podobnost mezi těmito dvěma kartelovými dohodami, jakou představují například dohody směřující
k zabránění snížení cen etablovaných dodavatelů, nemůže nicméně sama o sobě zpochybnit tento závěr.
Zatřetí se do značné míry lišily způsoby fungování každé z obou kartelových dohod. Jak uvedla Komise v bodě 218 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, kartelová dohoda na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu byla totiž organizována
velmi flexibilně, prostřednictvím malých nepravidelných schůzek doplněných častými dvoustrannými kontakty. Podle bodů 96 až
99 a 149 až 153 odůvodnění napadeného rozhodnutí se zdá, že kartelová dohoda na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a severských
zemích měla podobu schůzek, které se konaly nejméně jednou za rok, a že tyto schůzky byly rozděleny na dvě části, a sice na
zasedání věnované trhu v severských zemích a na zasedání týkající se trhu v Beneluxu. Z toho rovněž vyplývá, že dvoustranné
kontakty byly pravidelné.
Ve světle těchto skutečností se Komise nedopustila žádného zjevně nesprávného posouzení, když v bodech 265 až 267 odůvodnění
napadeného rozhodnutí dospěla k závěru, že kartelová dohoda na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu
a kartelová dohoda na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích mají být od sebe navzájem odlišeny, a tedy
představují dvě odlišná protiprávní jednání.
V tomto ohledu je důležité uvést, že na rozdíl od kartelové dohody na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu, kartelová dohoda na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a kartelová dohoda na trhu s průmyslovými nitěmi v severských
zemích byly považovány za jediné protiprávní jednání z důvodu, že šlo o totožné výrobky, že účastníci kartelové dohody byli
titíž, že obsah a způsob fungování kartelové dohody byly podobné, že se schůzky konaly ve stejný den a že podniky, které se
těchto schůzek účastnily, byly zastoupeny týmiž osobami.
Krom toho není relevantní ani argument vycházející z neexistence dělení vnitřních pravomocí mezi žalobkyněmi v oblasti uvádění
průmyslových nití a nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu, ani argument vycházející ze skutečnosti, že manažeři
a společníci účastnících se podniků si měli nutně být vědomi existence různých kartelových dohod. Tyto argumenty nijak nepředstavují
důkaz o existenci společného subjektivního prvku.
Je třeba rovněž odmítnout argument žalobkyň týkající se existence globální koordinace, vycházející z častých kontaktů mezi
zástupci společnosti Coats a jednatelem společnosti Amann. Ze spisu vyplývá, že tento argument neobsahuje žádné prohlášení,
které by mohlo být vyloženo jako důkaz o globální koordinaci. Na jednání žalobkyně připustily, že nemohou Tribunálu předložit
konkrétní dokument, který by potvrzoval snahu o globální koordinaci mezi společnostmi Amman a Coats.
Konečně žalobkyně nesprávně tvrdí, že kritérium vymezení výrobkového trhu nemůže představovat platné kritérium pro posouzení
toho, zda se jedná o dvě různá protiprávní jednání, jelikož by přiznávalo Komisi nekontrolovatelný prostor pro uvážení v případě
podobných výrobků. Jednak uvedená posuzovací pravomoc Komise není neomezená, neboť Komise i nadále podléhá přezkumu Tribunálem,
jak je uvedeno v bodě 54 výše. Dále kritérium týkající se výrobkových trhů bylo v projednávaném případě pouze jedním z kritérií
k vyvození existence dvou odlišných protiprávních jednání.
Vzhledem ke všem těmto úvahám musí být žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 první věty nařízení č. 1/2003 zamítnut
jako neopodstatněný.
B –
K žalobním důvodům směřujícím ke snížení pokuty
1.
K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi vycházejícímu z nedodržení horní hranice sankce, stanovené v čl. 15 odst. 2 nařízení
č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
a)     Argumenty účastnic řízení
Žalobní důvod uplatněný žalobkyněmi se skládá ze tří žalobních bodů.
V rámci prvního žalobního bodu žalobkyně tvrdí, že tato dvě protiprávní jednání jsou ve skutečnosti jediným protiprávním jednáním,
a tudíž jim může být uložena pouze jedna pokuta, jejíž výše nemůže přesahovat hranici 10 % celkového obratu. Celková výše
vyplývající z tohoto součtu přitom přesahovala uvedenou hranici, a tudíž došlo k porušení čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a
čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Žalobkyně v tomto ohledu tvrdí, že byla porušena zásada „
nulla poena sine lege
“, která je zásadou ústavního práva Společenství. V zásadě kritizují skutečnost, že si Komise může prostřednictvím rozdělení
trhů, na kterých byla zjištěna paralelní protiprávní jednání, přiznat neomezenou volnost ke stanovení pokut přesahujících
hranici 10 % celkového obratu. Mají přitom za to, že ze zásady legality vyplývá nejen zákaz soudům ukládat tresty bez právního
základu, ale rovněž povinnost zákonodárce vypracovávat trestněprávní normy přesně a jasně. Potřeba jasnosti se tedy uplatní
na prvky tvořící normu i na právní důsledky této normy. Tyto požadavky se rovněž vztahují na výše uvedená ustanovení, která
stanoví pokuty za porušení pravidel hospodářské soutěže.
Žalobkyně poté, co byly vyzvány, aby objasnily svoji argumentaci na jednání, upřesnily, že tuto argumentaci je třeba chápat
tak, že zároveň zpochybňuje legalitu normy jako takové, a že tedy vznášejí námitku protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení
č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Krom toho žalobkyně odmítají argument Komise ohledně její povinnosti dodržovat zásadu
non bis in idem
, neboť tato zásada neposkytuje žádnou záruku, pokud jde o správnost uznání jednoho nebo více protiprávních jednání. Tvrdí
v podstatě, že problém se nachází v předchozí fázi, a sice při stanovování samotné existence jednoho nebo více protiprávních
jednání.
Svým druhým žalobním bodem žalobkyně tvrdí, že Komise může uložit jedinou pokutu za různá protiprávní jednání v případě, kdy
se jedná o stejné typy jednání na různých trzích a kdy se těchto jednání účastní do značné míry totožné podniky. Tyto dvě
podmínky jsou v projednávaném případě splněny.
Žalobkyně konstatují, že se Komise odchýlila od své dřívější praxe, aniž by to jakkoli odůvodnila. Mají totiž za to, že za
předpokladu, že se Komise vzdá pravomoci, kterou disponuje a která spočívá v možnosti uložit jedinou pokutu za několik protiprávních
jednání, je povinna v souladu s obecnými zásadami evropského správního práva odůvodnit nevyužití této pravomoci. V projednávaném
případě tudíž Komise porušila článek 253 ES.
Dále žalobkyně srovnávají napadené rozhodnutí s rozhodnutím Komise ze dne 21. listopadu 2001 v řízení podle článku 81 [ES]
a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/E-1/37.512 — Vitaminy) (Úř. věst. 2003, L 6, s.1, dále jen „rozhodnutí Vitaminy“). Komise
v něm totiž spojila pokuty uložené za různá protiprávní jednání do jediné celkové pokuty, a tedy měla za nezbytné dodržet
hranici 10 % celkového obratu. Kartelové dohody v projednávané věci jsou přitom tak jako v rozhodnutí Vitaminy spojeny týmž
skutkovým základem a
spatio-temporel
.
Svým třetím žalobním bodem žalobkyně tvrdí, že odrazující účinek vyžadovaný Komisí nalezl již uplatnění během uložení pokuty
za protiprávní jednání na trhu s průmyslovými nitěmi. Komise tedy měla tuto skutečnost zohlednit při stanovování výše pokuty
ukládané za kartelovou dohodu týkající se nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu.
Komise tyto argumenty odmítá.
b)     Závěry Tribunálu
Projednávaný žalobní důvod uplatněný žalobkyněmi obsahuje v zásadě tři žalobní body, z nichž první vychází z porušení zásady
nulla poena sine lege
, druhý z povinnosti uložit jedinou pokutu za několik protiprávních jednání a třetí z porušení právního účelu sankce.
K žalobnímu bodu vycházejícímu z porušení zásady
nulla poena sine lege
a k námitce protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Zaprvé je třeba posoudit námitku protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a článku 23 nařízení č. 1/2003 vznesenou žalobkyněmi
ve třech úrovních. Zaprvé žalobkyně v podstatě tvrdí, že samotný koncept protiprávního jednání, uvedený v čl. 15 odst. 2 nařízení
č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je nejasný. Zadruhé tvrdí, že ani koncept jediného a trvajícího protiprávního
jednání nemůže být jasně vymezen, a tudíž by Komise mohla svévolně ovlivňovat stanovení výše pokuty prostřednictvím dělení
trhů, na kterých byla zjištěna paralelní protiprávní jednání. Zatřetí žalobkyně uvádějí, že sankce stanovené týmž článkem
jsou rovněž nejasné.
Nejprve je důležité připomenout, že podle judikatury Soudního dvora je zásada legality trestu logickým následkem zásady právní
jistoty, která je obecnou zásadou práva Společenství a která zejména vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Společenství,
především pokud tyto ukládají či umožňují uložit sankce, aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti,
které z nich vyplývají, a následně mohly přijmout odpovídající opatření (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne
9. července 1981, Gondrand a Garancini, 169/80, Recueil, s. 1931, bod 17; ze dne 13. února 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93,
Recueil, s. I‑431, bod 27, a rozsudek Soudu ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise, T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897, bod 66).
Tuto zásadu, která je součástí ústavních tradic společných členským státům a byla zakotvena v různých mezinárodních smlouvách,
zejména v článku 7 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“), je nutné dodržovat ve vztahu
jak k normám trestněprávní povahy, tak ke zvláštním správním nástrojům ukládajícím či umožňujícím ukládat správní sankce (viz
v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 18. listopadu 1987, Maizena a další, 137/85, Recueil. s. I‑4587, bod 15). Tato
zásada se vztahuje nejen na normy, které stanovují skutkovou podstatu protiprávního jednání, ale i na ty normy, které stanovují
důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího prvně uvedené normy (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze
dne 12. prosince 1996, X, C‑74/95 a C‑129/95, Recueil, s. I‑6609, bod 25, a rozsudek Degussa v. Komise, bod 124 výše, bod
67).
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle znění čl. 7 odst. 1 EÚLP:
„Nikdo nesmí být odsouzen za jednání nebo opomenutí, které v době, kdy bylo spácháno, nebylo podle vnitrostátního nebo mezinárodního
práva trestným činem. Rovněž nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu.“
Podle Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) z uvedeného ustanovení vyplývá, že zákon musí jasně stanovit protiprávní
jednání a tresty, které je potlačují. Tato podmínka je splněna, pokud má právní subjekt možnost se z textu příslušného ustanovení,
a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy, dozvědět, jaká konání a opomenutí zakládají jeho trestněprávní odpovědnost
(viz ESLP, rozsudek Coëme a další v. Belgie ze dne 22. června 2000,
Sbírka rozsudků a rozhodnutí
, 2000-VII, § 145) (rozsudek Degussa v. Komise, bod 124 výše, bod 69).
Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že pro splnění požadavků uvedených v čl. 7 odst. 2 EÚLP není nutné,
aby znění ustanovení, podle nichž jsou sankce ukládány, bylo natolik přesné, aby důsledky, které mohou z protiprávního jednání
porušujícího uvedená ustanovení nastat, bylo možné předvídat s absolutní jistotou (rozsudek Degussa v. Komise, bod 124 výše,
bod 71).
Podle judikatury ESLP totiž existence vágních pojmů v textu ustanovení nemusí být nutně porušením článku 7 EÚLP a skutečnost,
že zákon přiznává posuzovací pravomoc, jako taková neodporuje požadavku předvídatelnosti, pokud jsou rozsah a pravidla výkonu
takové posuzovací pravomoci dostatečně jasně vymezena vzhledem ke stanovenému legitimnímu cíli, aby byla jednotlivci poskytnuta
přiměřená ochrana proti svévoli (viz ESLP, rozsudky Margareta a Roger Andersson v. Švédsko ze dne 25. února 1992, řada A č. 226,
§ 75). V tomto ohledu, nehledě na samotný text zákona, ESLP zohledňuje otázku, zda použité neurčité pojmy byly upřesněny v ustálené
a zveřejněné judikatuře (viz ESLP, rozsudek G. v. Francie ze dne 27. září 1995, řada A č. 325‑B, § 25) (rozsudek Degussa v. Komise,
bod 124 výše, bod 72).
Pokud jde o platnost čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ve vztahu k zásadě legality trestu,
jak byla uznána soudem Společenství v souladu s pokyny poskytnutými ESLP a ústavními tradicemi členských států, je třeba zdůraznit,
že v rozporu s tvrzením žalobkyň nedisponuje Komise neomezeným prostorem pro uvážení zaprvé při konstatování existence protiprávních
jednání porušujících pravidla hospodářské soutěže, zadruhé při určování toho, zda různá protiprávní jednání představují jediné
a trvající protiprávní jednání nebo několik samostatných protiprávních jednání, a zatřetí při stanovování výše pokut za tato
protiprávní jednání.
Zaprvé Komise může podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 uložit pokuty pouze za porušení
takových pravidel hospodářské soutěže, jako jsou články 81 ES nebo 82 ES. Žalobkyně přitom nesprávně tvrdí, že Komise disponuje
neomezeným prostorem pro uvážení při konstatování takových protiprávních jednání. Jednak je třeba připomenout, že otázka,
zda jsou splněny podmínky článků 81 ES a 82 ES, je v zásadě předmětem úplného přezkumu soudem Společenství (viz v tomto smyslu
a obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 28. května 1998, Deere v. Komise, C‑7/95 P, Recueil, s. I‑3111, bod 34 a citovaná
judikatura, a rozsudek Soudu ze dne 8. července 2008, AC‑Treuhand v. Komise, T‑99/04, Sb. rozh. s. II‑1501, bod 144). Dále,
je-li pravda, že v případě, že toto konstatování obnáší komplexní hospodářské nebo technické posouzení, judikatura přiznává
Komisi určitý prostor pro uvážení, který ovšem není v žádném případě neomezený. Takový prostor pro uvážení totiž neznamená,
že Tribunál nesmí přezkoumávat výklad údajů této povahy provedený Komisí. Soud Společenství musí zejména ověřit nejen věcnou
správnost uplatněných důkazů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale rovněž musí přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré
relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly
vyvozeny (viz v tomto smyslu rozsudek Microsoft v. Komise, bod 54 výše, bod 88 a citovaná judikatura).
Žalobkyně ostatně netvrdí, že jim definice jednoho z typů protiprávních jednání uvedených v článku 81 ES, spočívajícího v „dohodách
mezi podniky […], jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu,
zejména ty, které […] přímo nebo nepřímo určují nákupní nebo prodejní ceny anebo jiné obchodní podmínky […]“ neumožnila, aby
si byli vědomi toho, že kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích a kartelové dohody
na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP představují protiprávní jednání ve smyslu uvedeného
článku 81 ES, a tudíž zakládají jejich odpovědnost.
Zadruhé, pokud jde o údajnou neexistenci kritérií, která by umožnila určit, zda se jedná o jediné a trvající protiprávní jednání
nebo o několik samostatných protiprávních jednání, je nutno připustit, že tato kritéria nejsou jako taková uvedena v čl. 15
odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ani v článku 81 ES. Pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“
byl však používán a upřesněn ustálenou a zveřejněnou judikaturou. Kritéria, jako je totožnost cíle (stejný účel všech prvků)
a totožnost subjektů (totožnost dotyčných podniků, které jsou si vědomy, že se podílí na společném cíli), směřující k určení,
zda spáchaná protiprávní jednání spadají pod „společný záměr“ a jedná-li se v tomto případě o jediné protiprávní jednání,
byla v průběhu let upřesněna judikaturou, jako je judikatura uvedená v bodě 89 výše.
Komise tedy může z objektivních důvodů zahájit různá řízení, konstatovat různá protiprávní jednání a uložit několik různých
pokut (viz v tomto smyslu rozsudek Tokai II, bod 93 výše, bod 124).
V tomto ohledu z analýzy žalobního důvodu směřujícího ke zrušení napadeného rozhodnutí (body 53 a následující výše) jasně
vyplývá, že kritéria uplatněná Komisí pro vyvození závěru o existenci dvou různých protiprávních jednání jsou ustálenými kritérii
vyplývajícími z judikatury.
I když je pravda, že některá kritéria ponechávají Komisi široký prostor pro uvážení, nic to nemění na tom, že přezkum této
posuzovací pravomoci, vykonávaný soudem Společenství výslovně umožnil prostřednictvím ustálené a zveřejněné judikatury upřesnit
některé pojmy. Tak je tomu konkrétně v případě vymezení výrobkového a zeměpisného trhu, které Komise provedla v projednávaném
případě a kvůli němuž Komise musela přistoupit ke komplexnímu hospodářskému posouzení. Jak bylo vysvětleno v rámci analýzy
prvního žalobního důvodu (bod 53 a následující výše), Komise musela při výkonu své posuzovací pravomoci vycházet z kritérií
stanovených judikaturou, jako je nahraditelnost ze strany nabídky a nahraditelnost ze strany poptávky.
Navíc ve snaze o transparentnost a za účelem zvýšení právní jistoty dotčených podniků Komise zveřejnila sdělení o definici
trhu, ve kterém uvádí kritéria, která používá pro účely vymezení relevantního trhu v jednotlivých případech. V tomto ohledu
se Komise přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy jimi dotčené, omezuje
při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se od těchto pravidel odchýlit, aniž by byla případně sankcionována z důvodu
porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení a zásada ochrany legitimního očekávání. Mimoto ačkoli sdělení
o definici trhu nepředstavuje právní základ napadeného rozhodnutí, stanoví obecným a abstraktním způsobem kritéria, která
si Komise uložila k určení existence jednoho nebo několika trhů za účelem určení existence jednoho nebo několika protiprávních
jednání, a v důsledku toho zajišťuje právní jistotu podniků (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června
2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425,
body 211 a 213). Z toho vyplývá, že sdělení o definici trhu přispělo k přesnějšímu vymezení posuzovací pravomoci Komise, která
již sama plyne z čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a z čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
V tomto ohledu z odstavců 4 a 5 sdělení o definici trhu vyplývá, že „Komise očekává, že zvýší průhlednost své politiky a rozhodování
v oblasti politiky hospodářské soutěže“ a že „[v]ětší průhlednost rovněž umožní společnostem [podnikům] a jejich poradcům,
aby více počítali s možností, že Komise může v jednotlivém případě vznést obavy o ohrožení hospodářské soutěže. Společnosti
[Podniky] by tedy při svém vnitřním rozhodování, budou-li např. uvažovat o […] uzavírání určitých dohod, mohly brát takovou
možnost v úvahu.
S ohledem na skutečnosti uvedené výše může obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní radu,
s dostatečnou přesností předvídat metodu, kterou Komise použije na daná jednání podniku za účelem stanovení existence jediného
a trvajícího protiprávního jednání nebo několika samostatných protiprávních jednání.
Zatřetí, pokud jde o tvrzení ohledně nejasnosti sankcí stanovených v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení
č. 1/2003, je nutno konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise nedisponuje neomezeným prostorem pro uvážení
při stanovování pokut za protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže (viz obdobně rozsudek Degussa v. Komise,
bod 124 výše, bod 74).
Článek 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 omezují posuzovací pravomoc Komise. Jednak tato ustanovení
stanoví objektivní kritérium, podle kterého, pro každý podnik nebo sdružení podniku nemůže uložená pokuta přesahovat 10 %
jejich obratu. Pokuta, jíž lze uložit, má tudíž horní hranici, která je vyčíslitelná a nepřekročitelná, vypočtenou pro každý
podnik a pro každý jednotlivý případ protiprávního jednání tak, aby nejvyšší možnou pokutu, kterou lze danému podniku uložit,
bylo možné určit předem. Dále čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, který doplňuje čl. 23 odst. 2
téhož nařízení ukládá Komisi při stanovování výše pokuty „[brát] v úvahu závažnost a [dobu] trvání daného [protiprávního jednání]
(viz obdobně rozsudek Degussa v. Komise, bod 124 výše, bod 75).
Ačkoli je pravda, že objektivní kritérium maximální hranice pokuty a subjektivní kritéria závažnosti a délky trvání protiprávního
jednání ponechávají Komisi široký prostor pro uvážení, nic to nemění na skutečnosti, že jde o kritéria umožňující Komisi přijímat
sankce s ohledem na míru protiprávnosti dotyčného chování. Je tedy třeba se v této fázi domnívat, že čl. 15 odst. 2 nařízení
č. 17 a čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 stanovují kritéria a meze, které vážou Komisi při výkonu jejích pravomocí v oblasti
pokut, přičemž jí zároveň ponechávají i určitý prostor pro uvážení (viz obdobně rozsudek Degussa v. Komise, bod 124 výše,
bod 76).
Mimoto je třeba poznamenat, že při stanovování pokut podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
je Komise povinna dodržovat obecné právní zásady, zejména zásadu rovného zacházení a zásadu proporcionality, jak je vymezila
judikatura Soudního dvora a Tribunálu (viz obdobně rozsudky Soudu Degussa v. Komise, bod 124 výše, bod 77, a ze dne 8. října
2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II-2567, bod 41).
Je třeba rovněž dodat, že podle článku 229 ES a článku 31 nařízení č. 17 mají Soudní dvůr a Tribunál pravomoc přezkoumávat
v plné jurisdikci žaloby proti rozhodnutím, kterými Komise uložila pokutu, a mohou tak nejen zrušit rozhodnutí přijatá Komisí,
ale rovněž uloženou pokutu zrušit, snížit nebo zvýšit. Správní praxe Komise tak podléhá úplnému přezkumu soudu Společenství
(viz obdobně rozsudek Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 143 výše, bod 41). Tento přezkum prováděný soudem
Společenství je vykonáván v souladu s kritérii stanovenými v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení
č. 1/2003 a v ustálené a zveřejněné judikatuře velmi přispěl k upřesnění neurčitých pojmů, které může obsahovat čl. 15 odst. 2
nařízení č. 17 a které byly převzaty v čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Degussa
v. Komise, bod 124 výše, bod 79).
Krom toho na základě kritérií stanovených v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a nověji v čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003
a upřesněných judikaturou Soudního dvora a Tribunálu vyvinula Komise správní praxi, která je známá a dostupná. Přestože rozhodovací
praxe Komise sama o sobě nevytváří právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže (viz rozsudek Soudu ze dne 18. července
2005, Scandinavian Airlines System v. Komise, T‑241/01, Sb. rozh. s. II‑2917, bod 87 a citovaná judikatura), nic to nemění
na skutečnosti, že podle zásady rovného zacházení Komise nesmí zacházet se srovnatelnými situacemi odlišně anebo s odlišnými
situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 1984, Sermide,
106/83, Recueil, s. 4209, bod 28, a rozsudek Soudu ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil,
s. II‑1129, bod 309).
Krom toho je třeba zohlednit, že ve snaze o transparentnost a za účelem zvýšení právní jistoty dotčených podniků Komise zveřejnila
pokyny o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9,
s. 3, dále jen „pokyny“), v nichž uvádí metodu výpočtu pro jednotlivé projednávané případy. Úvahy uvedené v bodě 137 výše,
týkající se sdělení o definici trhu se rovněž uplatní pokud jde o pokyny. Komise se totiž sama omezila při výkonu své posuzovací
pravomoci přijetím takových pravidel chování a zveřejněním oznámení, že je napříště použije na případy jimi dotčené, a nemůže
se od těchto pravidel odchýlit, aniž by byla případně sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada
rovného zacházení a zásada ochrany legitimního očekávání. Stejně tak, ačkoli pokyny nepředstavují právní základ napadeného
rozhodnutí, stanoví obecným a abstraktním způsobem metodologii, kterou si Komise uložila za účelem stanovení výše pokut uložených
napadeným rozhodnutím, a v důsledku toho zajišťují právní jistotu podniků (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod
137 výše, body 211 a 213). Z toho vyplývá, že přijetí pokynů Komisí v rozsahu, v němž zapadá do právního rámce stanoveného
v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a nověji v čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003, přispělo k přesnějšímu vymezení její posuzovací
pravomoci, která již sama plyne z těchto ustanovení (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Degussa v. Komise, bod 124 výše,
bod 82).
S ohledem na různé skutečnosti uvedené výše může obezřetný hospodářský subjekt, který si v případě potřeby obstará právní
radu, s dostatečnou přesností předvídat metodu stanovení i výši pokut, které mu hrozí za dané chování. Skutečnost, že tento
hospodářský subjekt není s to předem znát přesnou výši pokut, které Komise v jednotlivých případech uloží, nemůže představovat
porušení zásady legality trestu, jelikož vzhledem k závažnosti protiprávních jednání, která má Komise sankcionovat, cíle potlačování
a odrazování odůvodňují skutečnost, že je dotyčným podnikům znemožněno odhadnout zisky, jež by jim byly plynuly z účasti na
protiprávním jednání, po předchozím zohlednění výše pokuty, která by jim z důvodu protiprávního chování byla uložena (rozsudky
Degussa v. Komise, bod 124 výše, bod 83, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 143 výše, bod 45).
V tomto ohledu, ačkoli podniky nejsou s to předem znát přesnou výši pokut, jež Komise v každém jednotlivém případě uloží,
je třeba poznamenat, že podle článku 253 ES je Komise v rozhodnutí ukládajícím pokutu povinna, i přes obecně známý kontext
tohoto rozhodnutí, uvést odůvodnění, a to zejména pokud jde o výši uložené pokuty a zvolenou metodu jejího stanovení. Z odůvodnění
musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy Komise tak, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí
opatření, a mohly tak posoudit možnost zahájit řízení před soudem Společenství, a případně aby tento soud mohl vykonat svůj
přezkum (rozsudky Degussa v. Komise, bod 124 výše, bod 84, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, bod 143 výše,
bod 46).
Pokud jde zadruhé o argument vycházející z existence jediného protiprávního jednání a z něj vyplývajícího překročení hranice
10 % obratu, je jednak třeba připomenout, že podle přezkumu žalobního důvodu směřujícího ke zrušení napadeného rozhodnutí
Komise správně dospěla k závěru, že existují dvě odlišná protiprávní jednání. Jak bylo přitom připomenuto v bodě 94 výše,
konstatování několika protiprávních jednání může vést k uložení několika různých pokut, pokaždé v mezích stanovených čl. 15
odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Komise tudíž mohla
a priori
uložit pokutu za každé protiprávní jednání a neměla
prima facie
povinnost uložit jedinou celkovou pokutu.
Dále je třeba určit, zda celková výše pokut uložených podniku, který se dopustil několika protiprávních jednání může přesáhnout
hranici 10 %. V tomto ohledu je důležité připomenout, že čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
stanoví, že pokuta u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho
celkového obratu za předchozí hospodářský rok. Tato ustanovení neodkazují na částku různých pokut uložených jedné společnosti.
Pokud se žalobkyně skutečně dopustily různých protiprávních jednání, je skutečnost, že protiprávní jednání byla prokázána
v několika rozhodnutích nebo v jednom rozhodnutí, bezvýznamná a jedinou relevantní otázkou je otázka, zda se ve skutečnosti
jedná o různá protiprávní jednání. Kvalifikace určitých protiprávních jednání jako jednání představující jedno a totéž protiprávní
jednání nebo jako několik protiprávních jednání, tak v zásadě ovlivňuje sankci, která může být uložena, jelikož konstatování
několika protiprávních jednání může vést k uložení několika různých pokut, pokaždé v mezích stanovených čl. 15 odst. 2 nařízení
č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek Tokai II, bod 93 výše, bod 118 a BASF v. Komise,
bod 91 výše, bod 158).
Z toho vyplývá, že Komise uložením dvou pokut, jejichž součet přesahuje hranici 10 % obratu žalobkyň, neporušila zásadu
nulla poena sine lege
.
Ze všech těchto úvah vyplývá, že žalobní bod vycházející z porušení zásady
nulla poena sine lege
a námitka protiprávnosti uplatněná s ohledem na čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 musejí
být zamítnuty.
K žalobnímu bodu vycházejícímu z povinnosti uložit jedinou pokutu za několik protiprávních jednání
Je třeba odmítnout argument podpůrně předložený žalobkyněmi, podle něhož je třeba i v případě dvou různých protiprávních jednání
uložit jedinou celkovou pokutu.
Je pravda, že z judikatury vyplývá, že Komise může uložit jedinou pokutu za různá protiprávní jednání (rozsudky Soudu ze dne
6. října 1994, Tetra Pak v. Komise, T‑83/91, Recueil, s. II‑755, bod 236; ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další
v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95
až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 4761, a ze dne 30. září 2003, Michelin v. Komise,
T‑203/01, Recueil, s. II‑4071, bod 265).
Jedná se však pouze o možnost, kterou Komise uplatnila za určitých okolností, zejména když protiprávní jednání zapadají do
celkové soudržné strategie (viz v tomto smyslu rozsudky Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 154 výše, body 4761 až 4764,
a Tetra Pak v. Komise, bod 154 výše, bod 236), když existuje jednota protiprávních jednání (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního
dvora ze dne 7. června 1983, Musique diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 127) nebo
když protiprávní jednání konstatovaná v rozhodnutí Komise zahrnují tentýž typ jednání na různých trzích, zejména stanovení
cen a kvót a výměnu informací, a když se těchto protiprávních jednání účastnily do značné míry stejné podniky (viz v tomto
smyslu rozsudek Soudu ze dne 6. dubna 1995, Cockerill Sambre v. Komise, T‑144/89, Recueil, s. II‑947, bod 92). Přezkum prvního
žalobního důvodu prokázal, že takové podmínky nebyly v projednávaném případě splněny.
Z této judikatury nelze vyvodit dřívější praxi Komise, podle které by Komise byla povinna automaticky využít možnost uložení
jediné pokuty v případě několika protiprávních jednání a nemusela by uvést důvod, na základě kterého tuto možnost nevyužila.
Uvedená judikatura spíše ukazuje, že praxe spočívající v ukládání jediné pokuty je výjimkou, neboť se uplatní pouze za určitých
okolností.
V tomto ohledu o takové praxi nesvědčí ani rozhodnutí Komise, kterých se žalobkyně dovolávají. Jak v rozhodnutí Komise ze
dne 10. října 2001 týkajícího se řízení podle článku 81 [ES] (Věc COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (Úř. věst. 2002, L 257, s.1),
viz zejména bod 253, tak v rozhodnutí Vitaminy, bod 119 výše (body 711 a 775), byly totiž za různá zjištěná protiprávní jednání
uloženy různé výše pokut, které byly posléze sečteny tak, aby byla stanovena celková výše pokuty. Přístup Komise tedy spočíval
v uložení několika pokut, které byly posléze sečteny. Dřívější rozhodovací praxe Komise v každém případě nevytváří právní
rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže, neboť ten je vymezen výlučně v nařízení č. 17, v nařízení č. 1/2003 a v pokynech
(viz v tomto smyslu a obdobně rozsudky Soudu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod
234, a Michelin v. Komise, bod 154 výše, bod 254).
V důsledku toho je třeba zamítnout argument vycházející z údajné dřívější praxe Komise spočívající jednak v ukládání jediné
celkové pokuty v případě různých protiprávních jednání a dále v uplatňování hranice 10 % celkového obratu dotyčného podniku
jako konečné výše pokuty vyplývající ze sečtení různých pokut uložených za každé odlišné protiprávní jednání, kterého se dopustil
předmětný podnik.
K žalobnímu bodu vycházejícímu z porušení právního účelu sankce
Žalobkyně neprávem tvrdí, že Komise měla, když ukládala pokutu za kartelovou dohodu na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti
automobilového průmyslu v EHP, zohlednit odrazující účinek dosažený uložením pokuty za kartelovou dohodu na trhu s průmyslovými
nitěmi v Beneluxu a v severských zemích.
Odrazující cíl, který Komise oprávněně sleduje při stanovení výše pokuty, směřuje k zajištění dodržování Smlouvou stanovených
pravidel hospodářské soutěže ze strany podniků při uskutečňování jejich činností v rámci Evropského společenství nebo EHS
(rozsudek Soudu ze dne 29. listopadu 2005, Heubach v. Komise, T‑64/02, Sb. rozh. s. II‑5137, bod 181). Jedná-li se o několik
protiprávních jednání, Komise může právem mít za to, že takového cíle nelze dosáhnout pouhým uložením sankce za jedno protiprávní
jednání.
Tento žalobní bod musí být tedy zamítnut.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že žalobní důvod vycházející z nedodržení horní hranice sankce, stanovené v čl. 15 odst. 2
nařízení č. 17 a v článku 23 nařízení č. 1/2003, je třeba zamítnout jako neopodstatněný.
2.
K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi vycházejícímu z porušení zásad rovného zacházení a proporcionality při ukládání
pokuty
a)     Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně na podporu svého žalobního důvodu vycházejícího z nepřiměřenosti pokuty a z porušení zásady rovného zacházení při
ukládání pokuty uplatňují několik žalobních bodů.
Zaprvé, pokud jde o porušení zásady proporcionality, žalobkyně především tvrdí, že Komise při stanovování pokut nezohlednila
značné rozdíly ve velikosti dotyčných podniků, zatímco podle pokynů byla povinna tak učinit. Komise se podle nich nesprávně
odvolávala pouze na obrat dosažený podniky na trhu dotčeném protiprávním jednáním. Pokuta uložená žalobkyním představuje 13,7 %
celosvětového obratu skupiny, zatímco pokuta uložená společnosti Coats představuje pouze 2,3 % celosvětového obratu skupiny.
V poměru k významným soutěžitelům, jako je Coats, má Amann za to, že je podnikem střední velikosti.
Zadruhé došlo podle žalobkyň k porušení zásady proporcionality, neboť zásada rovného trestu uvedená v bodě 1A sedmém pododstavci
pokynů byla taktéž porušena. Komise nevzala v úvahu ekonomickou způsobilost a platební schopnost podniků, které se měří ve
vztahu k jejich celkovým obratům.
Zatřetí „paušální systém“ zavedený pokyny je údajně neúměrně nevýhodný pro malé a střední podniky, což potvrzuje člen Komise
pověřený otázkami hospodářské soutěže, jakož i sama Komise.
Začtvrté je podle žalobkyň pokuta, jež jim byla uložena, zcela v nepoměru k velikosti trhu. Komise tudíž porušila zásady přiměřenosti
trestu a proporcionality. Žalobkyně totiž připomínají, že rozhodnutí sankcionovaná pokutou sledují jak represivní, tak preventivní
cíle, a tudíž tresty nemohou přesahovat to, co je nezbytné pro zajištění „resocializace“ původce. Z toho podle žalobkyň vyplývá,
že čím je obrat dotčený protiprávním jednáním nižší, než celkový obrat podniku, tím více se musí sankce vzdalovat od hranice
10 %.
Zadruhé se žalobkyně na svoji podporu dovolávají porušení zásady rovného zacházení mezi nimi a společností Coats, jak na úrovni
základní výše pokuty, tak i na úrovni konečné výše pokuty. Komise totiž nezohlednila malou velikost společnosti Amann z absolutního
hlediska a co se týče průmyslových nití, z relativního hlediska, a tudíž se tím, že ji zařadila do téže skupiny jako společnost
Coats, dopustila nesprávného právního posouzení. Navíc sama Komise vycházela ze zásady rozhodujícího postavení společnosti
Coats, avšak v napadeném rozhodnutí neuvádí způsob, jakým tuto skutečnost zohlednila.
Komise je podle žalobkyň povinna zohlednit velikost ostatních dotyčných podniků, velikost a hospodářskou sílu podniků, které
představují posuzované faktory stejné hodnoty a které mají být vedle jiných kritérií zohledněny v rámci stanovení výše pokuty.
Komise tento žalobní důvod odmítá.
b)     Závěry Tribunálu
K porušení zásady proporcionality
Je důležité připomenout, že zásada proporcionality vyžaduje, aby akty orgánů Společenství nepřekročily meze toho, co je vhodné
a nezbytné k dosažení sledovaného cíle. V kontextu výpočtu pokut musí být závažnost protiprávního jednání určena v závislosti
na mnoha faktorech a žádnému z těchto faktorů není možné ve srovnání s jinými posuzovanými faktory přikládat přílišný význam.
Zásada proporcionality v tomto kontextu znamená, že Komise musí stanovit pokutu přiměřeně k faktorům vzatým v úvahu za účelem
posouzení závažnosti protiprávního jednání a že musí v tomto ohledu tyto faktory používat uceleně a objektivně odůvodněně
(rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, body 226 až 228).
–       K argumentu vycházejícímu z nezohlednění velikosti trhu
Žalobkyně neprávem vytýkají Komisi, že stanovila nepřiměřené pokuty vzhledem k velikosti dotyčných trhů.
Je totiž třeba připomenout, že podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 Komise může uložit podnikům pokuty, jejichž výše nepřesahuje
10 % obratu dosaženého v předchozím účetním roce všemi podniky, které se na protiprávním jednání podílely. Ke stanovení výše
pokuty uvnitř této hranice stanoví odstavec 3 tohoto ustanovení povinnost zohlednit závažnost a délku trvání protiprávního
jednání. Mimoto Komise stanovila v souladu s pokyny výchozí částku pokuty v závislosti na závažnosti protiprávního jednání
s ohledem na samotnou povahu protiprávního jednání, jeho konkrétní dopad na trh, lze-li jej měřit, a s ohledem na zeměpisný
rozsah trhu.
Ani nařízení č. 1/2003, ani pokyny tudíž nestanoví, že pokuty musí být vypočítávány přímo podle velikosti dotčeného trhu;
tento faktor je pouze jedním z několika faktorů. Tento právní rámec tedy výslovně neukládá Komisi zohlednit malou velikost
výrobkového trhu (viz obdobně rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Roquette Frères v. Komise, T‑322/01, Sb. rozh. s. II‑3137,
bod 148).
Nicméně podle judikatury přísluší Komisi, aby při posouzení závažnosti protiprávního jednání zohlednila velký počet skutečností,
jejichž povaha a význam se liší podle typu a zvláštních okolností dotyčného protiprávního jednání (rozsudek Musique Diffusion
française a další v. Komise, bod 155 výše, bod 120). Mezi tyto skutečnosti prokazující závažnost protiprávního jednání může
případně patřit velikost relevantního výrobkového trhu.
Význam velikosti trhu – pokud má být tato velikost trhu skutečností, která má být zohledněna za účelem zjištění závažnosti
protiprávního jednání – se v důsledku toho liší v závislosti na zvláštních okolnostech dotyčného protiprávního jednání.
V projednávaném případě spočívala protiprávní jednání na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu zejména
ve stanovení cílových cen za základní výrobky prodávané evropským odběratelům v oblasti automobilového průmyslu, ve výměně
informací o cenách účtovaných některým odběratelům, v dohodě o stanovení minimálních cílových cen těmto odběratelům a v dohodě,
jejíž cílem bylo zabránit snížení cen etablovaných dodavatelů (napadené rozhodnutí, body 215 a 420 odůvodnění). Pokud jde
o protiprávní jednání na trhu s průmyslovými nitěmi, to spočívalo v zásadě ve výměně citlivých informací o cenících nebo cenách
účtovaných jednotlivým odběratelům s cílem dohodnout se na zvýšení cen nebo cílových cenách a zabránit snižování cen etablovaných
dodavatelů s cílem rozdělit si odběratele (napadené rozhodnutí, body 99 až 125 a 345 odůvodnění).
Takové praktiky představují horizontální omezení typu „cenového kartelu“ ve smyslu pokynů, a tudíž jsou svou povahou „velmi
závažné“. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že žalobkyně ani nezpochybňují velmi závažnou povahu protiprávního jednání, ke
kterému docházelo během dvou let na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP, ani velmi závažnou
povahu protiprávního jednání, ke kterému docházelo během více než deseti let na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských
zemích. V tomto kontextu je malá velikost relevantních trhů – za předpokladu, že je prokázána – jen malého významu ve srovnání
se všemi ostatními faktory svědčícími o závažnosti protiprávního jednání.
V každém případě je třeba přihlédnout k tomu, že Komise měla za to, že protiprávní jednání musejí být považována za velmi
závažná ve smyslu pokynů, které pro takovéto případy stanoví, že Komise může uložit „předpokládanou“ výchozí částku nad 20
milionů eur. Nicméně, pokud jde o protiprávní jednání na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu, Komise
uplatnila výchozí částku stanovenou v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, která v případě žalobkyň činila 5 milionů
eur a v případě ostatních podniků 1,3 milionů eur (napadené rozhodnutí, body 432 až 435 odůvodnění). Stejně tak, co se týče
protiprávního jednání na trhu s průmyslovými nitěmi, Komise uplatnila výchozí částku ve výši 14 milionů eur pro podniky náležející
do první kategorie (včetně společnosti Amann), 5,2 milionů eur pro podniky spadající do druhé kategorie, 2,2 milionů eur pro
podniky zahrnuté ve třetí kategorii a 0,1 milionů eur pro podniky spadající do čtvrté kategorie (napadené rozhodnutí, bod
358 odůvodnění).
Z toho vyplývá, že výchozí částky, které sloužily při výpočtu pokut uložených žalobkyním jako výchozí bod, odpovídaly částce
jednoznačně nižší, než je „předpokládaná“ částka, kterou Komise podle pokynů mohla uložit za velmi závažná protiprávní jednání.
Ve světle těchto úvah je třeba odmítnout argument žalobkyň vycházející z nepřiměřenosti pokut jim uložených, a to jednak s ohledem
na velikost trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP, a jednak s ohledem na velikost trhu s průmyslovými
nitěmi v Beneluxu a v severských zemích.
–       K argumentu vycházejícímu z přihlédnutí výlučně jen k obratům dosaženým na trzích dotčených protiprávním jednáním
Žalobkyně se neprávem dovolávají porušení zásady proporcionality údajně z toho důvodu, že Komise ke stanovení výchozí částky
pokut vycházela výlučně z obratu podniků na dotčených trzích s předmětnými výrobky, a tudíž nezohlednila rozdíl ve velikosti
dotčených podniků.
Zaprvé, co se týče výtky vznesené vůči Komisi, spočívající v tom, že vycházela z obratu dotyčných podniků na dotčených trzích,
je třeba uvést, že ke stanovení výchozí částky pokut, určené v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, měla Komise
za nezbytné zacházet s podniky zapojenými do kartelů rozdílně, aby tak zohlednila skutečnou hospodářskou schopnost pachatelů
přivodit podstatnou újmu hospodářské soutěži, jakož i stanovila pokutu na úrovni zajišťující dostatečně odrazující účinek.
Komise dodala, že bylo nezbytné zohlednit konkrétní váhu každého podniku, a tudíž skutečný dopad jeho protiprávního chování
na hospodářskou soutěž. Pro účely posouzení těchto faktorů se Komise rozhodla vycházet z obratu dosaženého každým podnikem
na relevantních trzích s výrobky dotčenými kartelovými dohodami.
Komise v důsledku toho a jak bylo uvedeno v bodě 179 výše, rozdělila dotyčné podniky do dvou kategorií, pokud jde o protiprávní
jednání na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu. Žalobkyně byly vzhledem k jejich obratu ve výši
8,55 milionů eur zařazeny do první kategorie. Společnosti Oxley, Coats a Barbour byly vzhledem ke svému obratu, který se pohyboval
mezi 1 a 3 miliony eur, zařazeny do druhé kategorie. Pokud jde o protiprávní jednání na trhu s průmyslovými nitěmi, Komise
rozdělila podniky do čtyř kategorií. Společnosti Amann a Coats byly vzhledem ke svému obratu, jenž se pohyboval mezi 14 a 18
miliony eur, zařazeny do první kategorie. Společnost BST byla s ohledem na svůj obrat, který se pohyboval mezi 5 a 8 miliony
eur, zařazena do druhé kategorie. Společnosti Gütermann, Barbour a Bieze Stork byly s ohledem na svůj obrat, který se pohyboval
mezi 2 a 4 miliony eur, zařazeny do třetí kategorie a Zwicky byla s ohledem na svůj obrat v rozmezí mezi 0 a 1 milionem eur
zařazena do čtvrté kategorie.
Na základě výše uvedených úvah stanovila Komise žalobkyním, pokud jde o první protiprávní jednání, výchozí částku, stanovenou
v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, ve výši 5 milionů eur (napadené rozhodnutí, body 432 až 435 odůvodnění)
a společnosti Amann ve výši 14 milionů eur, pokud jde o druhé protiprávní jednání (napadené rozhodnutí, body 356 až 358 odůvodnění).
Nejprve je třeba uvést, že pokyny nestanoví, že se výše pokut vypočítá podle celkového obratu nebo podle obratu dosaženého
podniky na dotčeném trhu. Nicméně za podmínky, že volba provedená Komisí není stižena zjevně nesprávným posouzením, pokyny
nebrání tomu, aby tyto obraty byly zohledněny při stanovení výše pokuty, aby byly dodrženy obecné právní zásady Společenství,
vyžadují-li to okolnosti (rozsudek Soudu ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01
až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Recueil, s. II‑1181, dále jen „rozsudek Tokai I“, bod 195). K obratu lze tudíž přihlédnout
při zohledňování posuzovaných skutečností, kterými jsou skutečná schopnost původců protiprávních jednání způsobit významnou
škodu jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům, a při určení výše pokuty na úrovni, která zajistí její dostatečně
odrazující účinek. Komise jej může rovněž zohlednit při posuzování specifické váhy, a tedy skutečného dopadu protiprávního
jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily
protiprávního jednání stejného typu (rozsudek Soudu ze dne 9. července 2003, Cheil Jedang v. Komise, T‑220/00, Recueil, s. II‑2473,
bod 82).
Pokud jde o volbu, kterou může Komise provést mezi jedním nebo druhým obratem, z judikatury vyplývá, že v rámci analýzy prováděné
za účelem stanovení výše pokuty za porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže, skutečné hospodářské schopnosti
společností, které se účastní protiprávního jednání, přivodit podstatnou újmu hospodářské soutěži, která zahrnuje posouzení
skutečného významu uvedených podniků na dotčeném trhu, tedy jejich vlivu na tento trh, představuje celkový obrat pouze neúplný
pohled na věc. Nelze totiž vyloučit, že silný podnik s množstvím různých aktivit je na konkrétním výrobkovém trhu přítomen
pouze podružně. Zároveň nelze vyloučit, že podnik s významným postavením na zeměpisném trhu mimo Společenství má na trhu Společenství
nebo v EHP pouze slabé postavení. V takových případech pouhá skutečnost, že dotyčný podnik dosahuje významného celkového obratu
neznamená nutně, že má rozhodující vliv na dotčeném trhu. Obraty podniku, ačkoliv je pravda, že na dotčených trzích nejsou
rozhodující pro učinění závěru, že podnik patří do silné hospodářské entity, jsou proto naopak relevantní pro zjištění vlivu,
který podnik může mít na trhu (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 29. listopadu 2005, SNCZ v. Komise, T‑52/02, Sb. rozh.
s. II‑5005, bod 65, a Union Pigments v. Komise, T‑62/02, Sb. rozh. s. II‑5057, bod 152).
V tomto smyslu z ustálené judikatury vyplývá, že část obratu z prodeje zboží, které je předmětem protiprávního jednání, má
povahu přesného ukazatele rozsahu protiprávního jednání na dotčeném trhu (rozsudky Cheil Jedang v. Komise, bod 186 výše, bod
91, a ze dne 9. července 2003, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, T‑224/00, Recueil, s. II‑2597,
bod 196). Tento obrat má totiž povahu přesného ukazatele odpovědnosti každého podniku na uvedených trzích, neboť je objektivním
kritériem, které udává skutečnou míru škodlivosti tohoto jednání pro běžnou hospodářskou soutěž a je dobrým ukazatelem schopnosti
každého dotyčného podniku způsobit škodu.
Vzhledem k těmto úvahám Komise neporušila zásadu proporcionality, když při stanovování výchozích částek v rámci výpočtu pokut
ukládaných žalobkyním upřednostnila obraty dosažené na relevantních trzích za dotyčné výrobky.
Zadruhé není s ohledem na tyto úvahy relevantní ani výtka směřující vůči Komisi za to, že při stanovování výše pokut nezohlednila
velikost dotčených podniků danou jejich celkovými obraty.
Je totiž třeba připomenout, že pokyny stanoví, že je nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli
hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům, a určit výši pokuty
na úrovni, která zajistí její dostatečně odrazující účinek (čtvrtý odstavec bodu 1A). Tytéž pokyny uvádějí, že v případech
týkajících se několika podniků, jako je tomu v případě kartelů, je možno připustit zvážení obecné výchozí částky, aby se brala
v úvahu specifická váha, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, zejména pokud
existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání stejného typu, a aby se v důsledku
toho přizpůsobila obecná výchozí částka pokuty zvláštní povaze každého podniku (bod 1A šestý pododstavec) (rozsudek Cheil
Jedang v. Komise, bod 186 výše, bod 81).
Krom toho pokyny nestanoví, jak bylo uvedeno v bodě 186 výše, že výše pokut bude vypočítána podle celkového obratu dotyčných
podniků, ale ani nebrání tomu, aby při dodržení podmínek uvedených v tomtéž bodě tohoto rozsudku byl takový obrat zohledněn
pro účely tohoto výpočtu.
Jak bylo poznamenáno v bodech 183 až 189 výše, volba Komise vycházet z obratu na dotčených trzích za účelem určení míry schopnosti
každého dotyčného podniku způsobit škodu byla v projednávaném případě soudržná a objektivně odůvodněná. V tomto směru Komise
zároveň sledovala odrazující cíl, když dala najevo, že potrestá přísněji ty podniky, které se účastnily kartelu na trhu, na
kterém měly značnou váhu.
Z toho plyne, že je rovněž třeba odmítnout argument vycházející z nepřiměřenosti pokut ve vztahu k celkovým obratům žalobkyň.
Ty totiž nemohou platně dojít k závěru, že konečná výše uložené pokuty byla nepřiměřená, jelikož výchozí částka uložených
pokut je odůvodněná s ohledem na kritéria použitá Komisí k posouzení významu každého podniku na relevantním trhu (viz v tomto
smyslu rozsudky Soudu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 304, a ze dne 5. prosince
2006, Westfalen Gassen Nederland v. Komise, T‑303/02, Sb. rozh. s. II‑4567, bod 185).
–       K „paušálnímu systému“ stanovenému pokyny
Kritika ze strany žalobkyň namířená proti „paušálnímu systému“ stanovenému pokyny je irelevantní.
Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že metodu spočívající, pokud jde o stanovování pokut ukládaných různým účastníkům kartelové
dohody, v rozdělení těchto účastníků do několika kategorií, což způsobuje paušalizaci výchozí částky pokuty stanovené pro
podniky spadající do téže kategorie, ačkoli nebere ohled na rozdíly velikosti podniků téže kategorie, nelze pokládat za protiprávní
za předpokladu, že jsou dodrženy zásady proporcionality a rovného zacházení (rozsudky Soudu ze dne 19. března 2003, CMA CGM
a další v. Komise, T‑213/00, Recueil, s. II‑913, bod 385; ze dne 15. března 2006, Daiichi Pharmaceutical v. Komise, T‑26/02,
Sb. rozh. s. II‑713, body 83 až 85, a ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise, T‑15/02, Sb. rozh. s. II‑497, bod 150). Jsou-li
tyto zásady dodrženy, nepřísluší Tribunálu, aby se vyslovoval ke vhodnosti takového systému, i kdyby tento systém znevýhodňoval
menší podniky. Tribunál se v rámci svého přezkumu legality výkonu posuzovací pravomoci, jíž Komise v této oblasti disponuje,
musí omezit na kontrolu, zda je toto rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií soudržné a objektivně odůvodněné, aniž
by bez dalšího nahradil posouzení Komise svým posouzením (rozsudek ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise, uvedený výše, bod
157).
–       K nezohlednění situace žalobkyň jakožto „středních podniků“
Argument, podle něhož Komise měla zohlednit skutečnost, že žalobkyně jsou středními podniky je irelevantní.
Je totiž třeba připomenout, že i když není Komise povinna provádět výpočet pokuty podle částek založených na obratu dotyčných
podniků ani není povinna zajistit v případě, že jsou pokuty ukládány několika podnikům podílejícím se na témže protiprávním
jednání, aby jí vypočtené konečné částky pokut pro dotyčné podniky vyjadřovaly veškeré rozdíly mezi nimi, pokud jde o jejich
celkový obrat nebo jejich obrat na relevantním výrobkovém trhu (rozsudek Soudu ze dne 20. března 2002, Dansk Rørindustri v. Komise,
T‑21/99, Recueil, s. II‑1681, bod 202).
V tomto ohledu je třeba uvést, že čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 rovněž nevyžaduje, aby v případě, kdy jsou pokuty uloženy
více podnikům účastnícím se stejného protiprávního jednání, výše pokuty uložené podniku malé nebo střední velikosti nepřesahovala
v procentech obratu výši pokuty uložené větším podnikům. Z uvedeného ustanovení totiž vyplývá, že jak pro podniky malé a střední
velikosti, tak pro podniky větší velikosti je třeba za účelem stanovení výše pokuty zohlednit závažnost a délku trvání protiprávního
jednání. V případě, že Komise uloží podnikům účastnícím se stejného protiprávního jednání odůvodněné pokuty, každému z nich
v poměru k závažnosti a délce trvání protiprávního jednání, nelze jí vytýkat, že pro některé z těchto podniků byla pokuta
v poměru k obratu vyšší než pokuta jiných podniků (viz obdobně rozsudky ze dne 20. března 2002, Dansk Rørindustri v. Komise,
bod 198 výše, bod 203, a Westfalen Gassen Nederland v. Komise, bod 194 výše, bod 174).
Komise tudíž není povinna snížit výši pokut, pokud jsou dotčenými podniky malé a střední podniky. Velikost podniku je již
totiž zohledněna maximální výší stanovenou v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a ustanoveními
pokynů. Kromě těchto úvah o velikosti, není žádný důvod zacházet s malými a středními podniky odlišně od jiných podniků. Skutečnost,
že dotyčné podniky jsou podniky malé a střední velikosti, je nezbavuje povinnosti dodržovat pravidla hospodářské soutěže (viz
obdobně rozsudek SNCZ v. Komise, bod 187 výše, bod 84).
Ze všech těchto důvodů je třeba rovněž odmítnout argument vycházející z údajného porušení zásady rovného trestu.
K porušení zásady rovného zacházení
Co se týče údajného porušení zásady rovného zacházení, je třeba poukázat na to, že rozdělení do kategorií musí dodržovat zásadu,
podle které je zakázáno zacházet se srovnatelnými situacemi odlišně nebo s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení
objektivně odůvodněné. V tomto smyslu stanoví pokyny v bodě 1A šestém pododstavci, že „značný“ nepoměr ve velikosti podniků,
které se dopustily protiprávního jednání stejného typu, je jednoznačně takové povahy, že odůvodňuje rozlišení za účelem posouzení
závažnosti protiprávního jednání.
Rozdělení do skupin může porušit zásadu rovného zacházení buď mezi různými skupinami tím, že je s podniky nacházejícími se
ve srovnatelné situaci zacházeno rozdílně, nebo uvnitř každé skupiny tím, že je s podniky nacházejícími se v různých situacích
zacházeno stejně. V projednávaném případě žalobkyně uvádí oba případy, přičemž k prvnímu z nich dochází v rámci kartelové
dohody na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu a ke druhému v rámci kartelové dohody na trhu s průmyslovými
nitěmi v Beneluxu a v severských zemích. Je tedy třeba přezkoumat, zda existují rozdíly v zacházení mezi podniky a zda jsou
případně objektivně odůvodněny (viz v tomto smyslu rozsudek CMA CGM a další v. Komise, bod 196 výše, body 407 a 408).
Je nesporné, že velikost žalobkyň a společnosti Coats se významně liší. Vzhledem k tomu, že u kartelové dohody na trhu s nitěmi
pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu v EHP byla použita odlišná výchozí částka z toho důvodu, že byly zařazeny
do dvou různých kategorií a že u kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích byla použita
stejná výchozí částka z důvodu jejich zařazení do téže skupiny, je třeba přezkoumat, zda rozdílné zacházení může být objektivně
odůvodněno předností, kterou má důležitost podniků na relevantním trhu (danou obratem dosaženým na relevantním trhu za dotyčné
výrobky) ve vztahu k velikosti podniků (danou celkovým obratem).
V tomto ohledu Tribunál již rozhodl, že bylo soudržné a objektivně odůvodněné řadit do téže skupiny několik podniků, z nichž
jeden měl čistý celkový obrat dokonce „podstatně“ nižší než ostatní podniky, a to na základě jejich obratů na dotčeném trhu
a jejich velice podobných podílech na trhu, a že bylo soudržné a objektivně odůvodněné použít na ně totožnou zvláštní výchozí
částku. Dospěl tak k závěru, že Komise nijak neporušila zásadu rovného zacházení (viz v tomto smyslu rozsudky Cheil Jedang
v. Komise, bod 186 výše, body 104 až 115, a Union Pigments v. Komise, bod 187 výše, body 155 až 158).
Tentýž závěr platí v projednávaném případě. Jak bylo uvedeno výše, pokud jde o trh s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu, žalobkyně byly totiž zařazeny do první kategorie a Coats do kategorie druhé z toho důvodu, že obrat žalobkyň dosažený
na tomto trhu byl přibližně pětkrát vyšší než obrat dosažený na tomto trhu společností Coats. Stejně tak, co se týče trhu
s průmyslovými nitěmi, Amann a Coats byly zařazeny do stejné kategorie, jelikož jejich obraty dosažené na tomto trhu byly
velice podobné. Je tudíž soudržné a objektivně odůvodněné rozdělit uvedené podniky na tomto základě.
Z toho plyne, že ze strany Komise nedošlo k žádnému porušení zásady rovného zacházení.
S ohledem na tyto úvahy je třeba zamítnout žalobní důvod vycházející z porušení zásad proporcionality a rovného zacházení.
3.
K žalobnímu důvodu uplatněnému společností Amann, který vychází z nesprávného stanovení výchozí částky pokuty uložené za kartelovou
dohodu týkající se průmyslových nití
a)     Argumenty účastnic řízení
Společnost Amann tvrdí, že Komise tím, že ji zařadila do téže kategorie jako společnost Coats, porušila pokyny.
Nejprve totiž Komise při rozlišování podniků vycházela výlučně z obratů dosažených v roce 2000 za výrobky, které jsou předmětem
kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi. Nezohlednila přitom skutečnost, že Coats v roce 1999 nabyla všechny podíly
společnosti Barbour, a tudíž měl být při rozlišování její obrat navýšen o obrat společnosti Barbour.
Dále se Amann tím, že Komise uvedla pouze rozmezí obratů těchto dvou podniků (2 až 4 miliony eur u první z nich a 14 až 18
milionů eur u druhé z nich) nepovažovala za schopnou určit přesnou výši těchto obratů. Podle společnosti Amann přitom Komise
měla vynaložit zvláštní péči při stanovení výchozí částky pokuty, neboť systém paušálního výpočtu pokut stanovený pokyny nezohledňuje
v konečném důsledku rozdíly ve velikosti podniků. Společnost Amann uvádí, že metoda použitá při rozřazování podniků do různých
skupin musí být správná, soudržná a nediskriminační. Komise nedodržela tyto povinnosti vyplývající ze zásady rovného zacházení.
Společnost Amann má navíc za to, že tím, že disponuje pouze rozmezím obratů, není schopna určit, zda Komise při stanovování
výchozí částky pokuty postupuje správně, soudržně a nediskriminačně. V tomto rozsahu uplatňuje rovněž porušení článku 253 ES.
Konečně Komise přikládala obratu z prodeje výrobků, které jsou předmětem protiprávního jednání, přílišný význam ve srovnání
s ostatními posuzovanými faktory.
Komise dospěla k závěru o neopodstatněnosti tohoto žalobního důvodu.
b)     Závěry Tribunálu
Zaprvé je třeba přezkoumat žalobní bod společnosti Amann, podle něhož Komise při rozřazování podniků do různých skupin a při
stanovování výchozí výše pokuty nepostupovala správně, soudržně a nediskriminačně.
Nejprve je třeba odmítnout argument společnosti Amann, podle kterého Komise při odstupňování výchozích částek nezohlednila
obrat společnosti Barbour, jejíž všechny podíly nabyla společnost Coats v září roku 1999.
Společnost Coats ve své odpovědi ze dne 11. dubna 2005 na žádost Komise o informace totiž vysvětlila, že od září roku 1999
se Barbour nepodílela na provozu podniku ani na dosahovaném obratu. Obrat v rozmezí od 14 do 18 milionů eur od roku 2000 dosažený
společností Coats na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích zahrnuje tudíž jak obchodní činnost společnosti
Coats, tak činnost společnosti Barbour, kterou nabyla Coats v září roku 1999, a tedy nemůže být zpochybňován.
Dále je třeba připomenout, že Komise měla za nezbytné zacházet s podniky zapojenými do kartelu rozdílně proto, aby zohlednila
skutečnou hospodářskou schopnost pachatelů přivodit podstatnou újmu hospodářské soutěži, jakož i stanovila pokutu v takové
výši, která zajistí její dostatečně odrazující účinek. Komise dodala, že je nezbytné zohlednit zvláštní váhu protiprávního
jednání každého podniku, a tudíž jeho skutečný dopad na hospodářskou soutěž (napadené rozhodnutí, body 354 a 355 odůvodnění).
Pro účely posouzení těchto faktorů se Komise rozhodla vycházet z obratu dosaženého každým podnikem na trhu s průmyslovými
nitěmi za poslední rok protiprávního jednání, a sice za rok 2000, jak vyplývá z tabulky uvedené v bodě 356 odůvodnění napadeného
rozhodnutí.
V důsledku toho, jak je uvedeno v bodě 184 výše, Komise rozdělila podniky do čtyř kategorií s tím, že společnosti Amann a Coats
zařadila do první kategorie a stanovila pro tyto dva podniky výchozí částku ve výši 14 milionů eur.
V tomto ohledu se Tribunál v rámci svého přezkumu legality výkonu posuzovací pravomoci Komise musí omezit na kontrolu, zda
je toto rozdělení soudržné a objektivně odůvodněné (viz rozsudek BASF v. Komise, bod 196 výše, bod 157 a citovaná judikatura).
Je důležité mít v tomto ohledu za to, že rozdělení podniků do čtyř kategorií je rozumným prostředkem, kterým lze zohlednit
jejich příslušný význam na trhu za účelem stanovení výchozí částky, za předpokladu, že to nepovede ke značně zkreslenému obrazu
relevantního trhu. V projednávané věci nemůže být metoda Komise spočívající ve stanovení kategorií v závislosti na obratech
dosažených na relevantním trhu za prodej dotyčných výrobků, a to stanovení kategorie od 14 do 18 milionů eur, od 5 do 8 milionů
eur, od 2 do 4 milionů eur a od 0 do 1 milionu eur, považována
a priori
za vnitřně nesoudržnou.
Kritika společnosti Amann ohledně metody stanovování kategorií a výchozí částky pokut pro každou z těchto kategorií je tím
spíše neopodstatněná, že v kategorii, do které byla zařazena Amann, byla částka 14 milionů eur, jež byla zvolena jako výchozí
částka pro výpočet pokuty, nejnižší v této kategorii.
V tomto ohledu je třeba odmítnout argument společnosti Amann, podle něhož se neměla nacházet ve stejné kategorii jako Coats
údajně proto, že mezi jejich obraty na trhu s průmyslovými nitěmi byl rozdíl přinejmenším ve výši dvou milionů eur a podniky
se stejným rozdílem byly zařazeny do různých kategorií. Je totiž třeba poukázat na to, že v rozsudku ze dne 14. července 2005,
Acerinox v. Komise (C‑57/02 P, Sb. rozh. s. I‑6689, body 74 až 80), na který právem odkazuje Komise, Soudní dvůr připustil,
aby podniky, mezi jejichž podíly na trhu byl větší rozdíl, než je tomu v projednávaném případě, byly zařazeny do téže kategorie.
Konečně s ohledem na úvahy uvedené v bodech 182 až 194 výše, je třeba odmítnout argument společnosti Amann vycházející z toho,
že Komise přikládala přílišný význam obratům z prodeje výrobků, které jsou předmětem protiprávního jednání, ve srovnání s ostatními
posuzovanými faktory.
Komise tudíž při rozřazování podniků do různých skupin a při stanovování výchozí částky pokuty postupovala správně, soudržně
a nediskriminačně.
Zadruhé se společnost Amann neprávem dovolává porušení povinnosti uvést odůvodnění, když tvrdí, že má údajně k dispozici pouze
rozmezí obratů, a tedy nemůže znát způsob, jakým Komise stanovila výchozí částky v závislosti na uvedených obratech.
Z judikatury totiž jednak vyplývá, že při stanovování částky pokuty v případě porušení pravidel hospodářské soutěže, jsou
podstatné formální náležitosti, mezi něž patří povinnost uvést odůvodnění, splněny, jestliže Komise uvede ve svém rozhodnutí
posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit závažnost a délku trvání protiprávního jednání (rozsudek Soudu ze dne 30.
září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise, T‑191/98, T‑212/98 až T‑214/98, Recueil, s. II‑3275, bod 1521). Tyto
náležitosti přitom neukládají Komisi, aby ve svém rozhodnutí uvedla číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokut, přičemž
musí být každopádně zdůrazněno, že se Komise nemůže zbavit své posuzovací pravomoci tím, že výlučně a mechanicky použije aritmetické
vzorce. Pokud jde o rozhodnutí, kterým jsou uloženy pokuty několika podnikům, rozsah povinnosti uvést odůvodnění musí být
především posouzen s ohledem na skutečnost, že závažnost protiprávních jednání musí být stanovena v závislosti na vícero skutečnostech,
jakými jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to aniž by byl sestaven závazný nebo
taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. října 2002, Limburgse
Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P,
Recueil, s. I‑8375, body 464 a 465).
V projednávaném případě z výše uvedených úvah vyplývá, že podmínky vyžadované judikaturou byly splněny, neboť Komise uvedla,
že posoudila závažnost protiprávních jednání za použití kritérií uvedených v pokynech a posléze rozřadila podniky v závislosti
na jejich významu na trhu podle jejich obratu na tomto trhu a stanovila výchozí částku s přihlédnutím k velikosti relevantního
zeměpisného trhu.
Dále Komise splnila svou povinnost uvést odůvodnění tím, že uvedla rozmezí obratů, která byla dostatečně úzká k tomu, aby
společnosti Amann umožnila určit způsob, jakým Komise stanovila výchozí částky, a zároveň zajistila zachování obchodního tajemství.
Komisi tudíž nelze vytýkat žádné porušení povinnosti uvést odůvodnění.
Žalobní důvod vycházející z nesprávného stanovení výchozí částky pokuty uložené za kartelovou dohodu týkající se průmyslových
nití je proto třeba zamítnout jako neopodstatněný.
4.
K žalobnímu důvodu uplatněnému společností Amann vycházejícímu z chybného výpočtu délky trvání protiprávního jednání na trhu
s průmyslovými nitěmi
a)     Argumenty účastnic řízení
Výpočet délky trvání protiprávního jednání je podle společnosti Amann nesprávný.
Zaprvé délka trvání protiprávního jednání, kterého se měla dopustit na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských
zemích měla trvat pouze jedenáct let, a nikoli jedenáct let a devět měsíců. Naposledy se měla účastnit protiprávního jednání
na schůzce konané dne 16. ledna 2001, a nikoli na schůzce konané dne 18. září 2001, což potvrzuje bod 147 odůvodnění napadeného
rozhodnutí. Výchozí částka pokuty měla být tudíž zvýšena maximálně o 110 %, a nikoli o 115 %.
Společnost Amann navíc zdůrazňuje, že i kdyby bylo na základě dvoustranných kontaktů, o kterých Komise tvrdí, že probíhaly,
třeba dospět k závěru, že Amann byla zapojena v dotčených dohodách i po 16. lednu 2001, bylo by tomu tak pouze do května roku
2001. Protiprávní jednání by tedy trvalo maximálně po dobu jedenácti let a čtyř měsíců.
Zadruhé Amann tvrdí, že by první rok protiprávního jednání neměl mít vliv na zvýšení výchozí částky pokuty, přičemž se v tomto
ohledu dovolává několika rozhodnutí Komise.
Zatřetí podle ní Komise měla využít svoji posuzovací pravomoc ke zvýšení výchozí částky pokuty podle bodu 1B druhého pododstavce
pokynů uplatněním takového procenta za každý rok protiprávního jednání, které je výrazně nižší než 10 %, aby tak cena nití
pro odběratele v textilním průmyslu
a priori
nemohla mít nepříznivý a trvalý dopad na spotřebitele, či aby byl tento dopad co nejmenší, přičemž část nákladů na nit by
představovala pouze 0,15 % nákladů na konečný výrobek.
Komise popírá všechny tyto výtky, a proto navrhuje, aby byl žalobní důvod zamítnut jako neopodstatněný.
b)     Závěry Tribunálu
V souladu s čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 představuje délka trvání protiprávního jednání jeden ze znaků, které je třeba
zohlednit při stanovení výše pokuty ukládané podnikům, které se dopustily protiprávních jednání porušujících pravidla hospodářské
soutěže.
Pokud jde o faktor týkající se délky trvání protiprávního jednání, pokyny rozlišují mezi krátkodobými protiprávními jednáními
(obecně kratšími než jeden rok), u nichž by výchozí částka zjištěná na základě závažnosti neměla být zvyšována, střednědobými
protiprávními jednáními (obecně jeden až pět roků), u nichž lze tuto částku zvýšit až o 50 %, a dlouhodobými protiprávními
jednáními (obecně déle než pět roků), u nichž lze tuto částku zvýšit o 10 % za každý rok (bod 1B první až třetí pododstavec).
Z bodu 359 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že se Amann účastnila kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi
v Beneluxu a v severských zemích od ledna roku 1990 až do září roku 2001, což znamená, že období protiprávního jednání trvalo
11 let a 9 měsíců. Toto období odpovídá dlouhodobému protiprávnímu jednání. Výchozí částka její pokuty byla proto zvýšena
o 115 % na základě délky trvání protiprávního jednání (bod 360 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zaprvé skutečnost, že se Amann neúčastnila mnohostranné schůzky, která se konala dne 18. září 2001, nemůže dostačovat k prokázání,
že se protiprávního jednání přestala účastnit po 16. lednu 2001, tedy po dni, kdy proběhla poslední mnohostranná schůzka,
na níž byla přítomna.
Bylo by možné dospět k závěru, že Amann definitivně přestala být účastníkem kartelové dohody, pouze tehdy, pokud by se veřejně
distancovala od obsahu kartelové dohody na schůzce konané dne 16. ledna 2001, což neučinila (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu
ze dne 6. dubna 1995, Tréfileurope v. Komise, T‑141/89, Recueil, s. II‑791, bod 85, a BPB de Eendracht v. Komise, bod 145
výše, bod 203).
Navíc, jak je uvedeno v bodě 99 odůvodnění napadeného rozhodnutí, kartelová dohoda na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu
a v severských zemích byla organizována jak prostřednictvím mnohostranných schůzek, tak i prostřednictvím schůzek dvoustranných.
Společnost Amann přitom skutečně po 16. lednu 2001 udržovala pravidelné dvoustranné kontakty. Z bodu 151 odůvodnění napadeného
rozhodnutí totiž vyplývá, že si Amann a Coats posílaly elektronickou poštu, ve které si vyměňovaly informace o cenách, což
Amann ostatně nezpochybňuje.
Skutečnost, že je poslední elektronická pošta datována ke květnu 2001 nemůže dostačovat k tomu, aby bylo možné mít za to,
že Amann ukončila svoji účast na protiprávním jednáním od června roku 2001.
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že jak bylo připomenuto v bodě 27 výše, kartelová dohoda spočívala ve výměně informaci
o cenách, rabatech a zvláštních cenách, a v dohodách o budoucích cenících, o rabatech a zvláštních cenách, jakož i v dohodách,
jejichž cílem bylo zabránit snížení cen etablovaných dodavatelů a rozdělit si odběratele. Pouhá skutečnost, že Amann přestala
po výměně elektronické pošty v květnu roku 2001 sdělovat informace ostatním členům kartelové dohody nedokazuje, i kdyby byla
prokázána, že se této dohody přestala účastnit (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 27. září 2006, Archer Daniels Midland v. Komise,
T‑329/01, Sb. rozh. s. II‑3255, bod 252).
Z toho plyne, že se Komise nedopustila žádné chyby při výpočtu, když uplatnila 5% zvýšení výchozí částky pokuty uložené společnosti
Amann za její účast na protiprávním jednání po mnohostranné schůzce konané dne 16. ledna 2001.
Zadruhé způsob výpočtu spočívající v nezohlednění prvního roku protiprávního jednání při zvyšování pokuty v závislosti na
délce trvání protiprávního jednání nevykazuje charakteristické znaky ustálené praxe Komise. Tento způsob výpočtu není již
totiž v nejnovějších rozhodnutích Komise použit. Navíc je třeba konstatovat, jak také činí Komise, že rozhodnutí, kterých
se dovolává Amann na podporu své argumentace, se týkají střednědobých protiprávních jednání (do 5 let) a nijak tedy nevypovídají
o údajné ustálené rozhodovací praxi Komise v případech dlouhodobých protiprávních jednání. Krom toho Komise disponuje v oblasti
stanovování pokut širokou posuzovací pravomocí a není vázána předchozími posouzeními (viz v tomto smyslu rozsudek Michelin
v. Komise, bod 154 výše, bod 292).
Navíc, z rozsudku Cheil Jedang v. Komise (bod 186 výše, bod 133), kterého se dovolává společnost Amann, naopak vyplývá, že
z ustanovení bodu 1B pokynů nelze nijak vyvodit, že první rok protiprávního jednání nelze brát v úvahu. Toto ustanovení totiž
pouze uvádí, že v případě krátkodobých protiprávních jednání, která trvají obecně méně než jeden rok, ke zvýšení nedojde.
Ke zvýšení naopak dochází u protiprávních jednání trvajících déle než jeden rok, přičemž toto zvýšení může například dosahovat
až 50 %, pokud protiprávní jednání trvalo po dobu jednoho až pěti let. Tribunál dodal, že jestliže posledně uvedené ustanovení
nestanoví automatické zvýšení o 10 % za rok u střednědobých protiprávních jednání, ponechává v tomto ohledu Komisi prostor
pro uvážení. To platí krom toho i o bodu 1B třetí odrážky pokynů, týkajícího se dlouhodobých protiprávních jednání, který
stanoví pouze, že částka může být zvýšena o 10 % za rok (výše uvedený rozsudek Cheil Jedang v. Komise, body 133 a 134). Důvod,
který ve výše uvedeném rozsudku Cheil Jedang v. Komise vedl Soud k tomu, aby rozhodl, že se zvýšení o 10 % neuplatní, souvisel
výlučně se zvláštními okolnostmi projednávaného případu, a sice s tím, že Komise ve svém rozhodnutí uplatnila bez sebemenšího
odůvodnění výši 40 % vůči některým podnikům za protiprávní jednání, jež trvalo 5 let, zatímco vůči žalobkyni uplatnila zvýšení
o 30 % za protiprávní jednání, které trvalo dva roky a deset měsíců.
Zatřetí Amann neprávem tvrdí, že Komise nevyužila své posuzovací pravomoci tím, že automaticky použila maximální sazbu zvýšení
o 10 % za rok protiprávního jednání, a tudíž tím, že nezohlednila skutečnost, že ceny průmyslových nití nemohou
a

priori
mít nepříznivý a dlouhodobý dopad na spotřebitele, či že je tento dopad minimální.
Je třeba připomenout, že i když bod 1B první pododstavec třetí odrážky pokynů nestanoví automatické zvýšení o 10 % za rok
pro dlouhodobá protiprávní jednání, ponechává v tomto ohledu Komisi prostor pro uvážení (rozsudky Soudu ze dne 18. června
2008, Hoechst v. Komise, T‑410/03, Sb. rozh. s. II‑881, bod 396, a BPB v. Komise, bod 89 výše, bod 362).
V projednávané věci z bodu 239 výše vyplývá, že Komise dodržela pravidla, která jí ukládají pokyny při zvyšování pokut v závislosti
na délce trvání protiprávního jednání. S přihlédnutím k okolnostem projednávaného případu je třeba mít za to, že Komise správně
využila své posuzovací pravomoci, když zvýšila pokutu o 10 % za každý rok, během něhož docházelo k protiprávnímu jednání.
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že zvýšení pokuty v závislosti na délce trvání protiprávního jednání se neomezuje pouze
na případ, kdy je dán přímý vztah mezi délkou trvání a větší újmou, která narušila uskutečňování cílů Společenství sledovaných
pravidly hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 12. července 2001, Tate & Lyle a další v. Komise, T‑202/98,
T‑204/98 a T‑207/98, Recueil, s. II‑2035, bod 106, a Michelin v. Komise, bod 154 výše, bod 278).
Z bodů 347 až 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že v projednávané věci Komise přezkoumala konkrétní nepříznivé
dopady kartelové dohody na dotčeném trhu. Dospěla k závěru, že je obtížné určit jejich přesný rozsah, ale že dopad koluzních
dohod byl reálný.
S ohledem na judikaturu a při zvážení okolností projednávaného případu je třeba mít za to, že se Komise nedopustila zjevně
nesprávného posouzení, když zvýšila pokutu o 10 % za každý rok trvání protiprávního jednání.
Žalobní důvod vycházející z chybného výpočtu délky trvání protiprávního jednání na trhu s průmyslovými nitěmi musí být proto
zamítnut.
5.
K žalobnímu důvodu uplatněnému společností Amann vycházejícímu z nezohlednění některých polehčujících okolností týkajících
se protiprávního jednání na trhu s průmyslovými nitěmi
a)     Argumenty účastnic řízení
Společnost Amann se dovolává polehčující okolnosti podle bodu 3 sedmé odrážky pokynů z důvodu jejího jednostranného rozhodnutí
přestat se účastnit protiprávního jednání z vlastního podnětu a před tím, než Komise poprvé zasáhla. Tvrdí totiž, že se neúčastnila
schůzek, které následovaly po schůzce konané dne 16. ledna 2001, a že od března roku 2001 ukončila jakékoli dvoustranné kontakty.
V tomto ohledu zdůrazňuje, že jelikož se nedovolávala bodu 3 třetí odrážky pokynů, tak judikatura, podle níž Komise musí svými
zásahy přimět dotčené podniky k tomu, aby ukončily svá protisoutěžní jednání, nijak nebrání uznání polehčující okolnosti.
Společnost Amann se na základě toho domnívá, že je vystavena riziku sankcí ze strany svých konkurentů, a to zejména ze strany
společnosti Coats. Toto riziko odvetných opatření, jež není pouze teoretické, může být ostatně prokázáno elektronickou poštou,
k jejíž výměně došlo se zástupcem společnosti Coats, jakož i jak potvrdila BST na jednání ve dnech 19. a 20. července 2004.
Komise ostatně tato prohlášení nepřezkoumala, čímž porušila jí uloženou povinnost objasnit skutečnosti.
Krom toho Komise tím, že tvrdila, že ukončení protiprávního jednání bylo již vzato v úvahu při posuzování jeho délky trvání,
přehlédla skutečnost, že objektivní délku trvání protiprávního jednání je třeba odlišovat od subjektivního aspektu jejího
konce. Přihlédnutí k jednání, jakožto polehčující okolnosti, by nemělo být vyloučeno, má-li pozitivní dopady na podniky z hlediska
trvání protiprávního jednání.
Komise tyto argumenty odmítá.
b)     Závěry Tribunálu
Nejprve je třeba připomenout, že pokyny v bodě 3 stanoví snížení základní částky z důvodu „polehčujících okolností“, jako
je například výlučně pasivní nebo následovnická role při uskutečňování protiprávního jednání, nedostatečně účinné provádění
koluzních dohod, ukončení protiprávního jednání, jakmile Komise zasáhla, či další výslovně neuvedené okolnosti.
Je rovněž třeba konstatovat, že tento text neuvádí taxativní výčet polehčujících okolností, které musí Komise zohlednit. Komisi
je tedy ponechán určitý prostor, aby celkově posoudila význam případného snížení výše pokut z důvodu polehčujících okolností
(rozsudek Soudu ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise, T‑50/00, Sb. rozh. s. II‑2395, bod 326). Komise tudíž nemůže být
nijak povinna v rámci své posuzovací pravomoci přiznat snížení pokuty pro ukončení zjevného protiprávního jednání, ať k tomuto
ukončení došlo před, nebo po jejích zásazích (rozsudek Tokai II, bod 93 výše, bod 292).
Je rovněž důležité zdůraznit, že podle ustálené judikatury může ukončení porušování pravidel hospodářské soutěže předvídané
v bodě 3 třetí odrážce pokynů logicky představovat polehčující okolnost pouze tehdy, pokud existují důvody pro předpoklad,
že podnět k ukončení protisoutěžního jednání byl dotčeným podnikům dán předmětným zásahem. Jeví se totiž, že účelem tohoto
ustanovení je v případě, že Komise zahájí v tomto směru šetření, pobídnout podniky, aby okamžitě ukončily svá protisoutěžní
jednání. Snížení pokuty z tohoto titulu nemůže být použito tehdy, pokud tyto podniky přijaly pevné rozhodnutí o ukončení protiprávního
jednání již před datem prvního zásahu Komise nebo pokud bylo před tímto datem protiprávní jednání ukončeno. Posledně uvedený
případ je dostatečně zohledněn při výpočtu délky trvání protiprávního jednání (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora
ze dne 25. ledna 2007, Dalmine v. Komise, C‑407/04 P, Sb. rozh. s. I‑829, bod 158; rozsudky Soudu ze dne 8. července 2004,
Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, body 280 a 281, a ze dne 12. prosince 2007, BASF v. Komise,
bod 91 výše, bod 128).
Mimoto je třeba uvést, že Amann zakládá svoje právo dovolávat se polehčujících okolností na skutečnosti, že se jednostranně
rozhodla, že se po schůzce konané dne 16. ledna 2001 již nadále nebude účastnit žádné další schůzky a že ukončí jakýkoli dvoustranný
kontakt. Přitom, jak bylo konstatováno v bodech 240 a následujících výše, Amann v účasti na dvoustranných schůzkách pokračovala
i po této mnohostranné schůzce.
Z týchž důvodů musí být rovněž odmítnut argument společnosti Amann, podle kterého Coats sehrála úlohu vůdce kartelové dohody
a vyhrožovala jí poté, co Amann přijala rozhodnutí dále se neúčastnit protiprávního jednání. V tomto ohledu je irelevantní
argument žalobkyně vycházející z porušení povinnosti uložené Komisi spočívající v objasnění skutkového stavu. Jak vyplývá
z bodu 261 výše, výchozí předpoklad žalobkyně, podle něhož ukončila svoji účast na protiprávním jednání po schůzce konané
dne 16. ledna 2001, je nepřesný. Nemůže tedy platně tvrdit, že ukončení protiprávního jednání po této schůzce mělo za následek
to, že byla vystavena odvetným opatřením ze strany společnosti Coats, a proto se v tomto ohledu nemůže dovolávat jakéhokoli
porušení povinnosti objasnit skutkový stav.
Konečně, i kdyby Amann ukončila svou účast na protiprávním jednáním dříve, z výše uvedené judikatury vyplývá, že Komisi je
ponechán určitý prostor, aby celkově posoudila význam případného snížení výše pokut z důvodu polehčujících okolností, a nemůže
být nijak vázána přiznat takové snížení pokuty z důvodu ukončení zjevného protiprávního jednání před jejími zásahy.
Projednávaný žalobní důvod musí být tedy zamítnut.
6.
K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi vycházejícímu z chybného výpočtu výchozí a základní částky pokuty uložené za protiprávní
jednání na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu
a)     Argumenty účastnic řízení
Zaprvé žalobkyně uvádějí, že výchozí částka pokuty uložené za protiprávní jednání na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti
automobilového průmyslu byla stanovena svévolně. Z napadeného rozhodnutí totiž není patrný způsob, jakým Komise vypočítala
uvedenou částku, ani na základě čeho vymezila kategorie. Výchozí částky (5 milionů eur u žalobkyní a 1,3 milionů eur u ostatních
dotčených podniků) totiž přesně neodpovídají různým obratům dosaženým z prodeje výrobků, které jsou předmětem kartelové dohody.
Dále Komise nevysvětlila důvod, na základě kterého, na rozdíl od společností Coats a Barbour, považovala žalobkyně za jediný
podnik. V tomto ohledu nejsou přesvědčivá tvrzení Komise týkající se silného vlivu společnosti Amann na společnost Cousin
před nabytím většiny jejích podílů. Situace společností Coats a Barbour měla být podle žalobkyň posuzována stejně jako situace
žalobkyň. Informace poskytnuté společností Oxley v odpovědi na oznámení námitek směřovaly rovněž k prokázání toho, že Komise
podcenila význam „Coats v. Barbour“. Žalobkyně přitom tvrdí, že není vyloučeno, že pokud by Komise tyto podniky zařadila správně,
došla by k jiné výchozí částce. Vzhledem k těmto vyjádřením není podle žalobkyň napadené rozhodnutí odůvodněné.
Odpověď Komise potvrzuje její logické pochybení, jelikož účast společnosti Barbour byla zohledněna pouze do jejího nabytí
společností Coats v září roku 1999 a Komise po uvedeném nabytí vzala v úvahu pouze obrat společnosti Coats, zatímco měla společnosti
Coats rovněž přičíst obrat dosažený společností Barbour v průběhu roku 1999. Výše tohoto obratu činila přibližně 6 milionů
eur. Žalobkyně tudíž kritizují skutečnost, že v jejich případě výchozí částka činí 5 milionů eur (jejich obraty dosahovaly
dohromady 8,55 milionů eur), zatímco výchozí částka u společnosti Coats činí pouze 1,3 milionů eur (její obrat dosahoval přibližně
6 milionů eur). Žalobkyně uvádějí rovněž skutečnost, že kategorizace provedená Komisí vedla k tomu, že součet jejich obratů
byl zohledněn za celé období, zatímco obrat společnosti Barbour po jejím nabytí Coats již v rámci stanovení výše pokuty vzat
v úvahu nebyl.
Zadruhé výpočet základní částky podle délky trvání protiprávního jednání, od května/června 1998 do 15. května 2000, tedy jeden
rok a jedenáct měsíců, a zvýšení výchozí částky pokuty o 15 % z něj vyplývající, byly chybné.
Podle žalobkyň neexistuje důkaz o tom, že se schůzka konala v květnu/červnu 1998, ani o tom, že se jí účastnily. Poukazují
na to, že jediný důkaz, ze kterého Komise vychází, je odpověď společnosti Coats na žádost o informace. Tato odpověď přitom
spočívá pouze v poznámce bývalého spolupracovníka. Konání této schůzky je tedy založeno pouze na tezi typu „jedna paní povídala“
a pravost poznámky vzbuzuje pochybnosti, které Komise měla vznést při ověřování. Podle žalobkyň se první schůzka konala až
v červnu 1999. Společnost Oxley nebyla schopna poskytnout sebemenší důkaz o této schůzce a Coats nebyla schopna přesně osvětlit
svoji účast. Vzhledem k nejasnostem ohledně této schůzky žalobkyně krom toho Komisi vytýkají, že se nijak nesnažila objasnit
kde se taková schůzka měla konat. Mají tedy za to, že se základní částka pokuty měla počítat od 15. dubna 1999.
Komise tento žalobní důvod odmítá.
b)     Závěry Tribunálu
Zaprvé je třeba přezkoumat argument vycházející ze svévolného stanovení výchozí částky pokuty.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokyny zaprvé stanoví posouzení závažnosti protiprávního jednání jako takového, na
jejímž základě může být stanovena „obecná výchozí částka“. Závažnost protiprávního jednání se tedy určuje v závislosti na
objektivních faktorech, jako je povaha protiprávního jednání, jeho skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost
relevantního zeměpisného trhu. Zadruhé je závažnost analyzována na základě řady subjektivních faktorů. Jsou tudíž vzaty v úvahu
vlastnosti dotčeného podniku, zejména jeho velikost a postavení na relevantním trhu, což může vést k poměrnému vážení výchozí
částky, zařazení podniků do kategorií a stanovení „zvláštní výchozí částky“. Zatřetí se při stanovení základní částky bere
v úvahu délka trvání protiprávního jednání, jakož i začtvrté přitěžující a polehčující okolnosti, jež umožňují posoudit zejména
relativní závažnost účasti každého dotyčného podniku na protiprávním jednání.
Pokud jde konkrétněji o subjektivní faktory, které je třeba brát v úvahu při stanovení výchozí částky, pokyny stanoví, že
je nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu
jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům, a určit výši pokuty na úrovni, která zajistí její dostatečně odrazující
účinek (čtvrtý odstavec bodu 1A).
Tytéž pokyny stanoví, že v případech týkajících se několika podniků, jako je tomu v případě kartelů, je možno připustit zvážení
obecné výchozí částky, aby se brala v úvahu specifická váha, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku na
hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání
stejného typu, a aby se v důsledku toho přizpůsobila obecná výchozí částka pokuty zvláštní povaze každého podniku (bod 1A šestý
pododstavec) (rozsudek Cheil Jedang v. Komise, bod 186 výše, bod 81).
Je třeba poznamenat, že pokyny nestanoví, že se výše pokut vypočítá na základě celkového obratu nebo obratu uskutečněného
podniky na dotčeném trhu. Nicméně pokyny ani nebrání tomu, aby se tyto obraty vzaly do úvahy při určování výše pokuty, tak
aby byly dodrženy obecné zásady práva Společenství a vyžadují-li to okolnosti. Obrat tudíž může být zohledněn, posuzují-li
se různé faktory vyjmenované výše v bodech 269 a 270 (rozsudek Cheil Jedang v. Komise, bod 186 výše, bod 82, a Tokai I, bod
186 výše, bod 195).
V projednávaném případě z bodu 418 a následujících bodů odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise dodržela ustanovení
pokynů. Vzala totiž v úvahu povahu protiprávního jednání, jeho skutečný dopad na trh, jakož i velikost relevantního zeměpisného
trhu. S ohledem na tyto faktory kvalifikovala protiprávní jednání jako velmi závažné a v bodě 482 odůvodnění napadeného rozhodnutí
upřesnila, že při stanovení výše pokuty zohlednila malou velikost relevantního trhu.
Dále Komise stejně jako v rámci kartelové dohody na trhu s průmyslovými nitěmi v Beneluxu a v severských zemích měla za nezbytné
zacházet s podniky zapojenými do kartelu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu rozdílně proto, aby zohlednila
skutečnou hospodářskou schopnost pachatelů přivodit podstatnou újmu hospodářské soutěži, jakož i stanovila pokutu v takové
výši, jaká zajistí její dostatečně odrazující účinek. Dodala že je nezbytné zohlednit zvláštní váhu protiprávního jednání
každého podniku, a tudíž jeho skutečný dopad na hospodářskou soutěž. Pro účely posouzení těchto faktorů se Komise rozhodla
vycházet z obratu dosaženého na relevantním trhu za výrobky dotčené kartelovou dohodou (napadené rozhodnutí, body 430 až 432
odůvodnění).
V důsledku toho rozdělila podniky do dvou kategorií. Společnosti Amann a Cousin byly vzhledem k jejich společnému obratu ve
výši 8,55 milionů eur zařazeny do první kategorie. Společnosti Coats, Oxley a Barbour byly vzhledem ke svému obratu odhadovanému
mezi 1 a 3 miliony eur zařazeny do druhé kategorie. Komise stanovila výchozí částku v závislosti na závažnosti protiprávního
jednání ve výši 5 milionů eur pro Amann a Cousin a ve výši 1,3 milionů eur pro Coats, Oxley a Barbour (napadené rozhodnutí,
body 432 až 435 odůvodnění).
Jak bylo zdůrazněno v bodech 216 až 221 výše, Tribunál se v rámci svého přezkumu legality výkonu posuzovací pravomoci Komise
musí omezit na kontrolu, zda je toto rozdělení soudržné a objektivně odůvodněné (viz rozsudek BASF v. Komise, bod 196 výše,
bod 157 a citovaná judikatura).
Je třeba mít v tomto ohledu za to, že rozdělení podniků do dvou kategorií je rozumným prostředkem, kterým lze zohlednit jejich
příslušný význam na trhu za účelem stanovení výchozí částky, za předpokladu, že to nepovede ke značně zkreslenému obrazu relevantního
trhu. V projednávané věci nemůže být metoda Komise spočívající ve stanovení kategorií v závislosti na obratech dosažených
na relevantním trhu za dotyčné výrobky
a

priori
považována za vnitřně nesoudržnou.
Co se týče stanovení výchozí částky jako takové, je třeba mít za to, že volba částky 5 milionů eur pro podniky zařazené do
první kategorie nemůže být považována za svévolnou a nepřekračuje meze široké posuzovací pravomoci, kterou v dané oblasti
Komise disponuje. Tato výše byla totiž stanovena s ohledem na kategorie, které jako takové byly rovněž platně stanoveny, jak
bylo uvedeno v bodech 277 a 278 výše. Navíc je částka 5 milionů eur, jež byla zvolena jako výchozí částka, nižší než obrat
žalobkyně, který sloužil jako odkaz na první kategorii.
Na základě těchto úvah žalobkyně neprávem tvrdí, že Komise svévolně definovala dvě kategorie a svévolně vypočítala výchozí
částku pokuty.
Výtka směřující vůči Komisi ohledně toho, že nepovažovala společnosti Coats a Barbour za „jediný podnik“, a tudíž nesečetla
jejich obraty, je také irelevantní. Z napadeného rozhodnutí (body 40 a 67 odůvodnění) totiž vyplývá, že Coats nabyla společnost
Barbour až v září roku 1999. Společnost Barbour tedy byla právně samostatným a nezávislým podnikem a na základě toho jí mohla
být přičtena výlučná odpovědnost za protiprávní jednání, ke kterému došlo v období od května/června 1998 do září roku 1999.
Pokud jde o společnost Coats, z napadeného rozhodnutí vyplývá, že se protiprávního jednání účastnila od 8. června 1999 do
15. května 2000, a tudíž mohla být shledána výlučně odpovědnou za svá protiprávní jednání.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nebylo tedy třeba sčítat obraty společností Coats a Barbour a řadit je do první kategorie.
Je však třeba uvést, že za rok 1999 Komise zohlednila pouze obrat společnosti Coats. Bylo by tedy odůvodněné přičíst k tomuto
obratu část obratu společnosti Barbour za měsíce říjen až prosinec roku 1999, tedy 3/12 ročního obratu společnosti Barbour.
Obrat společnosti Coats měl být tedy zvýšen o částku mezi 250 000 a 750 000 eur. Tato chyba ve výpočtu nicméně nijak nezpochybňuje
zařazení žalobkyň do první kategorie ani výchozí částku, která se na ně uplatnila. Žalobkyně totiž nezpochybňují konstatování
učiněné Komisí v bodech 323 a 433 napadeného rozhodnutí, podle kterého měly být považovány za „jediný podnik“, a že na základě
toho Komise správně sečetla jejich příslušné obraty.
Konečně musí být odmítnut argument vycházející z porušení článku 253 ES, odůvodněný tím, že Komise nevysvětlila důvod, na
základě kterého na rozdíl od společností Coats a Barbour, považovala žalobkyně za „jediný podnik“, a dále tím, že stanovení
a výpočet výchozí částky jsou nesrozumitelné.
Komise jednak v bodech 323 a 433 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně uvedla důvody, na základě kterých měly být žalobkyně
považovány za „jediný podnik“. Dále, jak bylo uvedeno v bodě 226 výše, povinnost uvést odůvodnění neznamená, že Komise musí
ve svém rozhodnutí uvést číselné údaje týkající se způsobu výpočtu pokut, přičemž je třeba každopádně zdůraznit, že se Komise
nemůže zbavit své posuzovací pravomoci tím, že výlučně a mechanicky použije aritmetické vzorce.
Jak vyplývá z bodů 276 až 278 výše, Komise v projednávaném případě zcela splnila svou povinnost uvést odůvodnění, když v bodě
418 a následujících bodech odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla posuzované faktory, které jí umožnily posoudit závažnost
protiprávního jednání.
Zadruhé, co se týče argumentu vycházejícího z nesprávného stanovení základní částky pokuty z důvodu nesprávného stanovení
délky trvání protiprávního jednání, z písemností ve spise vyplývá, že první schůzka týkající se trhu s nitěmi pro odběratele
v oblasti automobilového průmyslu se konala nikoli v červnu roku 1999, jak tvrdí žalobkyně, ale v květnu/červnu roku 1998.
Ve své odpovědi na oznámení námitek Amann výslovně zmiňuje konání této schůzky a uvádí, že účastníkům umožnila vytvořit počáteční
vzájemný kontakt, vyměnit si informace o některých cenách a projevit svůj záměr stanovit ceny za období, které nepřesahovalo
6 měsíců.
Je tedy důvod mít za to, že tento argument není skutkově podložen.
Krom toho výtka směřující vůči Komisi ohledně toho, že nemohla přesně určit, zda se schůzka konala v květnu nebo v červnu
není relevantní, poněvadž délka trvání protiprávního jednání se počítala od června, který byl příznivějším výchozím bodem
pro žalobkyně.
Vzhledem k těmto úvahám musí být žalobní důvod vycházející z chybného výpočtu základní částky zamítnut.
7.
K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi, vycházejícímu z údajného nezohlednění toho, že kartelová dohoda týkající se nití
pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu nebyla prováděna
a)     Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že závěry Komise, týkající se dopadu protiprávního jednání na trh, jsou nesprávné. Napadené rozhodnutí totiž
neprokázalo skutečné provádění dohod uzavřených v rámci kartelové dohody týkající se nití pro odběratele v oblasti automobilového
průmyslu. Dokumenty, na kterých Komise zakládá svá tvrzení ohledně skutečného provádění kartelové dohody jsou uplatňovány
pouze jako důkazy o konání schůzek mezi účastníky. Komise sama v bodě 427 odůvodnění napadeného rozhodnutí uznala, že zjišťování
provádění kartelové dohody bylo obtížné.
Komise konkrétně nesprávně tvrdila, že Cousin zvýšila ceny svému klientovi, společnosti Johnson Controls. Žalobkyně zdůraznily,
že toto zvýšení odpovídá jejich individuální cenové politice a nijak nesouvisí s dohodami. V tomto ohledu nebylo žalobkyním
přiznáno právo být vyslechnut k tomuto bodu, který byl poprvé uplatněn v napadeném rozhodnutí, a tudíž mají za to, že nemůže
být použit jako důkaz o provádění dohody.
Žalobkyně uplatňují povinnost Komise zohlednit při posuzování závažnosti protiprávního jednání všechny faktory, které mohou
být rozhodující z hlediska konkrétního dopadu protiprávního jednání na trh. V tomto ohledu Komise konstatovala existenci polehčující
okolnosti odůvodňující zmírnění trestu i ve věcech, ve kterých byly dohody prováděny jen částečně. Vzhledem k tomu, že neprovádění
má v projednávaném případě větší význam, žalobkyně se domnívají, že jej Komise měla v souladu se svou rozhodující praxí zohlednit,
a tudíž rozhodnout, že v jejich prospěch svědčí polehčující okolnost podle bodu 3 druhé odrážky pokynů nebo k němu měla přihlédnout
v rámci určování závažnosti protiprávního jednání.
Komise tento žalobní důvod odmítá.
b)     Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba uvést, že z bodu 233 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že na schůzce konané dne 9. července 1999 Cousin
uvedla, že má v úmyslu zvýšit ceny účtované svému klientovi, společnosti Johnson Controls. Z vyjádření společnosti Barbour
rovněž vyplývá, že zástupce společnosti Cousin telefonoval zástupci společnosti Barbour, aby potvrdil, že zvýšení bylo provedeno.
Konečně je nutno uvést, že Cousin potvrzuje, že zvýšila své ceny, avšak tvrdí, že toto zvýšení nijak nevyplývalo z dohody.
Zaprvé žalobkyně neprávem tvrdí, že oznámení námitek neobsahovalo žádný odkaz na zvýšení cen uplatněné vůči společnosti Johnson
Controls, a tudíž na něj neměly příležitost odpovědět. Takový argument je skutkově nepodložený, neboť Komise na toto zvýšení
cen odkazovala výslovně v bodech 192 a 201 oznámení námitek.
Zadruhé Komise správně dospěla k závěru o provádění dohody, když vycházela z výše uvedeného zvýšení cen uplatněného vůči společnosti
Johnson Controls. Prohlášení společnosti Cousin na schůzce konané dne 9. července 1999 týkající se jejího záměru zvýšit ceny
vůči společnosti Johnson Controls, telefonický rozhovor mezi touto společností a společností Barbour, ve kterém bylo oznámeno
uskutečnění tohoto záměru, a v němž Cousin potvrdila toto zvýšení v rámci správního řízení, představují totiž soubor nepřímých
důkazů, které jsou v tomto ohledu dostačující. Žalobkyním tedy příslušelo prokázat, že zvýšení cen nepředstavovalo v žádném
ohledu uplatnění dohody, což však neučinily a pouze se odvolávaly na svou „individuální politiku v oblasti cen“.
Zatřetí, pokud jde o dopady protiprávního jednání, Komise měla v bodě 427 odůvodnění napadeného rozhodnutí za to, že koluzní
dohody byly prováděny a že měly dopad na relevantní trh a na dotyčné výrobky, „byť je obtížné tento dopad přesně posoudit“.
Je třeba připomenout, že v oblasti hospodářské soutěže je důkazní břemeno existence dopadu protiprávního jednání na trh, které
náleží Komisi, pokud zohledňuje tento dopad v rámci výpočtu pokuty podle závažnosti protiprávního jednání, lehčí než břemeno,
které nese, pokud musí prokazovat existenci protiprávního jednání jako takového v případě kartelové dohody. Pro zohlednění
skutečného dopadu kartelové dohody na trh totiž stačí, aby Komise uvedla „dobré důvody pro jeho zohlednění“ (rozsudek Jungbunzlauer
v. Komise, bod 171 výše, bod 161). Zvýšení cen uplatněné vůči společnosti Johnson Controls představuje tudíž samo o sobě velice
dobrý důvod pro zohlednění skutečného dopadu protiprávního jednání na trh.
Začtvrté z předcházejících úvah vyplývá, že se žalobkyně nemohly nijak dovolávat přiznání polehčující okolnosti spočívající
v tom, že dohody nebyly skutečně prováděny.
Z toho vyplývá, že žalobní důvod musí být zamítnut.
8.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva být vyslechnut a práv obhajoby
a)     Argumenty účastnic řízení
Na podporu tohoto žalobního důvodu jsou uplatňovány dva žalobní body. První vychází z porušení práva být vyslechnut a druhý
z porušení práva na obhajobu.
Zaprvé se Amann domnívá, že bylo porušeno její právo být vyslechnuta, zakotvené v čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003. Komise
totiž založila podstatnou část svého rozhodnutí týkajícího se některých rabatů na dokumentech uvedených v bodě 116 odůvodnění
napadeného rozhodnutí. Tyto dokumenty a závěry, které z nich Komise vyvodila, přitom nebyly v této souvislosti dány na vědomí
společnosti Amann v oznámení námitek. Tyto dokumenty tedy nemohou být použity jako důkazy o porušení článků 81 ES a 53 Dohody
o EHP. Společnost Amann uvádí, že pouhá přítomnost těchto dokumentů ve spisu Komise a možnost konzultovat je v rámci přístupu
ke spisu nemůže dostačovat k zajištění dodržení práva být vyslechnut.
Komise rovněž porušila její právo být vyslechnuta, když vycházela z námitek, k nimž se Amann neměla příležitost vyjádřit.
Napadené rozhodnutí totiž odkazuje na diskuzi týkající se snížení rabatů ve Švédsku, ze dne 19. září 2000, aby tak opodstatnilo
výtku ohledně výměny informací o rabatech a ohledně dohody za účelem jejich snížení. Oznámení námitek přitom neobsahuje žádnou
informaci o dohodách tohoto typu, které by se týkaly Švédska, ale zmiňuje takové dohody spíše v případě Finska. Společnost
Amann konstatuje, že Komise sama v bodě 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí uznala, že v oznámení námitek uvedla omylem Finsko
namísto Švédska. Společnost Amann má tedy za to, že nebyla k tomuto bodu vyslechnuta. Komise nesprávně tvrdila, že Amann mohla
z dokumentu citovaného v oznámení námitek vyvodit, že se jednalo o námitku týkající se Švédska. Předmětný dokument, a sice
elektronická pošta ze dne 10. října 2000, byl totiž zmíněn v jiném kontextu než v kontextu dohod týkajících se rabatů. Z obsahu
dokumentu nebylo navíc nijak možné dospět k závěru o konkrétní dohodě o rabatech. Společnost Amann tvrdí, že podle judikatury
jsou důležité nikoli dokumenty jako takové, nýbrž závěry, které z nich Komise vyvodí. Tato judikatura se v projednávaném případě
uplatní, přestože napadené rozhodnutí zmiňuje existenci výše uvedené elektronické pošty, neboť tato zmínka byla učiněna v jiném
kontextu.
Navíc si Komise protiřečí, když tvrdí, že ve skutečnosti zamýšlela odkázat na Švédsko namísto Finska, a když krom toho zároveň
tvrdí, že se jednalo o dohody v obou zemích.
Zadruhé Komise podle žalobkyň porušila její právo na obhajobu, když od nich požadovala odpovědi na otázky týkající se kontaktů
udržovaných s konkurenty, vyskytující se v žádostech o informace ze dne 6. a 24. března 2003, aniž by upřesnila, že jim kladla
dotazy jako „obviněným“. Tvrdí, že podle judikatury nelze po žalobkyních požadovat, aby poskytly podrobnosti o projednávaných
záležitostech a rozhodnutích přijatých v souvislosti s kontakty udržovanými s konkurenty, a tím spíše nelze žádat podniky,
aby kromě prostého popisu skutkových okolností a poskytnutí existujících dokumentů podaly informace týkající se předmětu,
průběhu a výsledků kontaktů s konkurenty, pokud má Komise jasné podezření, že cílem těchto setkání je omezení hospodářské
soutěže. Žalobkyně se přitom domnívají, že tak je tomu v projednávaném případě, a vycházejí v tomto ohledu z bodu 4.1 výše
uvedených žádostí o informace.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně odpověděly zevrubně na všechny otázky Komise, i přestože měly právo odpověď odepřít, dovolávají
se podle bodu D2 sdělení o spolupráci vyššího, než 15% snížení uplatněného na jejich pokuty. Mají tedy za to, že Komise šla
výrazně nad rámec toho, co byla oprávněna požadovat.
Považují rovněž za nedostačující výše uvedené snížení o 15 %, v porovnání s 50% snížením přiznaným společnosti Coats. Komise
podle nich totiž měla zohlednit skutečnost, že v rámci ověřování již našla základní dokumenty, které jí umožnily jednoduše
zjistit existenci protiprávního jednání v dotyčných oblastech. Krom toho měla Coats oproti svým konkurentům výhodu, jelikož
již byla informována o blížícím se řízení, takže podání žádosti o shovívavost vzešlo od ní samotné. Společnost Coats navíc
sehrála úlohu vůdce skupiny, což potvrzuje několik podniků účastnících se kartelové dohody. Vzhledem k těmto skutečnostem
mají žalobkyně za to, že s nimi mělo být zacházeno stejně jako se společností Coats.
Komise tento žalobní důvod odmítá.
b)     Závěry Tribunálu
K údajnému porušení práva být vyslechnut
Podle ustálené judikatury musí oznámení námitek obsahovat popis námitek, které jsou formulovány dostatečně jasně, byť stručně,
aby bylo dotčeným osobám umožněno skutečně zjistit, jaké chování jim Komise vytýká a aby se mohli účinně obhájit předtím,
než Komise přijme konečné rozhodnutí. Tento požadavek je dodržen, když uvedené rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní
jednání, která nebyla uvedena v oznámení námitek, a obsahuje pouze skutkové okolnosti, ke kterým se dotčené osoby měly příležitost
vyjádřit (rozsudky Soudu ze dne 14. května 1998, Mo och Domsjö v. Komise, T‑352/94, Recueil, s. II‑1989, bod 63; CMA CGM a další
v. Komise, 196 výše, bod 109, a Tokai II, bod 93 výše, bod 138).
Práva obhajoby jsou tedy v případě nesouladu mezi oznámením námitek a konečným rozhodnutím porušena pouze za předpokladu,
že námitka obsažená v konečném rozhodnutí nebyla v oznámení námitek dostatečně objasněna tak, aby se osoby, jimž je toto oznámení
určeno, mohly hájit (rozsudek Soudu ze dne 8. července 2004, Corus UK v. Komise, T‑48/00, Sb. rozh. s. II‑2325, bod 100).
Z judikatury rovněž vyplývá, že jsou důležité nikoli dokumenty jako takové, nýbrž závěry, které z nich Komise vyvodí, a pokud
tyto dokumenty nebyly uvedeny v oznámení námitek, dotyčný podnik může právem mít za to, že nejsou pro účely dané věci důležité.
Tím, že Komise neuvědomí podnik o tom, že některé dokumenty budou v rozhodnutí použity, brání mu, aby včas vyjádřil svůj názor
ohledně důkazní hodnoty těchto dokumentů. Z toho plyne, že tyto dokumenty nemohou být, pokud jde o tento podnik, považovány
za platné důkazní prostředky (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 25. října 1983, AEG-Telefunken v. Komise,
107/82, Recueil, s. 3151, bod 27, a ze dne 3. července 1991, AKZO v. Komise, C‑62/86, Recueil, s. I‑3359, bod 21; rozsudek
Soudu ze dne 10. března 1992, Shell v. Komise, T‑11/89, Recueil, s. II‑757, bod 55).
Dokument použitý Komisí na podporu námitky v konečném rozhodnutí, třebaže byl použit v oznámení námitek k prokázání jiné námitky,
však může být uplatněn v rozhodnutí proti dotyčnému podniku, pouze pokud tento podnik mohl z oznámení námitek a z obsahu dokumentu
rozumně vyvodit závěry, které Komise zamýšlela vyvodit (viz v tomto smyslu rozsudek Shell v. Komise, bod 314 výše, bod 62).
Žalobní bod vznesený společností Amann je třeba přezkoumat s ohledem na výše uvedenou judikaturu.
Je třeba uvést, že v bodě 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uznala, že v bodech 104 a 126 oznámení námitek chybně
uvedla, že snížení rabatů ve Finsku bylo dohodnuto na schůzce ze dne 19. září 2000 v Budapešti (Maďarsko). Tuto chybu napravila
v témže bodě 116 odůvodnění, když zdůraznila, že zemí dotčenou snížením rabatů bylo ve skutečnosti Švédsko.
Především je třeba konstatovat, že nadpis uvedený nad body 125 a 126 v oznámení námitek, který zní „Schůzka v hotelu Mercure
de Budapest ze dne 19. září 2000“, odkazuje na poznámku pod čarou na straně 244, která uvádí odkaz na elektronickou poštu
ze dne 10. října 2000, jenž obsahuje skutečnosti projednávané na této schůzce, včetně snížení rabatů ve Švédsku.
Je rovněž nutno uvést, že Amann o tomto dokumentu věděla, což potvrzuje její odpověď na oznámení námitek. Posledně uvedená
totiž zmiňuje, že tento dokument obsahuje elektronickou poštu od J. L (Coats) určenou F. S. (Coats) ze dne 10. října 2000
zahrnující velice podrobnou zprávu o obsahu schůzky v Budapešti.
Z této elektronické pošty zcela jasně vyplývá, že jedinou zemí dotčenou snížením rabatů bylo Švédsko a že žádná jiná informace
týkající se Finska nemohla vyvolat zmatek o existenci případné dohody o takovém snížení v posledně uvedené zemi.
Navíc, na rozdíl od toho, co tvrdí Amann, tato elektronická pošta nebyla předložena v jiné souvislosti, jelikož uvádí dohody
uzavřené na schůzce ze dne 19. září 2000, o které Amann ostatně nepopírá, že se jí účastnila.
V souladu s výše uvedenou judikaturou je tedy třeba mít za to, že Amann mohla z oznámení námitek a z obsahu dokumentu rozumně
vyvodit závěry, ke kterým Komise chtěla dospět, a tudíž mohla zhojit chybu týkající se jediné země dotčené snížením rabatů.
V tomto ohledu není relevantní argument společnosti Amann, podle kterého jí věta obsažená v elektronické poště, jež zní „Švédsko:
[…] je třeba zvýšit zvláštní ceny o 3,5 % ke dni 1. dubna 2001, nebo snížit rabaty“ neumožnila poznat, že Komise měla v úmyslu
vycházet z uvedené věty k prokázání existence dohody o snížení rabatů ve Švédsku. Z výše uvedených úvah totiž vyplývá, že
Amann měla očekávat, že Komise bude vycházet z této skutečnosti.
Je tudíž třeba dospět k závěru, že právo společnosti Amann být vyslechnuta nebylo porušeno.
K údajnému porušení práv obhajoby, zejména zásady zákazu vypovídat ve vlastní neprospěch
Z judikatury týkající se rozsahu pravomocí Komise ve věci předběžných šetření a správních řízení vyplývá, že Komise má právo
na podniku požadovat, případně prostřednictvím rozhodnutí, aby jí poskytl veškeré nezbytné informace týkající se skutečností,
se kterými může být seznámen. Nemůže však tomuto podniku uložit povinnost poskytnout odpovědi, kterými by tento podnik musel
přiznat existenci protiprávního jednání, kterou má prokázat Komise (rozsudky Soudního dvora ze dne 18. října 1989, Orkem v. Komise,
374/87, Recueil, s. 3283, body 34 a 35; Aalborg Portland a další v. Komise, bod 90 výše, body 61 a 65, a Dalmine v. Komise,
bod 260 výše, bod 34).
Právo zcela nevypovídat tedy nelze přiznat podniku, kterému bylo určeno rozhodnutí požadující informace ve smyslu čl. 11 odst. 5
nařízení č. 17. Přiznání takového práva by totiž šlo nad rámec toho, co je nezbytné pro ochranu práva podniků na obhajobu
a představovalo by neodůvodněnou překážku plnění úkolu Komise dbát na dodržování pravidel hospodářské soutěže na společném
trhu. Právo nevypovídat může být přiznáno, pouze pokud by byl dotyčný podnik povinen poskytnout odpovědi, kterými by byl veden
k tomu, že by připustil existenci protiprávního jednání, jehož existenci má prokázat Komise (rozsudek Tokai I, bod 186 výše,
bod 402).
Za účelem zachování užitečného účinku článku 11 nařízení č. 17 má proto Komise právo ukládat podnikům, aby poskytly veškeré
nezbytné informace týkající se skutkových okolností, které jim mohou být známy a aby jí podle potřeby předaly dokumenty s nimi
související, které mají v držení, i když mohou sloužit k prokázání protisoutěžního jednání. Tato pravomoc Komise získávat
informace neodporuje ani čl. 6 odst. 1 a 2 EÚLP, ani judikatuře Evropského soudu pro lidská práva (viz Tokai I, bod 186 výše,
body 403 a 404).
V každém případě povinnost odpovědět na čistě skutkové otázky položené Komisí a vyhovět její žádosti o předložení již existujících
dokumentů, nemůže porušit základní zásadu dodržování práv obhajoby, jakož i základní zásadu práva na spravedlivý proces, které
v oblasti práva hospodářské soutěže poskytují ochranu rovnocennou ochraně zaručené článkem 6 EÚLP. Nic totiž adresátovi žádosti
o informace nebrání, aby později v rámci správního řízení nebo při řízení před soudem Společenství prokázal, že skutkové okolnosti
uvedené v jeho odpovědích nebo v předložených dokumentech mají jiný význam nežli ten, který jim připisuje Komise (rozsudek
Tokai I, bod 186 výše, bod 406).
Pokud v žádosti o informace podle článku 11 nařízení č. 17 Komise, kromě čistě skutkových otázek a žádostí o poskytnutí existujících
dokumentů, žádá podnik o popis cíle a průběhu řady schůzek, kterých se podnik účastnil, jakož i výsledků nebo závěrů z těchto
schůzek, zatímco je jasné, že Komise má podezření, že účelem uvedených schůzek bylo omezení hospodářské soutěže, může taková
žádost nutit dotazovaný podnik k přiznání účasti v protiprávním jednání porušujícím pravidla hospodářské soutěže, takže uvedený
podnik není povinen odpovědět na tento typ otázek. V takovém případě skutečnost, že podnik nicméně poskytne informace k těmto
bodům, musí být považována za spontánní spolupráci podniku, která může odůvodnit snížení pokuty podle sdělení o spolupráci
(rozsudek Soudu ze dne 6. prosince 2005, Brouwerij Haacht v. Komise, T‑48/02, Sb. rozh. s. II‑5259, bod 107). Z judikatury
rovněž vyplývá, že v tomto případě podniky nemohou tvrdit, odpověděly-li dobrovolně na takovou žádost, že bylo porušeno jejich
právo nevypovídat ve vlastní neprospěch (rozsudek Soudu Dalmine v. Komise, bod 259 výše, bod 46).
S ohledem na tuto judikaturu je třeba určit, zda Komise porušila právo žalobkyň nevypovídat ve vlastní neprospěch.
Zaprvé je důležité zdůraznit, že Komise žádala o informace prostřednictvím žádostí o informace (elektronická pošta ze dne
6. a 14. března 2003), a nikoli prostřednictvím rozhodnutí.
Pokud jde o samotný obsah požadovaných informací jako takový, z bodu 4 výše uvedených žádostí vyplývá, že Komise chtěla zejména
získat informace o schůzkách s konkurenty, o datu a místě jejich konání a seznamu účastníků, jakož i o předmětu a průběhu
těchto schůzek, stejně jako informace o dvoustranných kontaktech. Žalobkyně nemají povinnost odpovídat na otázky, pokud se
ukáže, že jejich odpovědi by vedly k přiznání jejich účasti na údajném protiprávním jednání. Žalobkyně nicméně na tyto žádosti
dobrovolně odpověděly, a tudíž nemohou tvrdit, že jejich právo nevypovídat ve vlastní neprospěch bylo z tohoto důvodu porušeno.
Zadruhé, pokud jde o výtku žalobkyň směřující vůči Komisi, spočívající v tom, že je neinformovala o domněnkách svědčících
v jejich neprospěch, je třeba podle článku 11 nařízení č. 17 úvodem připomenout požadavek souvislosti mezi informacemi požadovanými
Komisí a vyšetřovaným protiprávním jednáním, uvedeným v žádosti. Článek 11 odst. 1 nařízení č. 17 totiž zmocňuje Komisi, aby
vyžadovala zejména po podnicích „všechny potřebné informace“ pro účely uplatnění zásad uvedených v článcích 81 ES a 82 ES
tímto orgánem. Krom toho článek 11 nařízení č. 17 ve svém odstavci 3 stanoví, že Komise ve své žádosti o informace uvede zejména
„právní základ a účel žádosti“. Ze spojení odstavců 1 a 3 článku 11 nařízení č. 17, jakož i z požadavků týkajících se dodržování
práv dotyčných podniků na obhajobu vyplývá, že kritérium potřebnosti, uvedené v článku 11 nařízení č. 17, je třeba posuzovat
podle účelu šetření, jak je povinně uveden v samotné žádosti o informace. Jak totiž Soudní dvůr rozhodl ohledně ustanovení
srovnatelného s článkem 11 nařízení č. 17 v rozsudku ze dne 21. září 1989, Hoechst v. Komise (46/78 a 227/88, Recueil, s. 2859,
bod 29), jenž se týkal vyšetřovacích pravomocí přiznaných Komisi článkem 14 nařízení č. 17, povinnost Komise uvést předmět
a účel šetření představuje základní požadavek nejen za účelem prokázat, že zamýšlená kontrola v dotyčných podnicích je odůvodněná,
ale i umožnit jim uvědomit si rozsah jejich povinnosti spolupráce při zachování jejich práv obhajoby. Z toho plyne, že Komise
může požadovat sdělení pouze takových informací, které jí mohou umožnit ověřit domněnky protiprávního jednání, které odůvodňují
vedení vyšetřování a které jsou uvedeny v žádosti o informace (rozsudky Soudu ze dne 12. prosince 1991, SEP v. Komise, T‑39/90,
Recueil, s. II‑1497, bod 25, a ze dne 8. března 1995, Société Générale v. Komise, T‑34/93, Recueil, s. II‑545, bod 40, 62
a 63).
Z této judikatury vyplývá, že Komise není ve své žádosti o informace povinna dotyčným podnikům výslovně přičítat domněnky
protiprávního jednání, a tudíž  v této fázi nemusí podnik informovat o podezření vůči němu. Za předpokladu, že Komise uvede
jasně právní základ a účel své žádosti, je třeba mít za to, že práva obhajoby dotyčného podniku byla zaručena.
Komise v projednávaném případě zcela splnila své povinnosti, když ve výše uvedených žádostech o informace jasně uvedla předmět
a účel žádosti.
V tomto ohledu je zatřetí rovněž irelevantní výtka žalobkyň směřující vůči Komisi spočívající v tom, že jim Komise nesdělila
informace, které již držela. V rámci správního řízení v oblasti hospodářské soutěže právě zaslání oznámení námitek na straně
jedné a přístup ke spisu, který adresátovi uvedeného oznámení umožňuje seznámit se s důkazy obsaženými ve spise Komise, na
straně druhé zaručují dotčenému podniku práva obhajoby a právo na spravedlivý proces. Dotyčný podnik je totiž právě oznámením
námitek informován o všech podstatných skutečnostech, o které se Komise opírá v této fázi řízení. V důsledku toho může dotyčný
podnik plně uplatnit svá práva obhajoby až po zaslání uvedeného oznámení. Pokud by se výše uvedená práva vztahovala také na
období předcházející zaslání oznámení námitek, byla by narušena efektivita šetření Komise, protože podnik by mohl již v první
fázi šetření Komise identifikovat informace, které jsou Komisi známy, a tedy i ty, které před ní lze nadále tajit (rozsudek
Soudního dvora Dalmine v. Komise, bod 260 výše, body 58 až 60).
Začtvrté si žalobkyně neprávem nárokují prospěch z dodatečného snížení výše pokuty z titulu spolupráce, za to, že na žádost
o informace odpověděly tak, že poskytly informace, jež šly údajně „nad rámec“ toho, co lze požadovat podle článku 11 nařízení
č. 17.
Z důvodu spolupráce poskytnuté žalobkyněmi v průběhu šetření, jež se týkalo dvou kartelových dohod, byly obě uložené pokuty
sníženy o 15 % na základě bodu D2 první a druhé odrážky sdělení o spolupráci. Komise totiž konstatovala, že žalobkyně předaly
informace a dokumenty, které podstatně přispěly k prokázání existence protiprávního jednání a zejména přiznaly, že se účastnily
schůzek se svými konkurenty za účelem výměny informací o cenách a jejich projednání, ba dokonce jejich zachování. Kromě toho
v podstatném rozsahu nezpochybnily věcnou správnost skutkových zjištění, na kterých Komise založila svá obvinění (body 390
až 397 a 460 až 463 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Jednak je třeba připomenout, že snížení pokuty z důvodu spolupráce ve správním řízení je odůvodněno, pouze pokud chování dotčeného
podniku umožnilo Komisi shledat existenci protiprávního jednání s menšími obtížemi a případně jej ukončit (rozsudky Soudu
ze dne 14. května 1998, SCA Holding v. Komise, T‑327/94, Recueil, s. II‑1373, bod 156, a ze dne 13. prosince 2001, Krupp Thyssen
Stainless a Acciai speciali Terni v. Komise, T‑45/98 a T‑47/98, Recueil, s. II‑3757, bod 270).
Dále spolupráce podniku v šetření neposkytuje nárok na žádné snížení pokuty, jestliže tato spolupráce nepřekročila rámec povinností,
které pro něj vyplývají z čl. 11 odst. 4 a odst. 5 nařízení č. 17 (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 10. března 1992,
Solvay v. Komise, T‑12/89, Recueil, s. II‑907, body 341 a 342). Naproti tomu v případě, kdy podnik v odpovědi na žádost o informace
podle článku 11 poskytne informace, které jdou jasně nad rámec informací, které Komise může požadovat na základě tohoto článku,
je daný podnik oprávněn ke snížení pokuty (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 14. května 1998, Cascades v. Komise, T‑308/94,
Recueil, s. II‑925, bod 262).
Nic to však nemění na tom, že záleží na obsahu informací sdělených Komisi, podle kterého musí být možné určit, zda žalobkyně
skutečně předaly informace, které jdou nad rámec toho, co je Komise oprávněna vyžadovat.
Žalobkyně přitom neprokázaly v jakém ohledu měly jít předané informace, pokud jde o jejich obsah, nad rámec toho, co Komise
může vyžadovat.
Krom toho je třeba konstatovat, že žalobkyně neuznaly všechny skutečnosti, na kterých Komise založila napadené rozhodnutí.
Je totiž zejména třeba uvést že Cousin tvrdila, že stále pokračovala v nabízení svých výrobků, aniž by v jakémkoli okamžiku
zohlednila diskuze, a že Amann popřela délku trvání protiprávního jednání.
Snížení pokuty o 15 % přiznané žalobkyním se tudíž jeví být s ohledem na okolnosti projednávané věci opodstatněné. Argument
vycházející z nedostatečného 15% snížení pokuty, ve srovnání s 50% snížením v případě společnosti Coats, proto musí být rovněž
odmítnut.
Tento žalobní důvod musí být tedy zamítnut.
Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba podaná žalobkyněmi musí být zamítnuta.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně
neměly ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (pátý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Společnostem Amann & Söhne GmbH & Co. KG a Cousin Filterie SAS se ukládá náhrada nákladů řízení.
Vilaras
Prek
Ciucă
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 28. dubna 2010.
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
A –  Předmět sporu
B –  Správní řízení
C –  Napadené rozhodnutí
1.  Relevantní trhy
a)  Výrobkové trhy
b)  Zeměpisné trhy
2.  Velikost a struktura relevantních trhů
3.  Popis protiprávního jednání
4.  Výrok napadeného rozhodnutí
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
A –  K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi, který směřuje ke zrušení napadeného rozhodnutí a který vychází z porušení
čl. 7 odst. 1 první věty nařízení č. 1/2003
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
a)  K odlišným výrobkovým a zeměpisným trhům
b)  K tvrzené existenci „jednotného záměru“
B –  K žalobním důvodům směřujícím ke snížení pokuty
1.  K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi vycházejícímu z nedodržení horní hranice sankce, stanovené v čl. 15 odst. 2
nařízení č. 17 a v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
K žalobnímu bodu vycházejícímu z porušení zásady nulla poena sine lege a k námitce protiprávnosti čl. 15 odst. 2 nařízení
č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
K žalobnímu bodu vycházejícímu z povinnosti uložit jedinou pokutu za několik protiprávních jednání
K žalobnímu bodu vycházejícímu z porušení právního účelu sankce
2.  K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi vycházejícímu z porušení zásad rovného zacházení a proporcionality při ukládání
pokuty
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
K porušení zásady proporcionality
–  K argumentu vycházejícímu z nezohlednění velikosti trhu
–  K argumentu vycházejícímu z přihlédnutí výlučně jen k obratům dosaženým na trzích dotčených protiprávním jednáním
–  K „paušálnímu systému“ stanovenému pokyny
–  K nezohlednění situace žalobkyň jakožto „středních podniků“
K porušení zásady rovného zacházení
3.  K žalobnímu důvodu uplatněnému společností Amann, který vychází z nesprávného stanovení výchozí částky pokuty uložené
za kartelovou dohodu týkající se průmyslových nití
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
4.  K žalobnímu důvodu uplatněnému společností Amann vycházejícímu z chybného výpočtu délky trvání protiprávního jednání na
trhu s průmyslovými nitěmi
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
5.  K žalobnímu důvodu uplatněnému společností Amann vycházejícímu z nezohlednění některých polehčujících okolností týkajících
se protiprávního jednání na trhu s průmyslovými nitěmi
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
6.  K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi vycházejícímu z chybného výpočtu výchozí a základní částky pokuty uložené za
protiprávní jednání na trhu s nitěmi pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
7.  K žalobnímu důvodu uplatněnému žalobkyněmi, vycházejícímu z údajného nezohlednění toho, že kartelová dohoda týkající se
nití pro odběratele v oblasti automobilového průmyslu nebyla prováděna
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
8.  K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva být vyslechnut a práv obhajoby
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
K údajnému porušení práva být vyslechnut
K údajnému porušení práv obhajoby, zejména zásady zákazu vypovídat ve vlastní neprospěch
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: němčina.