CELEX: 62002CJ0347
Draudimas
Trečioji ne gyvybės draudimo direktyva
Bonus-malus sistema

Europos Bendrijų Komisija pareiškė ieškinį, prašydama Teisingumo Teismo pripažinti, kad Prancūzijos Respublika, įvesdama ir
taikydama
bonus‑malus
sistemą, savaime ir privalomai darančią poveikį draudimo įmokų tarifams bei skirtą visoms Prancūzijoje sudarytoms transporto
priemonių draudimo sutartims, neatsižvelgiant į tai, ar draudimo įmonė yra įsteigta Prancūzijoje, ar vykdo joje savo veiklą
per filialus arba teikdama paslaugas, pažeisdama 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų
teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios Direktyvas 73/239/EEB
ir 88/357/EEB (trečioji ne gyvybės draudimo direktyva) (OL L 228, p. 1), 6 straipsnio 3 dalyje, 29 ir 39 straipsniuose numatytą
laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo ir išankstinės arba sistemingos draudimo įmokų tarifų ir draudimo sutarčių kontrolės
panaikinimo principą, neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Direktyvos Nr. 92/49 6 straipsnis, esantis II antraštinėje dalyje „Draudimo veiklos pradėjimas“, nustato:
„Direktyvos 73/239/EEB 8 straipsnis pakeičiamas taip:
„8 straipsnis
<...>
3.      Tai, kas pasakyta šioje direktyvoje, nedraudžia valstybėms narėms toliau taikyti galiojančius arba priimtus įstatymus ir kitus
teisės aktus, reikalaujančius, kad būtų tvirtinami draudimo įmonės memorandumas bei įstatai ir pateikiami visi kiti tinkamai
priežiūrai reikalingi dokumentai.
Tačiau valstybės narės nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso
sąlygos, draudimo įmokų tarifai, dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti
sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus.
Valstybės narės negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks
numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų
kontrolės sistemomis.
<...>“.
Direktyvos Nr. 92/49 29 straipsnis, esantis III antraštinėje dalyje „Draudimo veiklos sąlygų suderinimas“, nurodo:
„Valstybės narės nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos,
draudimo įmokų tarifai arba dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti sudarydama
sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus. Jos tik gali reikalauti,
kad būtų nesistemingai informuojama apie šias poliso sąlygas ir kitus dokumentus, norint patikrinti, ar šios sąlygos atitinka
draudimo sutartis reglamentuojančias nacionalines nuostatas, bet šis reikalavimas negali būti draudimo įmonės veiklos išankstinė
sąlyga.
Valstybės narės negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks
numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų
kontrolės sistemomis.“
Direktyvos IV antraštinės dalies „Nuostatos, susijusios su įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas“ 39 straipsnio 2 ir
3 dalys numato:
„2.      Valstybė narė, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto
patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos, draudimo įmokų tarifai arba dokumentų formos ir visi kiti spausdinti
dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama
apie pirmiau išvardytus dalykus. Ji tik gali reikalauti, kad įmonė, kuri remdamasi įsisteigimo teise arba laisve teikti paslaugas
ketina užsiimti draudimo veikla jos teritorijoje, nesistemingai informuotų apie šias poliso sąlygas ir kitus dokumentus, kurie
leistų patikrinti, ar šios sąlygos atitinka draudimo sutartis reglamentuojančias nacionalines nuostatas, tačiau šis reikalavimas
negali būti draudimo įmonės veiklos išankstinė sąlyga.
3.      Valstybė narė, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie
numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus
tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų kontrolės sistemomis.“

Nacionalinė teisė
Pagal Prancūzijos draudimo kodekso A. 121-1 straipsnio pirmąją pastraipą:
„Į savaeigių transporto priemonių draudimo sutartis, priklausančias Draudimo kodekso R. 321-1 straipsnyje nurodytoms 3 ir
10 draudimo šakoms, turi būti įtraukta šio straipsnio priede numatyta draudimo įmokų arba įnašų sumažinimo ar padidinimo sąlyga.“
A. 121-1 straipsnio priedą sudaro 14 straipsnių. Šios nuostatos numato, kad draudimo įmonė nustato bazinę draudimo įmoką,
nuo kurios skaičiuojama draudėjo mokama metinė draudimo įmoka. Metinė draudimo įmoka yra apskaičiuojama bazinę draudimo įmoką
padauginus iš sumažinimo (padidinimo) koeficiento, kuris iš pradžių yra lygus 1. Praėjus  kiekvienam vienerių metų periodui,
per kurį neįvyko nelaimingas atsitikimas, šis koeficientas sumažinamas 5 %. Tačiau šis koeficientas negali būti mažesnis nei
0,50. Priešingai, jeigu per vienerius metus įvyksta nelaimingas atsitikimas, koeficientas padidinamas 25 % ir po to dėl kiekvieno
papildomo nelaimingo atsitikimo koeficientas taip pat yra padidinamas. Nepaisant to, tuo atveju, jeigu pirmasis nelaimingas
atsitikimas įvyksta praėjus ne mažiau nei trejiems metams, kurių metu sumažinimo (padidinimo) koeficientas buvo lygus 0,5,
padidinimas nėra taikomas. Be to, bet kuriuo atveju padidinimo koeficientas negali būti didesnis nei 3,5.

Ikiteisminė procedūra
Po pirminio Prancūzijos valdžios institucijų ir Komisijos apsikeitimo informacija, pastaroji 1997 m. liepos 7 d. išsiuntė
Prancūzijos Respublikai oficialų įspėjimą, kuriame išreiškė nuomonę, jog Prancūzijoje veikianti
bonus‑malus
sistema yra nesuderinama su Direktyvos Nr. 92/49 nuostatomis.
Prancūzijos vyriausybė į šį oficialų įspėjimą atsakė 1997 m. spalio 23 d. nota, kuri buvo papildyta antrąja nota, išsiųsta
Komisijai 1998 m. liepos 31 d.
Po įvairaus Prancūzijos ekonomikos, finansų ir ūkio ministerijos ir Komisijos apsikeitimo informacija, pastaroji 2001 m. balandžio
20 d. laišku perdavė Prancūzijos Respublikai argumentuotą nuomonę, kurioje ji patvirtino savo įvertinimą, kuriuo remdamasi
ji manė, kad nacionalinės teisės nuostatos dėl
bonus-malus
sistemos prieštarauja Bendrijos teisei, ir nurodė šiai valstybei narei per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų
priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
Atsakydamos į Komisijos argumentuotą nuomonę, Prancūzijos valdžios institucijos 2001 m. liepos 18 d. laišku perdavė savo pastabas,
tvirtindamos, kad, pirma,
bonus-malus
sistema nedaro poveikio laisvei nustatyti draudimo įmokų tarifus ir, antra, kad ši sistema remiasi Teisingumo Teismo praktikoje
pripažintu bendrojo intereso principu.
Manydama, kad Prancūzijos valdžios institucijos nesiėmė Direktyvai Nr. 92/49 įgyvendinti būtinų priemonių, Komisija nusprendė
pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Prancūzijos
bonus‑malus
sistema prieštarauja, viena vertus, laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principui, kuris išplaukia iš Direktyvos Nr. 92/49
nuostatų ir draudžia valstybėms narėms reikalauti pranešti, iš anksto patvirtinti arba sistemingai informuoti apie draudimo
įmokų tarifus arba apie jų padidinimą, kurį draudimo įmonė siekia įgyvendinti šių valstybių teritorijoje, bei, antra, pačiam
šios Direktyvos tikslui – užtikrinti laisvą draudimo produktų pardavimo rinkos veikimą Bendrijoje. Ji mano, kad tokį jos aiškinimą
patvirtina 2000 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Komisija prieš Prancūziją
(C‑296/98, Rink. p. I‑3025) ir 2003 m. vasario 25 d. Sprendimas
Komisija prieš Italiją
C‑59/01, Rink. p. I‑1759).
Komisija neginčija valstybių narių galimybės nustatyti įmokų tarifų lentelę, kurioje būtų atsižvelgiama į draudėjui įvykusių
nelaimingų atsitikimų skaičių, arba nustatyti vieningą
bonus‑malus
sistemą. Nepaisant to, jos teigimu, tokia tvarka, savaime daranti poveikį draudimo įmokų tarifams, prieštarautų Direktyvai
Nr. 92/49, kaip šiuo atveju Prancūzijos
bonus‑malus
sistema.
Komisija sutinka, kad draudimo įmonėms nėra trukdoma laisvai nustatyti pradinę draudimo įmokos sumą (arba bazinę draudimo
įmoką) ir kad kiti kriterijai nei sumažinimo (padidinimo) koeficientas daro poveikį draudėjo mokamos draudimo įmokos pasikeitimui.
Tačiau ši laisvė būtų veikiau fiktyvi, jeigu draudimo įmonės negalėtų keisti draudimo įmokos atsižvelgdamos į tokį fundamentalų
kriterijų kaip tikimybė, kad draudėjui įvyks nelaimingas atsitikimas, kitaip nei laikydamosi Prancūzijos draudimo kodekso
A. 121-1 straipsnio priedo reikalavimų.
Komisija papildo, kad šia nacionalinės teisės nuostata įtvirtintas pokytis nedaro ribinio poveikio draudimo įmokos sumai,
tačiau gali ją keisti iki dvigubai didesnio dydžio. Be to, ji teigia, kad Prancūzijos
bonus‑malus
sistemos įvesti apribojimai įmonėms daro įtaką bazinės draudimo įmokos sumai, kuri yra tuo didesnė, kuo griežtesni yra šie
apribojimai. Dėl šios priežasties negalima teigti, kad ši sistema yra „neutrali matrica”, kuri nedaro jokios įtakos laisvei
nustatyti draudimo įmokų tarifus.
Prancūzijos vyriausybė pirmiausiai pažymi, kad pareiga iš anksto pateikti draudimo įmokų tarifus buvo panaikinta 1994 m.
ir kad nuo 1987 m. nacionalinės valdžios institucijos nekontroliavo draudimo įmokų tarifų lygio.
Be to, ji teigia, kad Direktyvoje Nr. 92/49 nėra absoliutų laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principą įtvirtinančios
nuostatos, kuris būtų taikomas ir draudimo kainos apskaičiavimo metodams.
Konkrečiai kalbant, nei Direktyva Nr. 92/49, nei Teisingumo Teismo praktika nepatvirtino jokio principo, kuris draudžia į
draudimo įmokų apskaičiavimo metodą įtraukti privalomą koeficientą, kuris neturi įtakos pradiniam draudimo įmokų lygiui ir
daro tik labai mažą poveikį jų pasikeitimui, kadangi išlieka laisvė nustatyti galutinę kainą.
Galiausiai Prancūzijos vyriausybė pabrėžia, kad
bonus‑malus
koeficiento taikymas nesuteikia nacionalinės valdžios institucijoms teisės kontroliuoti nei pradinio draudimo įmokų lygio,
nei jų pasikeitimų laikui bėgant.
Minėta vyriausybė pastebi, kad pradinis draudimo įmokų lygis tiesiogiai priklauso nuo bazinės draudimo įmokos, kurią draudimo
įmonės gali laisvai nustatyti vadovaudamosi tais kriterijais, kurie joms atrodo tinkamiausi.
Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad, kiek tai yra susiję su draudimo įmokų keitimu laikui bėgant,
bonus‑malus
sistemos taikymas nacionalinės valdžios institucijoms yra ne draudimo įmokų tarifų kontrolės būdas, bet tik vienas iš daugelio
faktorių, darančių poveikį draudimo įmokų lygio pasikeitimams. Draudimo įmonės išlieka iš esmės nesuvaržytos keisti savo draudimo
įmokų tarifus, neapsiribodamos tik mechanišku
bonus‑malus
koeficiento pasikeitimo atspindėjimu.

Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip Teisingumo Teismas nurodė pirmiau minėto sprendimo
Komisija prieš Italiją
29 punkte, Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė užtikrinti laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo įgyvendinimą ne
gyvybės draudimo srityje, įskaitant ir privalomąjį draudimą, pavyzdžiui, transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimą.
Kaip Teisingumo Teismas nurodė šio sprendimo tame pačiame 29 punkte, šis principas reiškia bet kokio išankstinio ar sistemingo
pranešimo apie draudimo įmokų tarifus, kuriuos draudimo įmonės ketina naudoti sudarydamos sutartis su draudėjais, arba jų
patvirtinimo uždraudimą. Vienintelė Direktyvoje Nr. 92/49 numatyta nukrypti nuo šio principo leidžianti nuostata yra susijusi
su išankstiniu pranešimu apie numatomą „įmokų tarifų padidinimą“ ir jo patvirtinimu taikant „bendrosios kainų priežiūros sistemą“
.
Teisingumo Teismas pirmiau minėtame sprendime
Komisija prieš Italiją
pripažino, kad laisvo draudimo įmokų nustatymo principui prieštarauja kainų įšaldymo sistema, daranti poveikį nustatant ir
keičiant Italijoje, kurioje yra draudimo rizika, naudojamų transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutarčių draudimo
įmokų tarifus (sprendimo
Komisija prieš Italiją
32 ir 48 punktai).
Šio ieškinio objektu esanti Prancūzijos
bonus‑malus
sistema, atsižvelgiant į jos poveikį draudimo įmonių draudimo įmokų tarifams, yra kitokio pobūdžio nei Italijos teisės aktai,
kurie buvo nagrinėjami byloje
Komisija prieš Italiją
. Ši sistema daro poveikį ir draudimo įmokų pasikeitimui. Tačiau ši sistema nesąlygoja valstybės tiesioginio draudimo įmokų
tarifų nustatymo, kadangi draudimo įmonės ir toliau laisvai gali nustatyti bazinės draudimo įmokos dydį. Tokiomis aplinkybėmis
Prancūzijos
bonus‑malus
schema negali prilygti draudimo įmokų tarifų patvirtinimo sistemai, prieštaraujančiai laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo
principui, kuris apibrėžtas Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Italiją
29 punkte.
Visiškas harmonizavimas ne gyvybės draudimo įmokų tarifų srityje, neleidžiantis jokios nacionalinės priemonės, galinčios daryti
poveikį draudimo įmokų tarifams, negali būti numanomas nesant aiškiai šiuo tikslu išreikštos Bendrijos teisės aktų leidėjo
valios.
Atsižvelgiant į tai, negalima pritarti išvadoms, kuriomis yra grindžiamas Komisijos ieškinys, t. y., jog nepaisant to, kad
bazinė draudimo įmoka gali būti nustatoma visiškai laisvai, Prancūzijos
bonus‑malus
sistema prieštarauja laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principui vien dėl to, kad ji daro poveikį draudimo įmokos pasikeitimui.
Be to, Komisija netvirtino, kad ši sistema nustatė reikalavimą dėl išankstinio arba sistemingo pranešimo apie draudimo įmokų
tarifus, kuriuos draudimo įmonės ketina naudoti sudarydamos sutartis su draudėjais, arba dėl šių tarifų patvirtinimo.
Iš to darytina išvada, kad Komisija neįrodė, jog Prancūzijos Respublika, įvesdama ir taikydama
bonus-malus
sistemą, veikė pažeisdama Direktyvos Nr. 92/49 6, 29 ir 39 straipsniuose įtvirtintą laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo
ir išankstinės arba sistemingos draudimo įmokų tarifų ir draudimo sutarčių kontrolės panaikinimo principą.
Kadangi Komisija argumentuotos nuomonės ir šio ieškinio objektu nurodė tik laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo ir išankstinės
arba sistemingos draudimo įmokų tarifų ir draudimo sutarčių kontrolės panaikinimo principo ta dalimi, kuria šis principas
yra išvedamas iš ankstesniame punkte nurodytų nuostatų, pažeidimą, darytina išvada, kad šis ieškinys yra atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
Kadangi Prancūzijos Respublika prašė priteisti išlaidas ir Europos Bendrijų Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji turi padengti
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1)
Atmesti ieškinį.
2)
Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.