CELEX: 62007CJ0055
Directiva 97/81/CE
Egalitate de tratament între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă
Discriminare
Obstacol administrativ de natură să restrângă posibilitățile de muncă pe fracțiune de normă

Cererile de pronunțare a unei hotărâri preliminare privesc interpretarea Directivei 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (
JO 1998, L 14, p. 9
, Ediție specială, 5/vol. 5, p. 35), precum și principiul egalității de tratament între bărbați și femei.
Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între Subito GmbH (denumită în continuare „Subito”) și reprezentanții săi legali, domnul Michaeler și doamna Volgger, pe de o parte, și Amt für sozialen Arbeitsschutz, fostă Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen și Autonome Provinz Bozen, pe de altă parte, având ca obiect o încălcare a reglementării naționale care prevede o obligație de notificare a contractelor de muncă pe fracțiune de normă.
Cadrul juridic
Reglementarea comunitară
Directiva 97/81 are ca scop punerea în aplicare a Acordului-cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997 între organizațiile interprofesionale cu caracter general, respectiv Uniunea Confederațiilor Industriale și Patronale din Europa (UCIPE), Centrul European al Întreprinderilor Publice (CEIP) și Confederația Europeană a Sindicatelor (CES), anexat acestei directive (denumit în continuare „acordul-cadru”).
Primul și al doilea paragraf al preambulului acordului-cadru prevăd:
„Prezentul acord-cadru reprezintă o contribuție la strategia generală europeană privind ocuparea forței de muncă. Munca pe fracțiune de normă a avut un impact semnificativ asupra ocupării forței de muncă în ultimii ani. Din acest motiv, părțile semnatare ale prezentului acord au acordat o atenție prioritară acestei forme de muncă. Părțile intenționează să ia în considerare necesitatea unor acorduri asemănătoare cu privire la alte forme flexibile de muncă.
Recunoscând diversitatea situațiilor din statele membre și admițând că munca pe fracțiune de normă reprezintă o caracteristică a ocupării forței de muncă în anumite sectoare și activități, prezentul acord stabilește principiile generale și cerințele minime legate de munca pe fracțiune de normă. Acesta ilustrează disponibilitatea partenerilor sociali de a stabili un cadru general pentru eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a sprijini dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători.”
Dispozițiile acordului-cadru relevante în cadrul prezentelor cauze sunt următoarele:
„Considerații generale
[…]
(5)
întrucât părțile semnatare ale prezentului acord atribuie importanță măsurilor care să faciliteze accesul la munca pe fracțiune de normă al bărbaților și al femeilor în scopul pregătirii pentru pensie, al reconcilierii vieții profesionale și a celei familiale și pentru a beneficia de posibilități de educație și de formare, pentru a-și îmbunătăți calificările și oportunitățile profesionale în avantajul reciproc al angajatorilor și al lucrătorilor și într-un mod care să sprijine dezvoltarea întreprinderilor;
[…]
Clauza 1: Obiectul
Obiectul prezentului acord-cadru este:
(a)
să asigure eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a îmbunătăți calitatea muncii pe fracțiune de normă;
(b)
să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă pe bază voluntară și de a contribui la organizarea flexibilă a timpului de lucru într-un mod care să ia în considerare atât nevoile angajatorilor, cât și pe cele ale lucrătorilor.
[…]
Clauza 4: Principiul nediscriminării
(1)
În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorii pe fracțiune de normă nu sunt tratați într-un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.
(2)
Acolo unde este cazul, se aplică principiul
pro rata temporis
.
(3)
Modalitățile de aplicare a prezentei clauze sunt definite de statele membre și de partenerii sociali [a se citi «de statele membre și/sau de partenerii sociali»], având în vedere legislația europeană, legislația, convențiile colective și practicile naționale.
(4)
În cazurile justificate din motive obiective, după consultări cu partenerii sociali în conformitate cu legislația, convențiile colective sau practicile la nivel național, statele membre și/sau partenerii sociali pot, acolo unde este cazul, acorda accesul la anumite condiții de încadrare în muncă, dacă se întrunesc anumite aspecte legate de perioada de serviciu, timpul lucrat sau remunerarea. Condițiile privind accesul lucrătorilor pe fracțiune de normă la condiții speciale de ocupare a forței de muncă ar trebui revizuite periodic având în vedere principiul nediscriminării enunțat în clauza 4 alineatul (1).
Clauza 5: Posibilități de muncă pe fracțiune de normă
(1)
În contextul clauzei 1 din prezentul acord și al principiului nediscriminării între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă:
(a)
în urma consultării cu partenerii sociali în conformitate cu legislațiile sau practicile naționale, statele membre ar trebui să identifice și să analizeze obstacolele de natură juridică sau administrativă care pot restrânge posibilitățile de lucru pe fracțiune de normă și, acolo unde este adecvat, să le elimine;
(b)
partenerii sociali, acționând în domeniul de competență al acestora și prin procedurile stabilite în convențiile colective, ar trebui să identifice și să analizeze obstacolele care pot restrânge posibilitățile de lucru pe fracțiune de normă și, acolo unde este adecvat, să le elimine.
[…]”
Reglementarea națională
Articolul 2 din Decretul legislativ nr. 61 de punere în aplicare a Directivei 97/81/CE privind Acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (decreto legislativo n. 61, attuazione della direttiva 97/81/CE relativa all’accordo-quadro sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES) din 25 februarie 2000 (GURI nr. 66 din 20 martie 2000, p. 4, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 61/2000”) prevedea obligația angajatorului de a notifica o copie a contractului de muncă pe fracțiune de normă direcției provinciale a inspecției muncii și a securității sociale competente, în termen de 30 de zile de la încheierea contractului menționat.
Potrivit articolului 8 din Decretul legislativ nr. 61/2000, nerespectarea acestei obligații era sancționată cu o amendă administrativă în cuantum de 15 euro pentru fiecare lucrător avut în vedere și pentru fiecare zi de întârziere.
Obligația de notificare prevăzută la articolul 2 din Decretul legislativ nr. 61/2000 a fost abrogată prin Decretul legislativ nr. 276 din 10 septembrie 2003 (supliment ordinar la GURI nr. 159 din 9 octombrie 2003).
Acțiunea principală și întrebarea preliminară
Prin Deciziile din 25 martie și din 29 aprilie 2003, Amt für sozialen Arbeitsschutz, fostă Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, a aplicat amenzi într-un cuantum total de 233550 de euro societății Subito și reprezentanților săi legali, domnul Michaeler și doamna Volgger, întrucât, prin încălcarea articolului 2 din Decretul legislativ nr. 61/2000, aceștia au omis să notifice acestui serviciu mai multe contracte de muncă pe fracțiune de normă.
Aceste decizii au fost atacate de Subito și de reprezentanții săi legali la Landesgericht Bozen.
În deciziile de trimitere, această instanță exprimă îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea obligației de notificare a contractelor de muncă pe fracțiune de normă cu Directiva 97/81. În timp ce directiva menționată are drept scop promovarea muncii pe fracțiune de normă, dispozițiile naționale în cauză ar urmări obiectivul contrar, notificarea obligatorie a contractelor de muncă pe fracțiune de normă constituind un obstacol birocratic în calea acestui mod de organizare a muncii. Prin faptul că sporesc costul muncii pe fracțiune de normă, aceste dispoziții ar avea de asemenea drept consecință generarea unei inegalități de tratament și a unei restricționări a concurenței în favoarea întreprinderilor care angajează lucrători cu normă întreagă.
Instanța de trimitere arată de asemenea că reglementarea în cauză în acțiunea principală are ca efect indirect faptul că aduce atingere egalității dintre bărbați și femei, în măsura în care munca pe fracțiune de normă le privește în mai mare măsură pe acestea din urmă (Hotărârea din 13 mai 1986, Bilka-Kaufhaus,
170/84, Rec., p. 1607
, Hotărârea din 7 martie 1996, Freers și Speckmann,
C-278/93, Rec., p. I-1165
, Hotărârea din 17 iunie 1998, Hill și Stapleton,
C-243/95, Rec., p. I-3739
, precum și Hotărârea din 15 septembrie 1998, Ansaldo Energia și alții,
C-279/96-C-281/96, Rec., p. I-5025
).
În aceste condiții, Landesgericht Bozen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Sunt contrare dispozițiilor dreptului comunitar și Directivei 97/81 […] anumite dispoziții naționale (articolele 2 și 8 din Decretul legislativ nr. 61/2000) care impun angajatorului obligația de a notifica o copie a contractelor de muncă pe fracțiune de normă direcției provinciale a inspecției muncii competente, în termen de 30 de zile de la încheierea acestora, și care, în lipsa notificării, impun o amendă de 15 euro pentru fiecare lucrător în cauză și pentru fiecare zi de întârziere, fără a stabili o limită superioară a amenzii administrative […]?”
Prin Ordonanța președintelui Curții din 18 aprilie 2007, cauzele C-55/07 și C-56/07 au fost conexate în vederea procedurii scrise și orale, precum și a pronunțării hotărârii.
Cu privire la întrebarea preliminară
Observațiile prezentate Curții
Guvernul italian susține că Decretul legislativ nr. 61/2000 are aceeași finalitate ca și Directiva 97/81, a cărei transpunere în ordinea juridică națională o asigură, și anume protecția și încurajarea muncii pe fracțiune de normă. Din această perspectivă, obligația de notificare a contractelor de muncă pe fracțiune de normă ar constitui un instrument care permite să se garanteze coordonarea activității tuturor entităților responsabile cu inspecția muncii în Italia. Ar fi vorba despre o măsură care contribuie la combaterea muncii la negru și prin intermediul căreia diferitele servicii de inspecție a muncii au posibilitatea de a fi informate, cu ajutorul unei baze de date, cu privire la practicile de pe piață.
Departe de a constitui un obstacol birocratic, această măsură ar reprezenta o garanție de transparență pentru angajatori și ar servi la combaterea muncii ilegale. Pe de altă parte, o astfel de formalitate nu ar da naștere niciunei inegalități și niciunei denaturări a concurenței între întreprinderi.
Comisia Comunităților Europene consideră că obligația de notificare către inspecția muncii a contractelor avute în vedere, sub sancțiunea amenzii, nu respectă finalitatea Directivei 97/81.
Această directivă ar urmări, pe de o parte, să elimine discriminarea împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și, pe de altă parte, să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă, în special prin eliminarea obstacolelor care ar putea descuraja întreprinderile să recurgă la această formă de muncă. Directiva 97/81 ar impune obligația de a trata munca pe fracțiune de normă în același mod cu munca cu normă întreagă, indiferent dacă este vorba de condițiile de muncă sau de accesul la muncă. Clauza 5 din acordul-cadru s-ar opune astfel creării unor obstacole nejustificate de motive obiective. În considerente, această directivă se referă la stabilirea unui cadru general de eliminare a discriminărilor împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și la dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă. Punctul (5) din considerațiile generale ale acordului-cadru prevede că trebuie facilitat accesul bărbaților și al femeilor la munca pe fracțiune de normă.
Deși instanței naționale îi revine sarcina de a verifica dacă măsura în cauză este justificată de motive obiective, Comisia are îndoieli că astfel de motive există în speță. Făcând trimitere la Hotărârea din 12 decembrie 1989, Messner (
C-265/88, Rec., p. 4209
, punctul 14), și la Hotărârea din 29 februarie 1996, Skanavi și Chryssanthakopoulos (
C-193/94, Rec., p. I-929
, punctul 36), Comisia amintește, în această privință, că este necesar să se ia în considerare regimul de sancțiuni asociat măsurii naționale avute în vedere și în special caracterul său proporțional. Or, în speță, acest regim de sancțiuni ar fi extrem de sever, întrucât amenzile nu sunt plafonate.
În sfârșit, Comisia apreciază că nu este necesar să se examineze dacă măsura națională în cauză are un efect discriminatoriu în ceea ce privește femeile, în măsura în care această întrebare nu are o legătură suficient de strânsă cu litigiul din acțiunea principală.
Răspunsul Curții
Directiva 97/81 și acordul-cadru urmăresc, pe de o parte, să promoveze munca pe fracțiune de normă și, pe de altă parte, să elimine discriminările între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă.
Această dublă finalitate reiese din cuprinsul clauzei 1 din acordul-cadru (a se vedea punctul 5 din prezenta hotărâre), precum și din considerentele Directivei 97/81. În această privință, este necesar să se amintească faptul că, în considerentul (5) al acesteia din urmă, se arată următoarele: „concluziile Consiliului European de la Essen au subliniat necesitatea luării de măsuri de promovare a ocupării forței de muncă și a șanselor egale pentru bărbați și femei și au solicitat măsuri pentru o creștere a intensității ocupării forței de muncă, în special printr-o organizare mai flexibilă a muncii într-un mod în care să satisfacă atât dorințele salariaților, cât și cerințele concurenței”. Mai mult, din considerentul (11) al acestei directive reiese că părțile semnatare ale acordului-cadru „și-au exprimat dorința de a stabili un cadru general de eliminare a discriminărilor împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a contribui la dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători”. În sfârșit, potrivit considerentului (18) al directivei menționate, „Comisia și-a elaborat propunerea de directivă în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Acordul privind politica socială [încheiat între statele membre ale Comunității Europene, cu excepția Regatului Unit al Marii Britanii și al Irlandei de Nord (
JO 1992, C 191, p. 91
), anexat la Protocolul (nr. 14) privind politica socială anexat la Tratatul de instituire a Comunității Europene], care prevede că legislația în domeniul politicii sociale «evită impunerea de constrângeri administrative, financiare și juridice într-un mod care ar stânjeni constituirea și dezvoltarea întreprinderilor mici și mijlocii»”.
Conform obiectivului de promovare a muncii pe fracțiune de normă, clauza 5 alineatul (1) litera (a) din acordul-cadru prevede obligația statelor membre „[de a] identific[a] și [de a] analiz[a] obstacolele de natură juridică sau administrativă care pot restrânge posibilitățile de lucru pe fracțiune de normă și, acolo unde este adecvat, [de a] le elimin[a]”.
Or, trebuie să se constate că articolul 2 din Decretul legislativ nr. 61/2000, prin faptul că impune întreprinderilor să notifice autorităților competente o copie a fiecărui contract de muncă pe fracțiune de normă, instituie un obstacol administrativ susceptibil să limiteze posibilitățile de muncă pe fracțiune de normă, în sensul clauzei 5 alineatul (1) litera (a) din acordul-cadru.
În această privință, trebuie subliniat că niciun element al dosarului transmis Curții de către instanța de trimitere nu indică faptul că încheierea unor contracte de muncă cu normă întreagă este condiționată de o obligație de notificare similară.
Argumentul guvernului italian potrivit căruia această obligație de notificare este justificată de necesitatea de a combate munca la negru și de a informa administrația cu privire la practicile angajatorilor nu convinge. Într-adevăr, pentru ca astfel de preocupări să poată justifica măsura în cauză în acțiunea principală, este necesar ca aceasta să fie proporțională cu obiectivul care trebuie atins. Or, după cum a arătat avocatul general la punctele 46-48 din concluzii, există alte măsuri, mai puțin constrângătoare, care ar permite guvernului italian atingerea obiectivelor invocate în domeniul combaterii fraudei și a muncii la negru, domeniu în care autoritățile naționale dispun deja de mijloace de supraveghere, de inspecție și de poliție.
În afară de sarcina economică pe care această formalitate a notificării administrative o impune în mod direct întreprinderilor, este necesar să se arate că articolul 2 din Decretul legislativ nr. 61/2000 este însoțit de un regim de sancțiuni care prevede aplicarea unei amenzi de 15 euro pentru fiecare contract de muncă în cauză și pentru fiecare zi de întârziere în notificarea acestui contract, fără niciun plafon care să limiteze cuantumul total al amenzii.
Asocierea acestei formalități administrative cu acest regim de sancțiuni contribuie la descurajarea angajatorilor de a recurge la munca pe fracțiune de normă.
Pe de altă parte, din cauza costului și a sancțiunilor care îi sunt asociate, obligația de notificare către administrație a contractelor pe fracțiune de normă riscă să afecteze în special întreprinderile mici și mijlocii, care, întrucât nu dispun de resurse la fel de importante ca acelea ale întreprinderilor mari, pot fi astfel determinate să se îndepărteze de modalitatea de organizare a muncii pe fracțiune de normă pe care urmărește să o promoveze Directiva 97/81.
Fără a fi necesară o pronunțare asupra interpretării principiului egalității de tratament între bărbați și femei, trebuie, așadar, să se răspundă la întrebarea adresată de Landesgericht Bozen că clauza 5 alineatul (1) litera (a) din acordul-cadru trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în acțiunea principală, care impune notificarea către administrație a unei copii a contractelor de muncă pe fracțiune de normă în termen de 30 de zile de la încheierea acestora.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

Clauza 5 alineatul (1) litera (a) din Acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES, anexat la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în acțiunea principală, care impune notificarea către administrație a unei copii a contractelor de muncă pe fracțiune de normă în termen de 30 de zile de la încheierea acestora.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.