CELEX: 62005CJ0270
Csoportos létszámcsökkentés
A 98/59/EK tanácsi irányelv
Az 1. cikk (1) bekezdésének a) pontja
A telephely tevékenységének a munkáltató elhatározásából történő megszüntetése
A »telephely« fogalma

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló,
1998. július 20‑i 98/59/EK tanácsi irányelv (HL L 225., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 327. o.) 1. cikke
(1) bekezdésének a) pontjában szereplő „telephely” fogalom értelmezésére irányul.
2       E kérelmet az elbocsátott munkavállalók és a korábbi munkáltatójuk, az Athinaïki Chartopoïïa AE társaság (a továbbiakban:
társaság) között, az e társaság egyik termelőegysége tevékenységének a társaság határozata alapján történő megszüntetését
követő csoportos létszámcsökkentés szabályszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében nyújtották be.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
3       A 98/59 irányelv (1) preambulumbekezdéséből következik, hogy az az áttekinthetőség és a célszerűség érdekében konszolidálta
az 1992. június 24‑i 92/56/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 245., 3. o.) módosított, a csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó
tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 17‑i 75/129/EGK tanácsi irányelvet (HL L 48., 29. o.). A 98/59 irányelv
a (2) preambulumbekezdése alapján „a munkavállalók védelmének biztosítás[ára irányul] a csoportos létszámcsökkentések esetén,
figyelembe véve eközben a Közösségen belüli kiegyensúlyozott gazdasági és szociális [helyesen: társadalmi] fejlődés szükségességét”.
4       A 98/59 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése az irányelv hatályát ekként határozza meg:
„(1)      Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
a)      csoportos létszámcsökkentések: az olyan elbocsátások, amelyeket valamely munkáltató egy vagy több, nem a munkavállalók személyében
rejlő ok miatt foganatosít, és amelyeknél – a tagállamok választása szerint – az elbocsátottak száma:
i      vagy egy 30 napos időszak során:
–       a rendszerint 20‑nál több és 100‑nál kevesebb munkavállalót foglalkoztató üzemekben [helyesen: telephelyeken] legalább 10 fő,
–       a rendszerint legalább 100, de 300‑nál kevesebb munkavállalót foglalkoztató üzemekben [helyesen: telephelyeken] legalább a
munkavállalók 10%‑a,
–       a rendszerint 300 vagy annál több munkavállalót foglalkoztató üzemekben [helyesen: telephelyeken] legalább 30 fő;
ii      vagy egy 90 napos időszak során legalább 20 fő, függetlenül attól, hogy hány munkavállalót foglalkoztatnak rendszeresen az
érintett üzemben [helyesen: telephelyen];
[…]”
5       A 98/59 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése azon eseteket sorolja fel, amelyekben ezt az irányelvet nem lehet alkalmazni. A
75/129 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének d) pontja előírta, hogy az irányelvet nem lehet alkalmazni „az üzem [helyesen: telephely]
tevékenységének megszüntetése által érintett munkavállalókra, ha a megszüntetés bírósági határozat következtében történik”.
Az említett d) pontot a 92/56 irányelv hatályon kívül helyezte, és a 98/59 irányelv nem vette át.
6       A 98/59 irányelv a 2. cikke (1)−(3) bekezdésében bizonyos kötelezettségeket ír elő azon munkáltatóra, aki csoportos létszámcsökkentéseket
tervez végrehajtani. Mindenekelőtt köteles konzultációkat kezdeményezni a munkavállalók képviselőivel, amelyeknek ki kell
terjedniük legalább az elbocsátások elkerülésének vagy csökkentésének, valamint azok következményei enyhítésének lehetőségeire.
A munkáltató köteles továbbá írásban közölni velük az elbocsátás okait, az elbocsátandó munkavállalók számát és munkavállalói
kategóriáját, a rendszerint alkalmazott munkavállalók számát és munkavállalói kategóriáját, azon időszakot, amelynek során
az elbocsátásokat végrehajtani tervezi, az elbocsátandó munkavállalók kiválasztására tervezett ismérveket, valamint az esetleges
végkielégítés kiszámításának tervezett módszerét.
7       A 98/59 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének rendelkezése szerint a munkáltató minden tervezett csoportos létszámcsökkentésről
köteles írásban értesíteni az illetékes állami hatóságot, és vele is közölni mindazokat az információkat, amelyeket a munkavállalók
rendelkezésére kell bocsátania. E rendelkezés második albekezdése értelmében:
„A tagállamok azonban rendelkezhetnek úgy, hogy az üzem [helyesen: telephely] tevékenységének bírósági határozat következtében
történt megszüntetése miatt tervezett csoportos létszámcsökkentés esetében a munkáltató csak akkor értesíti írásban az illetékes
hatóságot [helyesen: illetékes állami hatóságot], ha az utóbbi ezt kéri.”
8       A 98/59 irányelv 4. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      Az illetékes állami hatóságnak bejelentett tervezett csoportos létszámcsökkentések […] legkorábban 30 nappal a 3. cikk (1) bekezdésében
előírt értesítést követően léphetnek hatályba.
[...]
(2)      Az (1) bekezdésben előírt időszakot az illetékes állami hatóság arra használja fel, hogy megoldást keressen a tervezett csoportos
létszámcsökkentések következtében felmerülő problémákra.
(3)      Amennyiben az (1) bekezdésben előírt eredeti időszak 60 napnál rövidebb, a tagállamok feljogosíthatják az illetékes állami
hatóságot, hogy az eredeti határidőt az értesítés megtételétől számított 60 napig meghosszabbítsa, ha fennáll annak a veszélye,
hogy a tervezett csoportos létszámcsökkentések következtében felmerülő problémákat az eredeti határidőn belül valószínűleg
nem lehet megoldani.
A tagállamok az illetékes állami hatóságot további hosszabbításokra jogosíthatják fel.
A meghosszabbítást és annak indoklását az (1) bekezdésben előírt eredeti határidő lejárta előtt közölni kell a munkáltatóval.
(4)      A tagállamoknak nem szükséges alkalmazniuk ezt a cikket az üzem [helyesen: telephely] tevékenységének bírósági határozat alapján
történt megszüntetése miatt tervezett csoportos létszámcsökkentés esetében.”
9       A 98/59 irányelv 5. cikke végül úgy rendelkezik, hogy az irányelv „nem korlátozza a tagállamoknak azt a jogát, hogy a munkavállalókra
nézve kedvezőbb törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy fogadjanak el, vagy a munkavállalókra
nézve kedvezőbb kollektív szerződések alkalmazását engedélyezzék vagy segítsék elő”.

A nemzeti szabályozás
10     A 75/129 irányelvet az 1387/1983. sz. törvény ültette át a görög jogba. A 92/56 irányelv által véghezvitt módosításokat, valamint
a 98/59 irányelv által bevezetett egységes szerkezetbe foglalt változatot a görög jogba az 1387/1983. sz. törvényt módosító
2736/1999. és 2874/2000. sz. törvény (a továbbiakban: az 1387/1983. sz. törvény) ültette át. Az 1387/1983. sz. törvény 3. §‑a
előírja, hogy a munkáltató köteles a munkavállalókat teljes körűen, írásban tájékoztatni a tervezett csoportos létszámcsökkentésekről,
köteles a munkavállalók képviselőivel konzultációkat kezdeményezni, valamint köteles az illetékes állami hatóságot értesíteni
és tájékoztatni.
11     Az 1387/1983. sz. törvény 1. §‑ának (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„Csoportos létszámcsökkentések az olyan elbocsátások, amelyeket a 20-nál több munkavállalót foglalkoztató telephelyek vagy
üzemek nem a munkavállalók személyében rejlő ok miatt foganatosítanak, és amelyek minden naptári hónapban meghaladják a következő
bekezdésben előírt maximumokat.”
12     Az 1387/1983. sz. törvény 5. §‑ának (2)–(4) bekezdése előírja, hogy ha a munkavállalók és a munkáltató között megállapodás
jön létre az említett felek közötti tárgyalásokra a jogszabály által előírt 20 napos határidőn belül, a csoportos létszámcsökkentések
e megállapodás tartalmának megfelelően történnek, és 10 nappal az említett megállapodásról készült jegyzőkönyvnek a kormányzat
területi képviselője vagy a munkaügyi miniszter részére történt átadásának időpontját követően lépnek hatályba. A felek közötti
megállapodás hiányában a kormányzat területi képviselője vagy a munkaügyi miniszter − miután megvizsgálta az ügyirat elemeit,
és értékelte a munkaerőpiac adatait, a telephely helyzetét és a nemzetgazdaság érdekét − további 20  nappal meghosszabbíthatja
a konzultációkat, vagy jogosult a tervezett elbocsátások jóváhagyását egészben vagy részben megtagadni. A munkáltató a kormányzat
területi képviselője vagy a munkaügyi miniszter határozatában megállapított arányokban hajthat végre csoportos létszámcsökkentést.
13     E törvény 5. §‑a (5) bekezdésének megfelelően:
„A jelen § (2)–(4) bekezdése nem alkalmazható a telephely vagy üzem tevékenységének bírósági határozat következtében történt
megszüntetése miatti csoportos létszámcsökkentés esetében.”
14     Végül, az 1387/1983. sz. törvény 6. §‑ának (1) bekezdése előírja, hogy az e törvény rendelkezéseinek megsértésével végrehajtott
csoportos létszámcsökkentés semmis.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
15     Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy a társaság három eltérő településen három külön termelőegységgel
rendelkezik, azaz egy 420 munkavállalót foglalkoztató, írópapírt, nyomtatópapírt, facsiszolatot, forgácslemezt és alumínium-szulfátot
előállító első termelőegységgel, egy puha konyhai papírt, egészségügyi papírt, zacskókat stb. előállító második termelőegységgel
és egy puha papírt feldolgozó harmadik egységgel.
16     E termelőegységek mindegyike külön felszereléssel és betanított munkásokkal, valamint termelési igazgatóval rendelkezik, aki
biztosítja a munka megfelelő végrehajtását, az egység létesítményei működése egészének felügyeletét és a műszaki kérdések
megoldását. Egyik termelőegység működését sem befolyásolja a többi működése. Továbbá, a működésük költségeire, az anyagbeszerzésre
és a termékköltség kiszámítására vonatkozó döntéseket a kérdéses egységek által megküldött információk alapján a társaság
székhelyén hozzák meg, ahol közös könyvelőiroda biztosítja a bérek kifizetését, valamint a bizonylatok kiállítását és az egységes
mérleg elkészítését.
17     2002. július 18‑án a társaság igazgatótanácsa a veszteségek miatt az első termelőegység tevékenységének megszüntetése és ezen
egység majdnem minden munkavállalójának elbocsátása mellett döntött. Továbbá, 2002. július 22‑i levelében felhívta a munkavállalók
képviselőit, hogy folytassanak jogszabály által előírt konzultációkat, és e felhívást megküldte a kormányzat területi képviselőjének
és az illetékes munkafelügyeleti szervnek. Nem adta át azonban a munkavállalók képviselőinek a mérlegeket, és minden, a szóban
forgó egység működése megszüntetésének szükségességét igazoló, a társaságra vonatkozó általános adatot, hanem csupán ezen
egység elmúlt három üzleti évi, azaz az 1999 és 2001 közötti negatív eredményeire szorítkozott.
18     Ebben a szakaszban, és mivel a tárgyalások nem vezettek semmilyen megállapodásra a határidőkön belül, a munkaügyi miniszter
további 20 nappal meghosszabbította a tárgyalásokat. A társaság azonban nem vett részt a tárgyalásokon, felmondta a munkavállalók
határozatlan idejű munkaszerződéseit, és kifizette ez utóbbiak részére a törvény által előírt végkielégítéseket.
19     A munkavállalóknak az elbocsátásokra vonatkozó döntéssel szembeni keresetét első fokon siker koronázta. A társaság fellebbezett
az Efeteio Thrakis (trákiai fellebbviteli bíróság) előtt, amely mindenekelőtt megállapította, hogy a szóban forgó, a tevékenységét
megszüntető termelőegység nem volt önálló a fellebbező társasághoz képest, és hogy ezért nem tartozik az 1387/1983. sz. törvény
5. §‑ának (5) bekezdésében előírt kivétel hatálya alá. Bár a szövege szerint csak azon esetekre vonatkozik, amikor a tevékenység
megszüntetése bírósági határozat következtében történik, ez utóbbi rendelkezést a nemzeti bíróságok valójában úgy értelmezik,
mint amely akkor is alkalmazandó, ha az említett megszüntetés a munkáltató egyoldalú döntése alapján történik.
20     Az Efeteio Thrakis továbbá a következőket állapította meg:
–       a fellebbező társaság nem teljesítette a munkavállalók tájékoztatására vonatkozó kötelezettségét a fent említett törvény 3. §‑ának
megfelelően, és
–       a konzultációk meghosszabbításának időszaka alatt mondta fel a munkaszerződéseket, megsértve ezzel az 1387/1983. sz. törvény
5. §‑a (3) bekezdésének rendelkezéseit. Következésképpen, a munkaszerződések felmondása a szóban forgó törvény 6. §‑a (1) bekezdésének
megfelelően semmis.
21     A társaság által benyújtott felülvizsgálati kérelem ügyében eljáró Areios Pagos − tekintettel arra, hogy valamely közösségi
intézmény jogi aktusára vonatkozó értelmezési kérdés merült fel, és hogy a határozata ellen a nemzeti jog értelmében nincs
jogorvoslati lehetőség − felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette
a Bíróság elé:
„Az Efeteio által megállapított fenti tények a »telephely« közösségi jogi fogalma alá tartoznak‑e, a jelen végzés indokolásában
említett tanácsi irányelvek, valamint »a csoportos létszámcsökkentések ellenőrzéséről és egyéb rendelkezésekről« szóló 1387/1983. sz.
törvény alkalmazásában?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
22     A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével az Efeteio Thrakis azon ítéletére utal, amely szerint az alapügyben szóban forgó
termelőegység nem volt önálló a társasághoz képest, és lényegében arra vár választ, hogy az ilyen termelőegység a „telephely”
fogalma alá tartozik‑e a 98/59 irányelv alkalmazásában.
23     E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a „telephely” fogalma, amelyet az irányelv
nem határoz meg, közösségi jogi fogalomnak minősül, és nem határozható meg a tagállamok jogszabályaira való utalással (a C‑449/93. sz.
Rockfon‑ügyben 1995. december 7‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4291. o.] 23. és 25. pontja). Önálló és egységes értelmezést
kell tehát kapnia a közösségi jogrendben.
24     A Bíróság azt is megállapította, hogy a 98/59 irányelv különböző nyelvi változataiban a „telephely” fogalom megjelölésére
használt kifejezések egy kissé különböznek, és hogy eltérő árnyalattal bírnak, vagyis esetenként telephely, vállalat, munkaközpont,
helyi egység vagy munkahely (lásd a fent hivatkozott Rockfon‑ügyben hozott ítélet 26. és 27. pontját).
25     E megállapítások fényében és ezen irányelv célja alapján, amely − amint az kitűnik a (2) preambulumbekezdéséből − többek között
a munkavállalók védelmének biztosítására törekszik csoportos létszámcsökkentések esetén, a Bíróság a 98/59 irányelvben, és
különösen az 1. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő „telephely” fogalmat úgy értelmezte, hogy az – a körülmények
szerint – azon egységet jelöli, ahova az elbocsátással érintett munkavállalókat a munkavégzésre beosztották (a fent hivatkozott
Rockfon‑ügyben hozott ítélet 31. és 32. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26     Ezáltal a Bíróság a „telephely” fogalmát nagyon tágan értelmezte annak érdekében, hogy a lehető legnagyobb mértékben korlátozza
a csoportos létszámcsökkentés azon eseteit, amelyek az e fogalomra nemzeti szinten alkalmazott jogi minősítés miatt nem tartoznának
a 98/59 irányelv hatálya alá (lásd többek között a C‑187/05–C‑190/05. sz., Agorastoudis és társai egyesített ügyekben 2006.
szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7775. o.] 37. pontját). Figyelemmel azonban e meghatározás általános jellegére,
ez önmagában nem lehet meghatározó az alapügy konkrét körülményeinek értékelésénél.
27     A 98/59 irányelv alkalmazásában így többek között „telephelynek” minősülhet valamely vállalat keretében különálló, bizonyos
állandóságot és stabilitást mutató egység, amelyet egy vagy több meghatározott feladat végrehajtására rendeltek, és amely
az e feladatok ellátását lehetővé tevő munkavállalókkal és műszaki eszközökkel, valamint bizonyos szervezeti felépítéssel
rendelkezik.
28     Tekintettel azon megfontolásra, hogy a 98/59 irányelv által követett cél különösen azon gazdasági-társadalmi következményekre
vonatkozik, amelyeket a csoportos létszámcsökkentések valamely meghatározott helyi összefüggésben és társadalmi környezetben
kiválthatnak, a szóban forgó egységnek nem feltétlenül kell valamilyen jogi önállósággal, sem gazdasági, pénzügyi, igazgatási
vagy technológiai önállósággal rendelkeznie ahhoz, hogy „telephelynek” minősülhessen.
29     A Bíróság egyébként ebben a szellemben állapította meg, hogy a „telephely” fogalmának meghatározásához nem lényeges az a körülmény,
hogy a szóban forgó egység rendelkezik‑e olyan igazgatósággal vagy sem, amely a csoportos létszámcsökkentéseket önállóan végre
tudja hajtani (a fent hivatkozott Rockfon‑ügyben hozott ítélet 34. pontja és a rendelkező rész 2. pontja). A vállalat más
egységeitől és létesítményeitől való földrajzi elkülönülés sem szükséges.
30     E megfontolásokra tekintettel mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy az 1387/1983. sz. törvény felváltva
használja a „telephely” és üzem” fogalmakat, önmagában nem ellentétes a 98/59 irányelvvel, feltéve hogy a Bíróság által a
„telephely” fogalmának adott értelmezést követik, és hogy e két kifejezés használata nem vezet arra, hogy munkavállalói kategóriákat
zárjon ki az ezen irányelv által biztosítani kívánt védelemből.
31     Továbbá, ami az alapügyben szóban forgó termelőegység természetét illeti, az ügy irataiból kiderül, hogy ez az egység egyike
azon három külön termelőegységnek, amely a társaság tulajdonában van. 420 munkavállalót foglalkoztat, külön felszereléssel
és betanított munkaerővel rendelkezik, a működését nem befolyásolja más egységek működése, valamint termelési igazgatóval
rendelkezik, aki biztosítja a munka megfelelő ellátását, az egység létesítményei működése egészének felügyeletét, továbbá
a műszaki kérdések megoldását.
32     Ezek a tények az ilyen egységet nyilvánvalóan a „telephely” természetével ruházzák fel a 98/59 irányelv alkalmazásában, a
Bíróság által a jelen ítélet 27−29. pontjában kifejtett megfontolásoknak megfelelően, és a szóban forgó egységet e közösségi
fogalom alá rendelik. Az a tény, hogy e három egység mindegyikének működési költségeire, az anyagbeszerzésre és a termékköltség
kiszámítására vonatkozó döntéseket a társaság székhelyén hozzák meg, ahol közös könyvelőiroda működik, e tekintetben nem releváns.
33     Annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznosan lehessen válaszolni, még azt is meg kell állapítani − amint
az az ügy irataiból kiderül −, hogy az Efeteio Thrakis úgy ítélte meg, hogy mivel az alapügyben szóban forgó termelőegység
nem volt önálló a társasághoz képest, nem minősül „telephelynek”, és következésképpen nem tartozik az 1387/1983. sz. törvény
5. §‑ának (5) bekezdésében − amely a 98/59 irányelv 4. cikke (4) bekezdésétől való eltérés belső jogba való átültetését biztosítja −
előírt kivétel hatálya alá.
34     Más szóval, e bíróság meglátása szerint, ha e termelőegység önálló lenne és „telephelynek” minősülne, a fent említett kivételt
kellene alkalmazni, amennyiben az említett egység tevékenységének megszüntetése kizárólag a munkáltató elhatározásából történt.
35     Ez az álláspont ugyanazon nemzeti ítélkezési gyakorlat szerinti megközelítés keretébe illeszkedik, amely a fent hivatkozott
Agorastoudis és társai egyesített ügyekben hozott ítélet kiindulópontjául szolgált, és a 98/59 irányelv szerint nem megalapozott.
E tekintetben tehát szükséges pontosítani − amint azt az Európai Közösségek Bizottsága jogosan jegyzi meg −, hogy ha az alapjogvitában
szóban forgó egység önállóságát megállapítják, és az „telephelynek” minősülne, a fent említett kivétel akkor sem lenne alkalmazható.
36     Ugyanis ugyanazon okok miatt, amelyek a fent hivatkozott Agorastoudis és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 25−45. pontjában
kifejtésre kerültek, a szóban forgó kivétel csak és kizárólag akkor alkalmazható, ha valamely vállalat vagy üzem tevékenységének
megszüntetése bírósági határozat alapján történt. Minden egyéb esetben, és különösen akkor, ha a telephely tevékenységének
megszüntetése kizárólag a munkáltató elhatározásából történt, ez utóbbi köteles a további határidőn belül folytatni a konzultációkat
a munkavállalókkal az illetékes állami hatóság előtt.
37     Végül meg kell jegyezni, hogy a Bíróság előtti eljárás során több ízben felvetették azt a kérdést, hogy a nemzeti állami hatóságoknak,
azaz a kormányzat területi képviselőjének vagy a munkaügyi miniszternek az 1387/1983. sz. törvény 5. §‑a (3) bekezdésében
előírt beavatkozása a 98/59 irányelvvel és az EK 43. cikkel összeegyeztethető‑e. E kérdés azonban nem képezte tárgyát a jelen
előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek.
38     Az előző megfontolásokra figyelemmel az előterjesztett kérdésre adandó válasz az, hogy a 98/59 irányelvet és különösen az
1. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan termelőegység, mint az alapügyben szóban forgó, ezen
irányelv alkalmazásában a „telephely” fogalma alá tartozik.

A költségekről
39     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
A csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1998. július 20‑i 98/59/EK tanácsi irányelvet
és különösen az 1. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan termelőegység, mint az alapügyben
szóban forgó, ezen irányelv alkalmazásában a „telephely” fogalma alá tartozik.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: görög.