CELEX: 62007CJ0441
Обжалване
Господстващо положение
Регламент (ЕО) № 1/2003
Световен пазар на необработени диаманти
Индивидуални ангажименти, които са поети от дружество и са свързани със спирането от негова страна да купува необработени диаманти от друго дружество
Решение, с което поетите от дружество индивидуални ангажименти се превръщат в задължителни и се прекратява производството

С жалбата си Комисията на Европейските общности иска да се отмени Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности
[понастоящем Общия съд на Европейския съюз] от 11 юли 2007 година по дело Alrosa/Комисия (T‑170/06, Сборник, стр. II‑2601,
наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което същият отменя Решение 2006/520/ЕО на Комисията от 22 февруари
2006 г. относно производство по прилагане на член 82 от Договора за ЕО и член 54 от Споразумението за ЕИП (Дело COMP/B‑2/38.381 —
De Beers) (ОВ L 205, стр. 24, наричано по-нататък „спорното решение“) за превръщане в задължителни на ангажиментите, поети
от De Beers SA (наричано по-нататък „De Beers“), да спре да закупува необработени диаманти от Alrosa Company Ltd (наричано
по-нататък „Alrosa“), считано от 2009 г., след фаза на прогресивно намаляване на обемите си на закупуване от 2006 г. до 2008 г.
и за прекратяване на производството, в съответствие с член 9 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година
относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално
издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).

Правна уредба
Съгласно съображение 13 от Регламент № 1/2003:
„Когато в хода на производство, което може да доведе до забрана на споразумение или практика, предприятията предложат на Комисията
да поемат ангажименти, с които да отговорят на нейната загриженост, Комисията следва да има възможност да приема решения,
с които тези ангажименти стават задължителни за съответните предприятия. С решенията за поемане на ангажименти следва да се
установи, че вече не съществуват основания за предприемане на действия от Комисията, без да се прави заключение дали е имало
или още е налице нарушение. Решенията за поемане на ангажименти не влияят на правомощията на органите по конкуренция и съдилищата
на държавите членки за извършване на такова установяване и решаване на случая. Решенията за поемане на ангажименти не са подходящи
в случаите, когато Комисията възнамерява да наложи санкция.“
Член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003 предвижда:
„Когато Комисията, действайки по внесена жалба или по собствена инициатива, установи, че е налице нарушение на член 81 или 82
от Договора, тя може чрез решение да задължи съответните предприятия и сдружението на предприятия да прекратят нарушението.
За тази цел тя може да им наложи всякакви поведенчески или структурни принудителни мерки, които са съразмерни на извършеното
нарушение и са необходими за действителното прекратяване на нарушението. Структурни мерки могат да се налагат само когато
няма поведенческа мярка, която да е равностойна по своя ефект, или когато такава равностойна по своя ефект поведенческа мярка
би била в по-голяма тежест на съответното предприятие, отколкото структурната мярка. В случай че Комисията има законен интерес
да направи това, тя може също така да установи, че в миналото е извършено нарушение.“
Съгласно член 9 от Регламент № 1/2003:
„1.      Когато Комисията възнамерява да приеме решение, с което да изиска прекратяване на нарушение, а съответните предприятия предложат
поемане на ангажименти за преодоляване на загрижеността, изразена по отношение на тях от Комисията в нейната предварителна
оценка, Комисията може чрез решение да превърне тези ангажименти в задължителни за предприятията. Такова решение може да се
приеме за определен срок, като в него се направи заключението, че повече не са налице основания за предприемане на действия
от Комисията.
2.      Комисията може, по искане или по собствена инициатива, да образува отново производство:
а)      когато е настъпила съществена промяна в което и да е от обстоятелствата, на които се основава решението;
б)      когато съответните предприятия действат в противоречие със своите ангажименти;
в)      когато решението се основава на непълна, неточна или подвеждаща информация, предоставена от страните.“
Член 27, параграфи 2 и 4 от Регламент № 1/2003 предвижда:
„2. Правото на защита на засегнатите страни се съблюдава в хода на цялото производство. На тях се предоставя правото на достъп
до материалите по делото пред Комисията при условия на зачитане на законния интерес на предприятията от опазване на техните
търговски тайни. Правото на достъп до преписката не може да се разширява до поверителната информация и вътрешните документи
на Комисията или на органите по конкуренция на държавите членки. По-специално правото на достъп не може да се разширява до
кореспонденцията между Комисията и органите по конкуренция на държавите членки или между последните, включително и до документи,
изготвени по членове 11 и 14. Нищо в настоящия параграф не може да възпрепятства Комисията да оповестява и използва информация,
необходима за доказване на нарушение.
[…]
4.      Когато Комисията възнамерява да приеме решение по член 9 или 10, тя публикува кратко резюме на казуса и основното съдържание
на ангажиментите или на предложената посока на действие. Заинтересованите трети страни могат да представят съображенията си
в срок, който се определя от Комисията с публикуването, направено от нея, и който не може да е по-кратък от един месец. При
публикуването се взема предвид законният интерес на предприятията от опазване на техните търговски тайни.“

Обстоятелства в основата на спора
Фактическата обстановка по спора е изложена в точки 8—26 от обжалваното съдебно решение по следния начин:
„8      [Alrosa] е дружество, установено в град Мирни (Русия). По-специално то е активно на световния пазар за производство и доставка
на необработени диаманти, на който заема второ място. Дружеството работи най-вече в Русия, където се занимава с дейности по
проучване, добив, оценка и доставка, както и с бижутерство.
9      [De Beers] е дружество, установено в Люксембург (Люксембург). Групата De Beers, чийто основен холдинг е то, също работи на
световния пазар за производство и доставка на необработени диаманти, на който заема първо място. Тя работи основно в Южна
Африка, Ботсуана, Намибия, Танзания и Обединеното кралство. Там извършва дейности, свързани с проучване, добив, оценка, доставка,
търговия и производство, както и с бижутерство, като по този начин обхваща всички етапи на диамантената индустрия.
10      На 5 март 2002 г. Alrosa и De Beers нотифицират на Комисията споразумение, сключено на 17 декември 2001 г. между Alrosa и
две дъщерни дружества на групата De Beers, City and West East Ltd и De Beers Centenary AG (наричано по-нататък „нотифицираното
споразумение“), с оглед постановяване на решение, че липсват основания за предприемане на действия от страна на Комисията,
или такова за предоставяне на изключение по силата на Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 г., Първи регламент за прилагане
на членове [81] и [82] от Договора (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1,
стр. 3).
11      Споразумението, вписващо се в контекста на дълготрайните търговски отношения, поддържани между Alrosa и De Beers, има за предмет
най-вече доставката на необработени диаманти.
12      Съгласно член 12 от него то е сключено за срок от пет години, който започва да тече от датата, на която Комисията потвърди
на страните по споразумението, че същото „не нарушава член 81, параграф 1 ЕО или може да му бъде предоставено изключение съгласно
член 81, параграф 3 ЕО, и не нарушава по друг начин член 82 ЕО“.
13      Съгласно предвиденото в член 2.1.1 от нотифицираното споразумение през този период Alrosa поема ангажимента да продава на
De Beers необработени естествени диаманти, произведени в Русия, на стойност 800 милиона щатски долара (USD) на година, а De
Beers се задължава да купува тези диаманти. При все това, съгласно член 2.1.2 от нотифицираното споразумение Alrosa може да
намали посочената стойност за четвъртата и петата година от привеждането в действие на нотифицираното споразумение до стойност
от 700 милиона USD. Сумата от 800 милиона USD, установена в зависимост от действащите цени към датата на сключване на нотифицираното
споразумение, съответства на приблизително половината от годишното производство на Alrosa и на цялата му продукция, изнесена
извън Общността на независимите държави (ОНД).
14      На 14 януари 2003 г. Комисията изпраща на [Alrosa] и на De Beers изложение на възраженията под номер COMP/E‑3/38.381, в което
изразява становището, че нотифицираното споразумение може да представлява антиконкурентно споразумение, забранено от член 81,
параграф 1 ЕО, за което не може да се предостави изключение, съгласно член 81, параграф 3 ЕО. На същия ден тя изпраща на De
Beers отделно изложение на възраженията под номер COMP/E‑2/38.381, в което изразява становище, че споразумението може да представлява
злоупотреба с господстващо положение, забранена от член 82 ЕО.
15      На 31 март 2003 г. Alrosa и De Beers изпращат на Комисията съвместно писмено становище в отговор на изложението на възраженията
по Дело COMP/E‑3/38.381.
16      На 1 юли 2003 г. Комисията изпраща на [Alrosa] и на De Beers допълнително изложение на възраженията, в което изразява становището,
че нотифицираното споразумение може да представлява и антиконкурентно споразумение, забранено от член 53, параграф 1 от Споразумението
за Европейско икономическо пространство (ЕИП) [от 2 май 1992 г. (ОВ L 1 1994 г., стр. 3, наричано по-нататък „Споразумението
за ЕИП“)], за което не може да се предостави изключение съгласно член 53, параграф 3 от Споразумението за ЕИП. На същия ден
тя изпраща на De Beers отделно допълнително изложение на възраженията, според което нотифицираното споразумение може да представлява
и злоупотреба с господстващо положение, забранена от член 54 от Споразумението за ЕИП.
17      На 7 юли 2003 г. Комисията изслушва устните изложения на [Alrosa] и на De Beers.
18      На 12 септември 2003 г. [Alrosa] предлага поемането на ангажименти за прогресивно намаляване на количеството необработени
диаманти, продавани на De Beers, считано от шестата година от привеждането в действие на нотифицираното споразумение, и от
2013 г. спиране на продажбите на необработени диаманти на De Beers. Впоследствие [Alrosa] оттегля тези ангажименти.
19      На 14 декември 2004 г. Alrosa и De Beers представят съвместно ангажименти (наричани по-нататък „съвместните ангажименти“)
с оглед преодоляване на загрижеността, изразена по отношение на тях от Комисията. Съвместните ангажименти предвиждат прогресивно
намаляване на продажбите на необработени диаманти от Alrosa на De Beers, като стойността им трябва да намалее от 700 милиона
USD през 2005 г. на 275 милиона USD през 2010 г., и последващо определяне на максималния им размер на това равнище.
20      На 3 юни 2005 г. в
Официален вестник на Европейския съюз
е публикувано „Известие по Дело COMP/E‑2/38.381 — De Beers Alrosa“ (ОВ С 136, стр. 32, наричано по-нататък „съкратеното известие“).
В него Комисията посочва, че в хода на разглеждането на споразумението по отношение на членове 81 ЕО и 82 ЕО и членове 53
и 54 от Споразумението за ЕИП е получила ангажименти от страна на Alrosa и De Beers (точка 1), дава резюме на преписката (точки
3—10) и описва предложените ангажименти (точки 11—15). С известието тя приканва също така третите заинтересовани страни да
ѝ представят съображенията си в срок от един месец (точки 2 и 17) и съобщава за намерението си да приеме решение, с което
да превърне съвместните ангажименти в задължителни, в зависимост от резултатите от допитването до пазара (точки 2 и 16).
21      Вследствие на публикацията 21 трети заинтересовани страни представят съображения пред Комисията, която уведомява Alrosa и
De Beers за това на 27 октомври 2005 г. По време на срещата Комисията също така приканва страните да ѝ представят до края
на ноември 2005 г. нови съвместни ангажименти, насочени към пълно прекратяване на търговските им отношения, считано от 2009 г.
22      На 25 януари 2006 г. De Beers представя индивидуално ангажименти (наричани по-нататък „индивидуалните ангажименти на De Beers“)
с оглед преодоляване на загрижеността, изразена от Комисията в контекста на резултатите от допитването до пазара. Индивидуалните
ангажименти на De Beers предвиждат прогресивно намаляване на продажбите на необработени диаманти от Alrosa на De Beers, като
стойността им трябва да се редуцира от 600 милиона USD през 2006 г. на 400 милиона USD през 2008 г., както и последващото
им преустановяване.
23      На 26 януари 2006 г. Комисията изпраща на [Alrosa] извадка от индивидуалните ангажименти на De Beers и го поканва да представи
становище по въпроса. Тя му предоставя и копие от неповерителните варианти на коментарите, направени от третите страни.
24      Впоследствие между [Alrosa] и Комисията се извършва обмен на мнения относно някои аспекти на производството, предвидено в
член 9 на Регламент № 1/2003, и относно последиците от тях в конкретния случай. Основните повдигнати въпроси касаят достъпа
до преписката и правото на защита, и по-специално правото на изслушване. Освен това в писмо от 6 февруари 2006 г. [Alrosa]
представя коментари относно индивидуалните ангажименти на De Beers и относно съображенията на третите страни.
25      На 22 февруари 2006 г. Комисията приема [спорното] решение.
26      Член 1 от [спорното] решение постановява, че „[а]нгажиментите, изброени в приложението, са задължителни за De Beers“, а член 2 —
че „[п]роцедурата по преписката се закрива“.“

Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 29 юни 2006 г. Alrosa подава жалба пред Общия съд. В подкрепа на жалбата си то излага три правни основания, изведени съответно
от:
–        нарушението на правото на изслушване,
–        неспазването в спорното решение на член 9 от Регламент № 1/2003, който забранява налагането по отношение на съответно предприятие,
при това за неопределен срок, на ангажименти, които то не е поело доброволно,
–        обстоятелството, че превърнатите в задължителни ангажименти са прекомерни, в нарушение на член 9 от Регламент № 1/2003, на
член 82 ЕО, на свободата на договаряне и на принципа на пропорционалност.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отменя спорното решение. Неговите разсъждения могат да се обобщят, както следва.
В точка 126 от обжалваното съдебно решение Общият съд установява, че „[спорното решение] е опорочено поради грешка в преценката,
която при това е явна. От обстоятелствата по делото е очевидно, че са били възможни други решения с по-малка тежест от постоянната
забрана на сделките между De Beers и Alrosa, чрез които целта, преследвана с[ъс спорното] решение[…], е можела да бъде постигната,
че установяването на тези решения не е пораждало особени технически затруднения и че Комисията не е можела да се освободи
от задължението да ги разгледа“.
В точка 128 от споменатото съдебно решение Общият съд отбелязва, че на пръв поглед най-подходящото решение следователно би
било да се забрани на страните да сключват всякакви споразумения, даващи възможност на De Beers да запази цялата или дори
значителна част от производството на Alrosa, изнасяно извън Общността на независимите държави, без да е необходимо да се забранява
всякакво закупуване от страна на De Beers на диаманти, произведени от Alrosa.
В точка 129 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че Комисията не е обяснила защо с поетите съвместни ангажименти
не може да се преодолее загрижеността, изразена в рамките на предварителната ѝ оценка. В точка 132 от това съдебно решение
Общият съд прави извод, че споменатите съвместни ангажименти, които Комисията наистина не е била задължена да вземе предвид,
са представлявали все пак мярка с по-малка тежест от тази, която тя е решила да превърне в задължителна.
В точка 156 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че Alrosa основателно поддържа, от една страна, че забраната
на всякакви търговски сделки между De Beers и Alrosa за неопределен срок явно превишава необходимото за постигане на преследваната
цел и от друга страна, че са съществували други, пропорционални на тази цел решения. Общият съд добавя, че прибягването до
производството, даващо възможност ангажименти, предложени от съответно предприятие, да бъдат превърнати в задължителни, не
е освобождавало Комисията от задължението да приложи принципа на пропорционалност, който предполага проверка in concreto на
приложимостта на тези междинни решения. Ето защо в точка 157 от посоченото съдебно решение Общият съд приема, че правното
основание, което Alrosa извежда от нарушението на член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003 и от принципа на пропорционалност,
е основателно и че спорното решение трябва да се отмени само на това основание.
При все това, за изчерпателност Общият съд разглежда правното основание на Alrosa, изведено от правото на изслушване.
В точки 176, 177, 186 и 187 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че след като Alrosa е участвало в двете производства,
образувани от Комисията вследствие нотификацията на споразумението на Alrosa с De Beers, а водените от Комисията производства
съответно по членове 81 ЕО и 82 ЕО фактически винаги са били считани както от Комисията, така и от Alrosa и De Beers за едно-единствено
производство, връзката между тези две производства, както и фактът, че спорното решение упоменава изрично Alrosa, е трябвало
да доведат до признаване в полза на последното дружество, за производството като цяло, на правата, предоставени на „съответно
предприятие“ по смисъла на Регламент № 1/2003, макар stricto sensu то да не е било такова в производството във връзка с член 82
ЕО.
В точка 191 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня, че спазването на правото на изслушване във всяко производство,
което може да доведе до приемане на акт, който засяга правната сфера на определено лице, представлява основен принцип на общностното
право, който трябва да бъде съблюдаван дори при липса на каквато и да било правна уредба относно производството (Решение на
Съда от 24 октомври 1996 г. по дело Комисия/Lisrestal и др., C‑32/95 P, Recueil, стр. I‑5373, точка 21).
След като в точка 195 от обжалваното съдебно решение признава, че след получаването на съображенията на третите лица Комисията
действително е имала право да смята, че със съвместните ангажименти не се преодолява загрижеността, изразена в рамките на
предварителната ѝ оценка, в точка 196 от споменатото съдебно решение Общият съд все пак приема, че спазването на правото на
изслушване налага в случаи като този, от една страна, предприятията, предложили ангажименти, да бъдат уведомени за основните
факти, на които се основава Комисията, за да изисква нови ангажименти, а от друга — да могат да изразят становището си по
този въпрос. Според Общия съд обаче в дадения случай Alrosa е получило само обобщена информация във връзка със заключенията,
направени от Комисията въз основа на съображенията на третите лица. Общият съд всъщност отбелязва, че по време на срещата
на 27 октомври 2005 г. Комисията само е уведомила Alrosa за това, че коментарите на третите лица са засягали основно риска
от разделяне на пазара и от картелно споразумение между De Beers и Alrosa и че отговарящият за конкуренцията член на Комисията
е дал указания на екипа, отговарящ за преписката, да не приема съвместните ангажименти във вида, в който са предложени. Общият
съд уточнява, че по същия повод Alrosa получава резюме на съображенията на третите лица и бива уведомено за ангажиментите,
които Комисията очаква от страните вследствие на отрицателния резултат от допитването до третите лица, а именно прекъсване
на всякакви отношения, считано от 2009 г., и на тази основа — ново предложение за ангажименти.
В точка 201 от обжалваното съдебно решение Общият съд прави извод, че като не е имало възможност да упражни в пълна степен
правото си на изслушване във връзка с индивидуалните ангажименти на De Beers поради факта, че съображенията на третите лица
са изпратени на Alrosa едновременно с извлечението от индивидуалните ангажименти на De Beers, за Alrosa по този начин е станало
невъзможно да отговори по полезен начин и да предложи нови съвместни ангажименти с De Beers.
В точка 203 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че при конкретните обстоятелства по делото Alrosa е имало право
да бъде изслушано относно индивидуалните ангажименти на De Beers, които Комисията е предвиждала да превърне в задължителни
в рамките на образуваното съгласно член 82 ЕО производство, и че Alrosa не е имало възможност да упражни в пълна степен това
право.

Искания на страните пред Съда
Комисията иска от Съда:
–        да отмени обжалваното съдебно решение,
–        да постанови окончателно решение по настоящото дело, като установи, че подадената по дело T‑170/06 жалба за отмяна е неоснователна,
–        да осъди Alrosa да заплати съдебните разноски, направени от Комисията в производството по дело T‑170/06 и в настоящото производство
по обжалване.
Alrosa иска от Съда:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди Комисията да възстанови на Alrosa съдебните и извънсъдебните разноски, направени във връзка с настоящото дело,
–        да вземе всякакви други мерки, каквито смята за подходящи.

По жалбата
В подкрепа на жалбата си Комисията излага две правни основания. Първото е изведено от нарушението от Общия съд на член 9 от
Регламент № 1/2003 и на принципа на пропорционалност. Второто е изведено от неправилното тълкуване и прилагане от Общия съд
на правото на изслушване.

По първото правно основание, изведено от нарушението от Общия съд на член 9 от Регламент № 1/2003 и на принципа на пропорционалност
Първото правно основание на Комисията се състои от две части. С първата част от това правно основание Комисията поддържа,
че Общият съд неправилно е тълкувал и приложил член 9 от Регламент № 1/2003 и е пренебрегнал произтичащите от тази разпоредба
изисквания, свързани със спазването на принципа на пропорционалност.
С втората част от първото правно основание Комисията упреква Общия съд, че при проверката дали ангажиментите са съразмерни
същият е приложил неправилно споменатия член 9, допуснал е грешка при тълкуването на член 82 ЕО, пренебрегнал е действителния
обхват на съдебния контрол, изопачил е съдържанието на спорното решение и на фактите и е мотивирал в недостатъчна степен обжалваното
съдебно решение по редица въпроси.
По първата част от първото правно основание, изведена от неправилното тълкуване от Общия съд на изискванията, свързани със
спазването на принципа на пропорционалност, които произтичат от член 9 от Регламент № 1/2003
–       Доводи на страните
Комисията поддържа основно, че в обжалваното съдебно решение Общият съд е подценил значението на съществените характеристики
на решенията за прилагане на член 9 от Регламент № 1/2003 и е застрашил бъдещото прилагане на тази разпоредба.
Комисията признава, че принципът на пропорционалност се прилага спрямо решенията за прилагане на член 9 от Регламент № 1/2003,
като същевременно критикува становището на Общия съд в точки 101 и 104 от обжалваното съдебно решение, че по същество проверката
дали дадено решение е съразмерно е една и съща, независимо дали се извършва съгласно член 7 от Регламент № 1/2003 или съгласно
член 9 от този регламент. Подобен подход пренебрегвал същностните различия между тези две разпоредби. Всъщност за разлика
от решенията за прилагане на член 7 от посочения регламент, със свързаните с ангажименти решения, приети по силата на член 9
от последния, не се установявало нито наличие, нито прекратяване на нарушение. Следователно посоченият член 9 не се свеждал
до намаляване на тежестта на доказване, що се отнася до установяването на нарушение.
Комисията упреква Общия съд, че в обжалваното съдебно решение той преценил нормативното съдържание на принципа на пропорционалност
чрез позоваване на начина, по който този принцип се прилага във връзка с решения, взети съгласно член 7 от Регламент № 1/2003,
все едно претеглянето, което трябва да се извърши, е едно и също, независимо от нормативния контекст. Такова тълкуване на
принципа на пропорционалност лишавало член 9 от Регламент № 1/2003 от полезно действие.
Освен това Комисията упреква Общия съд за приетото от него в точки 103—105 от обжалваното съдебно решение, че при проверката
дали ангажиментите са съразмерни не трябва да се отчита доброволният им характер. Според Комисията член 9 от Регламент № 1/2003
трябва да се тълкува поне в смисъл, че предприятието, което предлага ангажиментите, избира начина, по който да се преодолее
загрижеността в областта на конкуренцията, и изразява готовност те да бъдат превърнати в задължителни. Общият съд не взел
предвид факта, че ангажиментът на De Beers е свободният избор на последното относно начина, по който De Beers желае да се
преодолее загрижеността на Комисията.
На последно място, според Комисията направеното от Общия съд тълкуване на член 9 от Регламент № 1/2003 е в състояние да намали
значението на предвидената в тази разпоредба процедура, тъй като с обжалваното съдебно решение Общият съд въвел изискването
Комисията да установи наличието на нарушение, включително в случаите на прилагане на споменатия член 9.
В това отношение Alrosa изтъква, че съдържанието на принципа на пропорционалност остава едно и също, без значение какво е
конкретното разглеждано положение, въпреки че степента на упражнявания съдебен контрол е различна в отделните дела. Според
Alrosa Общият съд се е съобразил с постоянната съдебна практика и си е задал въпроса дали Комисията не разполага с разумни
алтернативни решения, които са по-необременителни, преди да направи извод, че случаят е такъв.
Alrosa смята, че в точки 101 и 140 от обжалваното съдебно решение Общият съд не е задължил Комисията да сравни предложените
ангажименти с мерките, които биха могли да се съдържат в хипотетично решение, прието съгласно член 7 от Регламент № 1/2003,
а е попречил тя да приеме несъразмерно решение единствено защото в производството, образувано по член 9 от същия регламент,
Комисията не е длъжна да докаже наличието на нарушение. Според Alrosa в обжалваното съдебно решение всъщност се посочва, че
с оглед на преследваната цел е явно несъразмерно да се иска от De Beers, съгласно член 7 от посочения регламент, да прекрати
всякакви търговски отношения с Alrosa — преки или косвени. Обратно на твърдяното от Комисията, позоваването от Общия съд на
въпросния член 7 не трябвало да се разглежда като изискване Комисията да води във всички случаи, в които се прилага член 9
от споменатия регламент, паралелно и хипотетично производство съгласно споменатия член 7.
Alrosa подчертава, че ако взетото от Комисията решение има явно несъразмерен характер в производство, образувано съгласно
член 7 от Регламент № 1/2003, и може да се установи наличието на нарушение, това решение a fortiori има подобен характер и
в случаите на прилагане на член 9 от посочения регламент, най-малкото когато, както в настоящия случай, приемането на поетите
съгласно споменатия член 9 ангажименти би имало вредоносни последици за предприятие, което не е изразило съгласие във връзка
с ангажиментите и е имало качеството на страна в производствата.
Според Alrosa Общият съд не е ограничил правомощията на Комисията, предоставени ѝ с член 9 от Регламент № 1/2003. Необходимостта
тя да отчете по-необременителните алтернативни решения и да отхвърли ангажиментите, с които очевидно няма как да се преодолее
нейната загриженост, не представлявала непреодолима пречка за това Комисията да изпълнява функцията си.
Alrosa поддържа, че е било изключено от преговорите относно евентуалните алтернативни ангажименти. Доброволният характер на
индивидуалните ангажименти на De Beers не трябвало да има отражение за проверката дали приетите от Комисията ангажименти са
съразмерни, доколкото те засягали Alrosa.
–       Съображения на Съда
От член 9 от Регламент № 1/2003 следва, че когато възнамерява да приеме решение, с което да изиска прекратяване на нарушение,
Комисията може да превърне в задължителни предложените от съответните предприятия ангажименти, ако с тези ангажименти може
да се преодолее загрижеността за конкуренцията, изразена в нейната предварителна оценка.
Става въпрос за нов механизъм, който е въведен с Регламент № 1/2003 и има за цел да осигури ефикасното прилагане на предвидените
в Договора за ЕО правила на конкуренция чрез приемането на решения, с които предложените от страните ангажименти, приети за
подходящи от Комисията, се превръщат в задължителни, за да се решат по-бързо установените от нея проблеми, свързани с конкуренцията,
вместо формално да се констатира наличието на нарушение. Член 9 от посочения регламент по-конкретно се ръководи от съображения
за процесуална икономия и позволява на предприятията да участват в пълна степен в производството, предлагайки най-удачните
и подходящи според тях решения, за да се преодолее загрижеността на Комисията.
Както отбелязват страните и генералният адвокат в точка 42 от заключението си, въпреки че за разлика от член 7 от Регламент
№ 1/2003 в член 9 от последния няма изрично позоваване на понятието за пропорционалност, като общ принцип на правото на Съюза
обаче принципът на пропорционалност представлява критерий за законосъобразността на всеки акт на институциите на Съюза, включително
на решенията на Комисията в качеството ѝ на орган по конкуренцията.
Ето защо при разглеждането на предприетите от Комисията действия, независимо дали в контекста на член 7 от Регламент № 1/2003
или на член 9 от последния, винаги се поставят, от една страна, въпросът за обхвата и за точните предели на задълженията,
които произтичат от спазването на този принцип, и от друга — въпросът за пределите на упражнявания съдебен контрол.
Следователно характерните особености на предвидените в членове 7 и 9 от Регламент № 1/2003 механизми и начините за действие,
които предлага въпросният регламент по силата на тези разпоредби, са различни, тоест възложеното на Комисията задължение да
осигурява спазването на принципа на пропорционалност има различни обхват и съдържание според това дали се разглежда в рамките
на единия или на другия член.
Член 7 от Регламент № 1/2003 посочва изрично обхвата на принципа на пропорционалност в случаите, в които се прилага. Всъщност
съгласно член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003 Комисията може да наложи на заинтересованите предприятия всякакви поведенчески
или структурни принудителни мерки, които са съразмерни на извършеното нарушение и са необходими за действителното прекратяване
на нарушението.
От друга страна, член 9 от посочения регламент предвижда само, че в образуваното съгласно тази разпоредба производство, видно
от съображение 13 от споменатия регламент, Комисията е освободена от задължението да квалифицира и да установява нарушението,
като ролята ѝ се свежда до проверката и до евентуалното приемане на ангажиментите, предложени от съответните предприятия,
с оглед на установените от нея проблеми в предварителната ѝ оценка и на целите, които тя преследва.
Прилагането от Комисията на принципа на пропорционалност в контекста на член 9 от Регламент № 1/2003 се ограничава до проверка
дали с въпросните ангажименти се преодолява нейната загриженост, за която тя е уведомила съответните предприятия, както и
дали последните не са предложили да поемат по-необременителни ангажименти, които са също толкова подходящи, за да се преодолее
изразената загриженост. Когато Комисията прави тази проверка, тя все пак трябва да отчете интересите на третите лица.
От своя страна съдебният контрол се отнася единствено до това дали направената от Комисията преценка е явно неправилна.
В обжалваното съдебно решение обаче Общият съд изхожда от тезата, че с прилагането на принципа на пропорционалност възникват
едни и същи последици както по отношение на решенията, приети съгласно член 7 от Регламент № 1/2003, така и по отношение на
тези, приети по силата на член 9 от споменатия регламент.
В точка 101 от обжалваното съдебно решение Общият съд по-конкретно постановява, че би било несъответно на структурата на Регламент
№ 1/2003 едно решение, което съгласно член 7, параграф 1 от този регламент следва да се счита за несъразмерно спрямо установеното
нарушение, да може да се вземе чрез прибягване до производството по член 9, параграф 1 от същия регламент, под формата на
ангажимент, който е превърнат в задължителен.
Тази констатация е неправилна.
Всъщност, както вече бе отбелязано в точка 38 от настоящото съдебно решение, тези две разпоредби от Регламент № 1/2003 имат
две различни цели, едната — да се прекрати установеното нарушение, а другата — да се преодолее загрижеността на Комисията,
породена от предварителната ѝ оценка.
Следователно няма никакво основание да се смята, че мярката, която евентуално може да бъде наложена съгласно член 7 от Регламент
№ 1/2003, трябва да служи като отправна точка, за да се прецени обхватът на ангажиментите, приети в приложение на член 9 от
този регламент, както и че всичко, което надхвърля посочената мярка, трябва автоматично да се приеме за несъразмерно. Ето
защо, въпреки че всяко от приетите съгласно тези две разпоредби решения трябва да е съобразено с принципа на пропорционалност,
този принцип все пак се прилага по различен начин в зависимост от това дали става въпрос за едната или за другата разпоредба.
Предприятията, които предлагат да поемат ангажименти въз основа на член 9 от Регламент № 1/2003, съзнателно приемат, че направените
от тях отстъпки могат да са по-големи от това, което самата Комисия би могла да им наложи с решение по член 7 от Регламент
№ 1/2003 след задълбочена проверка. За сметка на това с прекратяването на започнатото срещу тях производство те могат да избегнат
констатация в техен ущърб за извършено нарушение на правото на конкуренцията, както и евентуално налагане на глоба.
Освен това обстоятелството, че предложените от дадено предприятие индивидуални ангажименти са превърнати в задължителни от
Комисията, не означава, че други предприятия са лишени от възможността да защитят евентуалните си права в своите отношения
с това предприятие.
Ето защо се налага изводът, че Комисията с основание поддържа, че с обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел,
че прилагането на принципа на пропорционалност трябва да се преценява, що се отнася до приетите съгласно член 9 от Регламент
№ 1/2003 решения, предвид начина, по който този принцип се прилага при проверката на взетите съгласно член 7 от този регламент
решения, въпреки различната логика на тези две разпоредби.
По втората част на първото правно основание, изведена от твърдяното за неправилно прилагане от Общия съд на принципа на пропорционалност
–       Доводи на страните
С втората част от първото си правно основание Комисията оспорва, inter alia, преценката на Общия съд, че след като предложените
съвместни ангажименти са достатъчни, за да се преодолее нейната загриженост, последната е трябвало да ги приеме. Тази институция
упреква Общия съд, че по този начин той е нарушил правото на преценка, което тя има в съответната област.
Комисията по-конкретно поддържа, че в обжалваното съдебно решение не са отчетени становищата, получени след проведеното публично
допитване съгласно член 27, параграф 4 от Регламент № 1/2003, които ясно са показали, че според различните заинтересовани
трети страни съвместните ангажименти и предложеният праг от 275 милиона USD са недостатъчни, за да се преодолее загрижеността
в областта на конкуренцията, изразена в съобщението на основание на споменатия член 27, параграф 4, както и че тези ангажименти
биха засилили контрола на De Beers върху пазара. В две становища на трети лица по-специално се изяснявал начинът, по който
постоянните продажби на значително количество диаманти би дал възможност на De Beers да запази ролята си на „маркет-мейкър“
за обем, по-голям от този на неговата продукция.
Комисията упреква Общия съд за неговия извод в точка 136 от обжалваното съдебно решение, че въпреки отрицателните резултати
от посоченото публично допитване съвместните ангажименти са били достатъчни, за да се преодолее загрижеността на Комисията.
Резултатите от въпросното допитване трябвало да доведат Общия съд до схващането, че става въпрос за сравнително сложна област,
в която Комисията има широка свобода на преценка или поне известна свобода на преценка.
Освен това Комисията подчертава, че е срещнала значителни трудности при определянето на подходящ праг на продажбите, за да
се преодолее нейната загриженост в областта на конкуренцията, предвид че резултатите от публичното допитване били до голяма
степен отрицателни. Според Комисията сложността се дължи по-конкретно на факта, че какъвто и да е прагът, той зависи от годишните
колебания според условията на пазара. В точка 125 от обжалваното съдебно решение обаче Общият съд приел, че Комисията признала,
че въобще не е извършила сложен икономически анализ и в точка 126 от това решение заключил, че във всеки случай не са съществували
подобни трудности.
Комисията смята, че доводите ѝ са били силно изопачени. От преписката ясно личало, че тя изобщо не е твърдяла, че не е предприела
никакви действия, за да прецени релевантния количествен праг. След като направила икономически анализ Комисията пояснила,
че не е в състояние да определи точното равнище на продажби, при което със сигурност би била преодоляна нейната загриженост
в областта на конкуренцията. Следователно Комисията приела ангажимент, който ѝ спестил време в сравнение с провеждането на
сложно проучване.
Що се отнася до Alrosa, то упреква Комисията, че е действала по опортюнистични подбуди, при положение че отчитането на алтернативни
решения, като например определянето на съгласуван пределен размер, с който се ограничават неговите продажби на De Beers, забавяло
производството. Според Alrosa позицията на Комисията изглежда предполагала, от една страна, че преписката трябва да се обработи
спешно, а тази институция няма достатъчно време, за да реши дали нейната загриженост може да се преодолее с едното или с другото
алтернативно решение, предложено от Alrosa, и от друга страна — че предлаганите мерки са сложни и трудни за анализ. Случаят
обаче не бил такъв.
Alrosa поддържа, че като алтернативно решение на пълната и постоянна забрана за продажба на диаманти на De Beers то е предложило
постепенно да намали обема на продажбите си на De Beers, а впоследствие да ограничи продажбите си до годишен размер, съгласуван
с Комисията. Освен това Alrosa предложило поне да получи разрешение да продава необработени диаманти на търг на предложилия
най-висока цена, включително на De Beers, като това предложение било отхвърлено от Комисията.
Според Alrosa с обжалваното съдебно решение Общият съд освен това не изисква Комисията да действа с научна точност, когато
преценява възможните решения. Напротив, Общият съд изрично признал, че на Комисията трябва да се предостави известна свобода
на преценка във връзка с прилагането на принципа на пропорционалност, без обаче да ѝ бъде признато неограничено правомощие
за преценка, което би имало отрицателни последици за трета страна.
–       Съображения на Съда
Необходимо е да се напомни, че Комисията е разгледала съвместните ангажименти, след като е поканила третите страни да представят
съображенията си и след като е установила, че резултатите от проведеното публично допитване са отрицателни. От това тя е направила
извод, че посочените ангажименти са недостатъчни.
За да се даде отговор на оплакването на Комисията и да се прецени дали, както тя поддържа, Общият съд действително е накърнил
свободата на преценка, която същата има във връзка с приемането на ангажименти съгласно член 9 от Регламент № 1/2003, най-напред
трябва да се уточни обхватът на тази свобода на преценка.
Като се има предвид, че Комисията не е длъжна сама да търси по-необременителни или по-умерени алтернативи на предложените
ѝ ангажименти, както бе отбелязано в точки 40 и 41 от настоящото съдебно решение, нейното единствено задължение в случая,
що се отнася до съразмерността на ангажиментите, е било да провери дали съвместните ангажименти, предложени в образуваното
съгласно член 81 ЕО производство, са достатъчни, за да се преодолее загрижеността ѝ, изразена в образуваното съгласно член 82
ЕО производство.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 80 и сл. от своето заключение, Комисията прави извод, с оглед резултатите от извършеното
от нея проучване на пазара, че съвместните ангажименти не са пригодни, за да се решат установените от нея проблеми, свързани
с конкуренцията.
Общият съд е могъл да приеме, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката, само ако констатира, че посоченият извод
на Комисията очевидно е необоснован с оглед на фактическите обстоятелства, установени от същата.
Общият съд обаче изобщо не е направил подобна констатация.
Напротив, в точки 128 и 129, както и в точки 137—153 от обжалваното съдебно решение той разглежда други, по-необременителни
решения за целите на прилагането на принципа на пропорционалност, включително евентуални корекции на съвместните ангажименти.
В точки 129—136 от това съдебно решение Общият съд изразява собствената си различна преценка относно пригодността на съвместните
ангажименти с тях да се премахнат установените от Комисията проблеми във връзка с конкуренцията, преди в точка 154 от въпросното
съдебно решение да направи извод, че в случая са съществували алтернативни решения, които са по-необременителни за предприятията
от пълната забрана за извършване на сделки.
С това Общият съд сам прави оценка на сложни икономически обстоятелства и така замества със своята преценка тази на Комисията,
с което нарушава свободата ѝ на преценка, вместо да провери дали преценката на Комисията е законосъобразна.
Така допуснатата от Общия съд грешка сама по себе си обосновава отмяната на обжалваното съдебно решение.
Следователно не е необходимо да се разглеждат останалите доводи на Комисията, изложени в подкрепа на втората част от първото
правно основание.

По второто правно основание, изведено от неправилното тълкуване и прилагане от Общия съд на правото на изслушване
По допустимостта
Според Alrosa доводите на Комисията, които са изведени от грешки при прилагане на правото, допуснати от Общия съд при преценката
на правото на защита, са неотносими, тъй като са насочени срещу мотив от обжалваното съдебно решение, изложен за изчерпателност.
Посоченият довод на Alrosa трябва да бъде отхвърлен. Въпреки че тази част от разсъжденията е изложена от Общия съд за изчерпателност,
както отбелязва генералният адвокат в точка 135 от своето заключение, тя представлява независим стълб на обжалваното съдебно
решение, въз основа на който е отменено спорното решение, както ясно личи от точка 204 от това съдебно решение. Ето защо съдебната
практика, според която Съдът веднага отхвърля оплаквания, насочени срещу мотивите, изложени по съображения за изчерпателност
в решение на Общия съд, тъй като те не биха могли да доведат до неговата отмяна и следователно са неотносими, не е приложима
спрямо разглежданото правно основание.
По съществото на спора
С второто си правно основание Комисията излага четири оплаквания:
–        констатацията на Общия съд, че правото на Alrosa на изслушване е нарушено, не е мотивирана,
–        Общият съд се е произнесъл ultra petita и е нарушил правото на справедлив процес,
–        Общият съд е тълкувал неправилно обхвата на правото на Alrosa на изслушване,
–        Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, че правното основание на Alrosa, изведено от нарушение
на правото на изслушване, е основателно, тъй като липсвала ясна констатация, че това твърдяно нарушение е имало отражение
за решението на спора.
Най-напред следва да се разгледат доводите на Комисията относно преценката на Общия съд за обхвата на правото на Alrosa на
изслушване.
–       Доводи на страните
Комисията смята, че предоставянето по време на срещата от 27 октомври 2005 г. на резюме на коментарите на третите лица, направени
по повод проучването на пазара, е позволило да се защити правото на защита, на което може да се позовава Alrosa. Комисията
е на мнение, че не е длъжна да даде възможност на Alrosa да вземе отношение във връзка с индивидуалните ангажименти на De
Beers и със съображенията на третите лица, понеже по ясен начин уведомила, че е отхвърлила съвместните ангажименти — линия,
която тя имала пълното право да следва, тъй като не била обвързана от никакво предложение за поемане на ангажимент. Комисията
подчертава, че има правото във всеки един момент да отхвърли дадено предложение за поемане на ангажимент.
Освен това според Комисията никога не е стоял въпросът за едностранните ангажименти от страна само на Alrosa, понеже Комисията
не започнала две отделни разследвания — едното само срещу De Beers, съгласно член 82 ЕО, а другото — срещу De Beers и Alrosa,
съгласно член 81 ЕО. Комисията смята, че след като само De Beers предлага едностранни ангажименти след срещата от 27 октомври
2005 г., с което се преодолява изразената загриженост във връзка с член 82 ЕО, изобщо не е имало причина нито да включва Alrosa
в преговорите с De Beers, нито да му предоставя копие от предложението на последното дружество да поеме ангажименти — нещо,
което тя все пак направила, като така позволила на Alrosa да изрази пред нея своето становище.
Комисията подчертава, че отхвърлянето на съвместни ангажименти не представлява нито акт, който подлежи на обжалване, нито
решение на Комисията, нито дори мярка, която може да накърни правното положение на дадена страна. Никоя страна, която участва
в производство за нарушение, образувано по отношение на Alrosa само на основание на член 81 ЕО, не можела да иска предложението
ѝ да бъде прието или отхвърлено, и то по особени причини. Според тази институция не съществува и право да се вземе отношение
по предложение за поемане на ангажимент, направено от други страни.
Освен това Комисията поддържа, че в обжалваното съдебно решение Общият съд изхожда от хипотезата, че на Alrosa е трябвало
да бъдат признати правата, за разглежданото производство като цяло, предоставяни на „съответно предприятие“ по смисъла на
Регламент № 1/2003.
От самия текст на член 7, параграф 1 и на член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003 обаче ясно личало, че понятието „съответно
предприятие“ се отнася до предприятията, които са нарушили разпоредбите на член 81 ЕО или член 82 ЕО или спрямо които Комисията
възнамерява да приеме решение въз основа на загрижеността, изразена във връзка със споменатото нарушение. Дружеството, което
сключва споразумение със злоупотребило с господстващото си положение предприятие, не придобивало качество нито на „съизвършител“
на нарушението на член 82 ЕО, нито на „съответно предприятие“ за целите на този член.
Ето защо Комисията смята, че поради ясната разлика между статута на „съответни предприятия“ и този на „заинтересовани трети
страни“ заинтересованата трета страна няма как да придобие качеството „съответно предприятие“ въз основа на „връзката“ между
производствата, образувани съгласно членове 81 ЕО и 82 ЕО. Следователно Комисията приема, че дори в качеството си на заинтересована
трета страна Alrosa да има право да изрази гледната си точка относно предложението на De Beers да поеме индивидуални ангажименти,
Alrosa няма право да отложи приемането на решение във връзка с посочените ангажименти до момента, в който може да изрази становище
относно отказа да бъдат приети съвместните ангажименти.
Ако се предположи, че твърдяната връзка между образуваните съгласно членове 81 ЕО и 82 ЕО производства е взета предвид, или
дори че е съществувало „едно-единствено производство“, подобни обстоятелства не били достатъчни, за да се разшири обхватът
на процесуалните права, предоставени на Alrosa. Дори „съответните предприятия“, спрямо които е образувано производство съгласно
член 9 от Регламент № 1/2003, нямали право да искат предложените от тях ангажименти да бъдат превърнати в задължителни.
В това отношение Alrosa изтъква, че основният представен от него довод, приет от Общия съд в точки 194 и 196 от обжалваното
съдебно решение, е изведен от това, че Комисията не можела със спорното решение да забрани напълно на Alrosa да продава необработени
диаманти на De Beers, тъй като посоченото решение имало равностойно действие като това на решение, взето съгласно член 7 от
Регламент № 1/2003, а това дружество изобщо не било изслушано на който и да било етап от процеса, довел до приемането на споменатото
решение.
Alrosa поддържа, че според Общия съд водените от Комисията производства по членове 81 ЕО и 82 ЕО фактически винаги са били
считани както от Комисията, така и от Alrosa и De Beers за едно-единствено производство. Според Alrosa е ясно, че Комисията
е образувала не две отделни производства, а само едно общо производство, което се основава на една и съща съвкупност от факти
и е образувано на основание член 81 ЕО срещу Alrosa и De Beers, и на основание член 82 ЕО само срещу De Beers.
Според Alrosa Общият съд е могъл да отхвърли довода на Комисията и само на основание, че спорното решение, което води до постоянна
пълна забрана за продажба на диаманти на De Beers, е налагало Alrosa да се ползва от всички права, които са признати на адресата
на решение от този вид.
Alrosa твърди, че дори да се предположи, че то е могло да бъде разглеждано просто като трето лице, което е засегнато „пряко“
и „по неблагоприятен начин“ от спорното решение, Комисията все пак е трябвало да го уведоми за мотивите за отхвърляне на съвместните
ангажименти и да му даде възможност за изслушване относно посоченото отхвърляне, както и относно едностранното предложение,
което е довело до постоянна пълна забрана за продажба на необработени диаманти на De Beers.
–       Съображения на Съда
В обжалваното съдебно решение Общият съд изхожда от предположението, че при обстоятелствата в случая, предвид най-вече на
факта, че водените от Комисията производства по членове 81 ЕО и 82 ЕО фактически винаги са били считани както от Комисията,
така и от De Beers и Alrosa за едно-единствено производство, на Alrosa е трябвало да бъдат признати правата, които са предоставяни
на „съответно предприятие“ по смисъла на Регламент № 1/2003, въпреки че stricto sensu то не е имало качеството на „съответно
предприятие“ в производството, образувано съгласно член 82 ЕО.
След като в точка 195 от обжалваното съдебно решение Общият съд признава, че след получаването на съображенията на третите
лица Комисията действително е имала право да смята, че със съвместните ангажименти не се преодолява загрижеността, изразена
в рамките на предварителната ѝ оценка, в точка 196 от това решение той все пак приема, че спазването на правото на изслушване
налага в случаи като този, от една страна, предприятията, предложили ангажименти, да бъдат уведомени за основните факти, на
които се основава Комисията, за да изисква нови ангажименти, а от друга — да могат да изразят становището си по този въпрос.
В дадения случай обаче Alrosa получило само обобщена информация във връзка със заключенията, направени от Комисията въз основа
на съображенията на третите лица. Именно по време на срещата на 27 октомври 2005 г. Alrosa получава резюме на съображенията
на третите лица и е уведомено за ангажиментите, които Комисията очаква от страните вследствие на отрицателния резултат от
допитването до третите лица, а именно прекъсване на всякакви отношения, считано от 2009 г., и на тази основа — ново предложение
за ангажименти.
В точка 201 от обжалваното съдебно решение Общият съд прави извод, че Alrosa не е имало възможност да упражни в пълна степен
правото си на изслушване във връзка с индивидуалните ангажименти на De Beers поради факта, че съображенията на третите лица
са изпратени на Alrosa едновременно с извлечението от индивидуалните ангажименти на De Beers, като по този начин за Alrosa
е станало невъзможно да отговори по полезен начин и да предложи нови съвместни ангажименти с De Beers.
В това отношение следва да се отбележи, че в случая Комисията е образувала две производства — едното по член 81 ЕО, във връзка
с поведението на De Beers и Alrosa на пазара на необработени диаманти, а другото — по член 82 ЕО, относно едностранната практика
на De Beers. В тези две производства са изпратени отделни изложения на възраженията, съответно на De Beers и на Alrosa. От
това следва, че Alrosa е могло да има качеството „съответно предприятие“ единствено в рамките на образуваното по член 81 ЕО
производство, в което въобще не е постановено решение. Ето защо във връзка с това Alrosa не би могло да се позовава на процесуални
права, запазени за страните в производството относно индивидуалните ангажименти — ангажименти, които са предложени от De Beers
в административното производство по член 82 ЕО под номер COMP/E‑2/38.381, приключено със спорното решение.
Както отбелязва генералният адвокат в точки 176 и 177 от своето заключение, предоставените на съответните предприятия права
в рамките на производството, образувано съгласно член 82 ЕО, всъщност е трябвало да се признаят на Alrosa само ако се окаже,
че в настоящия случай Комисията е направила без обективна причина едно и също фактическо положение предмет на две отделни
производства. В настоящия случай обаче Общият съд не е установил, че Комисията е злоупотребила по подобен начин с правомощията
си, и впрочем не е имал никаква причина да направи такава констатация. Всъщност обективно обосновано е било да се проведат
две отделни административни производства поради различното им материалноправно основание — член 81 ЕО, от една страна, и член 82
ЕО, от друга. Що се отнася до производството, образувано съгласно член 82 ЕО, само De Beers, като предполагаемо предприятие
с господстващо положение, може да е адресат на изложението на възраженията и на решението на Комисията, с което приключено
производството.
При това положение може да се допусне трето предприятие, което се смята за засегнато от прието съгласно член 7 или член 9
от Регламент № 1/2003 решение, да защити правата си, като обжалва посоченото решение. От това обаче не следва, че подобно
предприятие, в случая като Alrosa, придобива качеството „засегната страна“ по смисъла на член 27, параграф 2 от Регламент
№ 1/2003.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 175 от заключението си, в производството по член 82 ЕО, приключено със спорното
решение, Alrosa е имало по-ограничените права на заинтересовано трето лице.
Освен това трябва да се отбележи, че в разсъжденията си Общият съд изхожда от неправилната теза, че Комисията е длъжна да
даде на Alrosa мотивирано обяснение за причините, поради които съображенията на третите лица са променили позицията ѝ относно
подходящия характер на съвместните ангажименти, за да позволи на Alrosa да предложи нови съвместни ангажименти с De Beers.
В това отношение, от една страна, в точка 196 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че Alrosa е получило само
обобщена информация във връзка със заключенията, направени от Комисията въз основа на съображенията на третите лица, а от
друга страна, в точка 201 от това съдебно решение отбелязва, че неповерителният вариант на съображенията на третите лица е
изпратен късно на Alrosa едновременно с извлечението от индивидуалните ангажименти на De Beers, като по този начин за Alrosa
е станало невъзможно да отговори по полезен начин и да предложи нови съвместни ангажименти с De Beers.
Необходимо е обаче да се изтъкне, че в това отношение приемането от страна на Комисията на индивидуалните ангажименти на De
Beers не зависи нито от позицията на Alrosa, нито от кое да е друго предприятие. От член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003
е видно, че Комисията има широка свобода на преценка дали да превърне в задължително предложението за поемане на ангажимент
или да го отхвърли.
От предходното следва, че и второто правно основание на жалбата е основателно, доколкото, от една страна, Общият съд тълкува
неправилно понятието „съответно предприятие“ по смисъла на Регламент № 1/2003, сравнявайки правното положение на Alrosa в
производството относно индивидуалните ангажименти с това на De Beers, и от друга страна, Общият съд изхожда от неправилната
теза, че Комисията е длъжна да обоснове отказа си да приеме съвместните ангажименти и да предложи на Alrosa да ѝ представи
нови съвместни ангажименти с De Beers.
Поради това не е необходимо да се анализират останалите доводи, изложени от Комисията във второто ѝ правно основание.
Следователно обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено.

По жалбата в първоинстанционното производство
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, ако решението на Общия съд бъде отменено, Съдът може
сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
Като се има предвид, че фазата на производството позволява това, Съдът следва да се произнесе по същество относно жалбата
на Alrosa за отмяна на спорното решение.
В подкрепа на жалбата си пред Общия съд Alrosa излага три правни основания, които са изведени, на първо място, от нарушение
на правото на изслушване, на второ място, от неспазване в спорното решение на член 9 от Регламент № 1/2003, който забранява
налагането по отношение на съответно предприятие, при това за неопределен срок, на ангажименти, които то не е поело доброволно,
и на трето място, от факта, че превърнатите в задължителни ангажименти са прекомерни в нарушение на член 9 от споменатия регламент
и на член 82 ЕО, на свободата на договаряне и на принципа на пропорционалност.

Доводи на страните
На първо място, Alrosa поддържа, че със спорното решение се нарушава правото на изслушване, основен принцип на правото на
Съюза, което е признато нееднократно от Съда и в свързаните с конкуренцията дела включва едновременно задължението на Комисията
да уведоми съответното предприятие за своите възражения и правото на последното да даде отговор на тях. След като получила
коментарите на третите лица обаче, Комисията не изразила „отново съществена загриженост“. Следователно промяната на изводите
на Комисията се обяснявала единствено с направения от генерална дирекция „Конкуренция“ „собствен анализ“, след който Комисията
не дала на Alrosa възможност да бъде изслушано.
Обстоятелството, че Alrosa формално не е било страна в образуваното съгласно член 82 ЕО производство, не го лишавало от право
на изслушване, тъй като в писмо от 8 февруари 2006 г. посочената генерална дирекция признала, че „обстоятелства от изключителен
характер“ обосновават Alrosa да бъде изслушано като предприятие, което е пряко и лично засегнато.
Комисията възразява, че Alrosa не е било страна във въпросното производство и поставя въпроса за правното основание, на което
се позовава Alrosa в подкрепа на правото си на изслушване.
Що се отнася до въпросното писмо от 8 февруари 2006 г., според Комисията обхватът на правото на изслушване в хода на образуваното
съгласно член 82 ЕО производство, на което право Alrosa се позовава и което е признато от служителя по изслушването в същото
писмо, е различен от обхвата на правото, предоставено на предприятията, срещу които Комисията води разследване.
Въпреки че Alrosa имало особено положение в производството, според Комисията, при положение че това дружество притежавало
единствено качеството на заинтересовано трето лице, по отношение на него правото на изслушване се ограничавало единствено
до това да даде становище — нещо, което Alrosa било приканено да направи в различни фази на производството. Комисията поддържа,
че следователно Alrosa е могло да упражни в пълна степен правото си на изслушване.
На второ място, Alrosa твърди, че със спорното решение се нарушава член 9 от Регламент № 1/2003, който според Alrosa дава
право на Комисията да приеме не индивидуалните, а само съвместните ангажименти. Освен това въпросният член 9 трябвало да се
тълкува в смисъл, че решението, с което ангажиментите се превръщат в задължителни, трябва да бъде прието само за определен
срок.
Комисията поддържа, че изразът „съответните предприятия“ не означава, че съвместните ангажименти могат да бъдат предложени
единствено от всички предприятия като цяло, до които ангажиментът се отнася или е възможно да се отнася. Подобно тълкуване
предполагало всички предприятия, които са страни в разглежданите споразумения, дори ако започнатото съгласно член 82 ЕО производство
не е образувано спрямо тях, да бъдат длъжни формално да предложат ангажименти и да бъдат адресати на решението, взето в приложение
на споменатия член 9. Според Комисията обаче, при положение че започнатото съгласно член 82 ЕО производство е свързано само
с твърдение за злоупотреба с господстващо положение от страна на De Beers, De Beers било единственото предприятие, което е
необходимо да предлага поемането на ангажименти и да бъде адресат на решението, взето съгласно посочения член 9.
Що се отнася до твърдяното задължение на Комисията да приема ангажименти само за определен срок, според Комисията това твърдение
се основава на неправилно тълкуване на член 9 от Регламент № 1/2003. Фактът, че решението на Комисията за утвърждаване на
ангажименти „може“ да бъде прието за ограничен срок, нямало как да задължи тази институция да вземе посоченото решение за
подобен срок.
На трето място, Alrosa поддържа, че със забраната за De Beers да купува необработени диаманти от Alrosa се нарушават член 82
ЕО и член 9 от Регламент № 1/2003, доколкото така се налага пълна и потенциално неограничена забрана за засегнатите страни
за договаряне, която в случая била необоснована. Следователно със спорното решение бил нарушен основният принцип на свобода
на договаряне.
Освен това не било необходимо налагането на пълна забрана, за да се преодолее загрижеността на Комисията в областта на конкуренцията,
изразена във връзка с член 82 ЕО. Alrosa поддържа, че по този начин със спорното решение бил нарушен принципът на пропорционалност.
Комисията изтъква, че свободата на договаряне е ограничена именно с членове 81 ЕО и 82 ЕО.
Тя не оспорва довода, че принципът на пропорционалност обхваща и анализа на отражението за третите страни, но твърди, че е
отчела надлежно законните търговски интереси на Alrosa.
Комисията поддържа, че първостепенната ѝ задача е била да провери дали индивидуалните ангажименти на De Beers са достатъчни,
за да се преодолее изразената от нея загриженост в областта на конкуренцията. Според Комисията на пръв поглед De Beers е можело
да предложи ангажименти, които не надхвърлят това, което е необходимо, за да се преодолее посочената загриженост. Тя добавя,
че изобщо не е била длъжна да проучва други хипотези, при които предложените ангажименти са по-големи или дори по-малки от
реално предложените от страна на De Beers, а всъщност било необходимо единствено да се направи сравнение с предходното предложение
за поемане на съвместни ангажименти.
От анализа на Комисията било видно, че изразената от нея загриженост в областта на конкуренцията не се преодолява в достатъчна
степен с предложените съвместни ангажименти. Комисията също така смята, че е било необходимо да се предложат ангажименти,
които са по-големи от съвместните ангажименти.
Според Комисията Общият съд е следвало не да определи, след като направи сложна икономическа преценка, дали предложените ангажименти
са достатъчни, за да се преодолее загрижеността на Комисията в областта на конкуренцията, а само да провери дали в спорното
решение е допусната явна грешка в преценката. Всъщност било безспорно, че Комисията притежава широка свобода на преценка в
съответната област.
Комисията напомня, че след като не е получила никакво друго предложение за поемане на ангажименти, единствената друга възможност
за нея е била да възобнови производството, което да доведе до приемането на решение съгласно член 7 от Регламент № 1/2003,
евентуално едновременно срещу Alrosa и De Beers, а тази възможност трудно можела да се квалифицира като по-подходящо средство,
за да се преодолее изразената от Комисията загриженост в областта на конкуренцията.
Ето защо Комисията е на мнение, че индивидуалните ангажименти на De Beers, които са превърнати в задължителни със спорното
решение, са били подходящи и необходими, за да се преодолее посочената загриженост, и че следователно твърдяното нарушение
на принципа на пропорционалност не е доказано.

Съображения на Съда
От изложените съображения в точки 85—95 от настоящото съдебно решение следва, че първото правно основание, изложено в първоинстанционното
производство, не може да бъде прието.
Всъщност всички оплаквания на Alrosa, посочени в това правно основание, изхождат от предпоставката, че Alrosa е трябвало да
има процесуални права, по-широки от правата, които обичайно се предоставят на заинтересованите трети лица. Тази предпоставка
обаче е изрично отхвърлена в точка 91 от настоящото съдебно решение.
Що се отнася до второто и до третото правно основание, представени в първоинстанционното производство, те също трябва да бъдат
отхвърлени. Всъщност от изложените в настоящото решение съображения като цяло следва, че с приемането на спорното решение
Комисията не е допуснала нито грешка при прилагане на правото, нито явна грешка в преценката, нито е нарушила принципа на
пропорционалност. Alrosa не е успяло да докаже, че индивидуалните ангажименти, които са предложени от De Beers и са превърнати
в задължителни от Комисията, явно надхвърлят това, което е необходимо, за да се преодолее загрижеността на последната, изразена
в предварителната ѝ оценка.
Следователно трябва да се отхвърлят всички правни основания, изложени от Alrosa срещу спорното решение, и да се отхвърли подадената
от Alrosa жалба пред Общия съд.

По съдебните разноски
Съгласно член 122, параграф 1 от Процедурния правилник, когато жалбата е основателна и окончателното решение по правния спор
се взема от Съда, той се произнася по съдебните разноски.
По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118
от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията
е направила искане за осъждането на Alrosa и последното е загубило делото, то трябва да бъде осъдено да заплати съдебните
разноски, направени както в производството по обжалване, така и в първоинстанционното производство.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
1)
Отменя Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 11 юли 2007 година по дело Alrosa/Комисия (T‑170/06).
2)
Отхвърля жалбата на Alrosa Company Ltd, подадена пред Първоинстанционния съд на Европейските общности.
3)
Осъжда Alrosa Company Ltd да заплати съдебните разноски, направени както в производството по обжалване, така и в първоинстанционното
производство.
Подписи
*
Език на производството: френски.