CELEX: 62004CJ0371
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Voľný pohyb pracovníkov
Zamestnanie vo verejnej službe
Nezohľadnenie odbornej praxe a odpracovaných rokov získaných v iných členských štátoch
Články 10 ES a 39 ES
Článok 7 ods. 1 nariadenia (EHS) č. 1612/68

Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že nezohľadňuje
odbornú prax a odpracované roky získané v inom členskom štáte pracovníkom Spoločenstva zamestnaným v talianskej verejnej službe,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 10 ES, 39 ES a z článku 7 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra
1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15, ďalej len „nariadenie“).

Právny rámec
Článok 7 ods. 1 nariadenia stanovuje:
„S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej
príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä
odmeňovanie, prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania.“

Konanie pred podaním žaloby
Na základe sťažnosti Komisia listom z 18. decembra 2001 požiadala Taliansku republiku o informácie o situácii štátneho príslušníka
Spoločenstva, ktorý vyučoval na francúzskej verejnej škole, v rámci pracovnej zmluvy uzavretej s Comitato d’assistenza scolastica
italiana (výbor pre pomoc talianskemu školstvu, ďalej len „Coascit“), ktorého odborná prax alebo odpracované roky získané
vo Francúzsku neboli následne zohľadnené v Taliansku. Na túto žiadosť nedostala Komisia žiadnu odpoveď.
Listami z 25. marca a 12. augusta 2002 Komisia opätovne požiadala Taliansku republiku o informácie o situácii tohto štátneho
príslušníka, ako aj o situácii ostatných sťažovateľov, ktorí sa stretli s podobnými problémami nezohľadnenia odbornej praxe
alebo odpracovaných rokov získaných v inom členskom štáte. Žiadala vo všeobecnosti informácie týkajúce sa talianskej právnej
úpravy a administratívnej praxe v tejto oblasti.
Komisia nedostala na tieto žiadosti odpoveď a po tom, čo 19. decembra 2002 vyzvala Taliansku republiku na predloženie pripomienok,
vydala 15. mája 2003 odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzvala tento členský štát, aby prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie
súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
Keďže Komisia nebola spokojná s odpoveďou na toto stanovisko, podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

O žalobe
Na podporu svojej žaloby uplatňuje Komisia dva dôvody, z ktorých jeden je založený na porušení článku 10 ES a druhý na porušení
článku 39 ES a článku 7 ods. 1 nariadenia.

O dôvode založenom na porušení článku 10 ES
Na úvod treba pripomenúť, že Súdny dvor môže aj bez návrhu preskúmať, či sú splnené podmienky na podanie žaloby o nesplnenie
povinnosti stanovené v článku 226 ES (pozri najmä rozsudok z 31. marca 1992, Komisia/Taliansko, C‑362/90, Zb. s. I‑2353, bod
8; z 27. októbra 2005, Komisia/Taliansko, C‑525/03, Zb. s. I‑9405, bod 8, a zo 4. mája 2006, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑98/04,
Zb. s. I‑4003, bod 16).
V tomto ohľade je dôležité zdôrazniť, že cieľom konania pred podaním žaloby je poskytnúť dotknutému členskému štátu možnosť
splniť si povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva, alebo sa účinne brániť proti výhradám formulovaným Komisiou
(rozsudok z 2. februára 1988, Komisia/Belgicko, 293/85, Zb. s. 305, bod 13, a uznesenie z 11. júla 1995, Komisia/Španielsko,
C‑266/94, Zb. s. I‑1975, bod 16). Riadny priebeh tohto konania tak predstavuje podstatnú záruku stanovenú Zmluvou ES na zabezpečenie
ochrany práv tohto členského štátu. Iba vtedy, keď je táto záruka dodržaná, môže kontradiktórne konanie na Súdnom dvore umožniť
tomuto súdu rozhodnúť o tom, či členský štát skutočne nesplnil povinnosti, ktorých porušenie tvrdí Komisia (uznesenie Komisia/Španielsko,
už citované, body 17 a 18). Cieľom výzvy v konaní pred podaním žaloby je predovšetkým vymedziť predmet sporu a uviesť členskému
štátu vyzvanému na predloženie pripomienok skutočnosti potrebné na prípravu jeho obrany (rozsudok z 5. júna 2003, Komisia/Taliansko,
C‑145/01, Zb. s. I‑5581, bod 17).
V tomto prípade výzva z 19. decembra 2002 neobsahuje výhradu založenú na porušení článku 10 ES.
Z toho vyplýva, že prejednávaná žaloba nie je prípustná v časti, v ktorej smeruje k určeniu, že Talianska republika si nesplnila
svoje povinnosti podľa tohto článku.

O dôvode založenom na porušení článku 39 ES a článku 7 ods. 1 nariadenia
Odkazujúc na rozsudky z 15. januára 1998, Schöning-Kougebetopoulou (C‑15/96, Zb. s. I‑47); z 12. marca 1998, Komisia/Grécko
(C‑187/96, Zb. s. I‑1095); z 30. novembra 2000, Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑195/98, Zb. s. I‑10497), a z 12. mája
2005, Komisia/Taliansko (C‑278/03, Zb. s. I‑3747), Komisia tvrdí, že zásade rovnosti zaobchádzania s pracovníkmi Spoločenstva
vyplývajúcej z článku 39 ES a z článku 7 ods. 1 nariadenia odporuje, aby doba zamestnania v porovnateľnej oblasti činnosti,
dosiahnutá niektorým z týchto pracovníkov v členskom štáte, nebola zohľadnená správnymi orgánmi iného členského štátu pri
určení podmienok výkonu práce, ako je odmeňovanie, platová trieda alebo služobný postup, zatiaľ čo prax získaná vo verejnej
službe v tomto inom členskom štáte by bola zohľadnená.
So zreteľom na túto judikatúru Talianska republika v tejto veci porušila uvedené ustanovenia tým, že nezohľadňovala prax alebo
odpracované roky získané v iných členských štátoch pracovníkmi zamestnanými v talianskej verejnej službe, najmä vo verejných
odvetviach školstva a zdravotníctva.
Talianska vláda naopak tvrdí, že povinnosť verejných orgánov členského štátu uznať na určité účely doby zamestnania už získané
v inom členskom štáte podlieha dvom kumulatívnym podmienkam: po prvé, oblasti činnosti vykonávanej v oboch štátoch musia byť
porovnateľné a po druhé, činnosť vykonávaná v inom členskom štáte sa musí vzťahovať na verejnú službu.
Ak však osoba, ktorá vykonávala činnosť v danom verejnom odvetví, bola prijatá do zamestnania na základe pracovnej zmluvy
riadiacej sa súkromným právom bez toho, aby sa zúčastnila výberového konania, nie je splnená druhá podmienka. Podľa talianskej
vlády uznanie odbornej praxe a odpracovaných rokov získaných v inom členskom štáte pracovníkom Spoločenstva zamestnaným následne
v talianskej verejnej službe je podmienené prijatím do zamestnania na základe výberového konania, ako je tomu v Taliansku.
V tomto ohľade z ustálenej judikatúry vyplýva, že podľa článku 39 ES, keď pri prijímaní pracovníkov do zamestnania na pracovné
miesta, ktoré nepatria do pôsobnosti odseku 4 tohto ustanovenia, verejná inštitúcia členského štátu upravuje zohľadnenie odbornej
činnosti, ktorú uchádzač už vykonával v rámci verejnej správy, táto inštitúcia nemôže vo vzťahu k štátnym príslušníkom Spoločenstva
rozlišovať podľa toho, či tieto činnosti boli vykonávané v členskom štáte tejto inštitúcie, alebo v inom členskom štáte (pozri
najmä rozsudky z 23. februára 1994, Scholz, C‑419/92, Zb. s. I‑505, bod 12; z 12. mája 2005, Komisia/Taliansko, už citovaný,
bod 14, a z 23. februára 2006, Komisia/Španielsko, C‑205/04, neuverejnený v Zbierke, bod 14).
Pokiaľ ide o článok 7 nariadenia, treba pripomenúť, že tento článok je iba osobitným výrazom zásady zákazu diskriminácie zakotvenej
v článku 39 ods. 2 ES v osobitnej oblasti podmienok zamestnávania, ako aj pracovných podmienok a že sa teda má vykladať rovnako
ako posledne uvedený článok (rozsudok Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 15).
Z celej tejto judikatúry vyplýva, že odmietnutie uznať odbornú prax a odpracované roky získané pri výkone porovnateľnej činnosti
vo verejnej správe jedného členského štátu štátnymi príslušníkmi Spoločenstva zamestnanými následne v talianskej verejnej
službe z dôvodu, že sa títo štátni príslušníci nezúčastnili pred vykonávaním činnosti vo verejnom sektore tohto iného štátu
výberového konania, nemožno pripustiť, keďže ako uviedla generálna advokátka v bode 28 svojich návrhov, všetky členské štáty
neprijímajú zamestnancov verejného sektora týmto jediným spôsobom. Diskriminácii sa možno vyhnúť iba vtedy, ak sú zohľadňované
doby porovnateľnej činnosti vo verejnom sektore iného členského štátu osobou prijímanou do zamestnania v súlade s miestnymi
podmienkami.
Rovnako skutočnosť, že štátny príslušník Spoločenstva, ako je napríklad ten, ktorý podal prvú sťažnosť, ktorú Komisia dostala
v tejto veci, mal uzavretú zmluvu s Coascitom, je bez významu, pokiaľ nie je sporné, že tento štátny príslušník podľa takejto
zmluvy vyučoval v rámci francúzskej verejnej služby národného vzdelávania. Talianska republika nepoprela, že tento štátny
príslušník vykonával túto činnosť v súlade s francúzskymi vnútroštátnymi predpismi.
Nemožno akceptovať žiadnu skutočnosť uplatnenú talianskou vládou na odôvodnenie neuznávania odbornej praxe a odpracovaných
rokov získaných týmto štátnym príslušníkom v inom členskom štáte.
Za týchto okolností treba dôvod založený na porušení článku 39 ES a článku 7 ods. 1 nariadenia považovať za dôvodný a treba
upresniť, že pokiaľ ide o pracovné miesta, na ktoré sa nevzťahuje článok 39 ods. 4 ES, talianska vláda do uplynutia lehoty
stanovenej v odôvodnenom stanovisku neprijala opatrenia potrebné na uznanie odbornej praxe a odpracovaných rokov získaných
v iných členských štátoch štátnymi príslušníkmi Spoločenstva následne zamestnanými v talianskej verejnej službe.
So zreteľom na predchádzajúce úvahy treba určiť, že Talianska republika si tým, že nezohľadňovala odbornú prax a odpracované
roky získané pri výkone porovnateľnej činnosti vo verejnej správe iného členského štátu pracovníkom Spoločenstva zamestnaným
v talianskej verejnej službe, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 39 ES a článku 7 ods. 1 nariadenia.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Taliansku republiku na náhradu trov konania a Talianska
republika nemala úspech v podstatnej časti svojich dôvodov, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Talianska republika si tým, že nezohľadňovala odbornú prax a odpracované roky získané pri výkone porovnateľnej činnosti vo
verejnej správe iného členského štátu pracovníkom Spoločenstva zamestnaným v talianskej verejnej službe, nesplnila povinnosti,
ktoré jej vyplývajú z článku 39 ES a článku 7 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu
pracovníkov v rámci spoločenstva.
2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
3.
Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: taliančina.