CELEX: 62006CJ0439
Vnútorný trh s elektrickou energiou
Smernica 2003/54/ES
Článok 20 ods. 1
Voľný prístup tretích strán do elektrických prenosových a distribučných sústav

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 20 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/54/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92/ES (
Ú. v. ES L 176, s. 37
; Mim. vyd. 12/002, s. 211).
Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého na základe žaloby spoločnosti citiworks AG (ďalej len „citiworks“) proti rozhodnutiu Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde (Saské ministerstvo hospodárstva a práce ako krajinský regulačný orgán, ďalej len „regulačný orgán“), ktorým bola energetická zásobovacia sústava, ktorú spravuje Flughafen Leipzig/Halle GmbH (ďalej len „FLH“), kvalifikovaná ako „objektová distribučná sústava“ v zmysle § 110 ods. 1 bodu 1 zákona o zásobovaní elektrinou a plynom, tzv. zákona o racionálnom hospodárení s energiou [Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Energiewirtschafstsgesetz)] zo 7. júla 2005 (BGBI. 2005 I, s. 1970, ďalej len „EnWG“).
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
Podľa článku 1 smernice 2003/54:
„Táto smernica stanovuje spoločné pravidlá výroby, prenosu, distribúcie a dodávky elektrickej energie. Ustanovuje pravidlá týkajúce sa organizácie a fungovania elektroenergetického odvetvia, prístupu na trh, kritériá a postupy platné na vyhlasovanie výberových konaní a udeľovanie povolení a na prevádzku sústav.“
Odôvodnenia č. 4 až 7 a odôvodnenie č. 27 smernice 2003/54 znejú takto:
„4.
Slobody, ktoré zmluva zaručuje európskym občanom — voľný pohyb tovaru, slobodu poskytovať služby a slobodu usadiť sa —, sú jedine možné na úplne otvorenom trhu, ktorý umožňuje všetkým zákazníkom slobodný výber svojich dodávateľov a všetkým dodávateľom slobodný výber svojich zákazníkov.
5.
Hlavné prekážky pri dosahovaní plne fungujúceho a konkurenčného vnútorného trhu sa okrem iného týkajú záležitostí prístupu do siete, záležitostí taríf a rozdielnych stupňov otvorenosti trhu medzi členskými štátmi.
6.
Kvôli fungovaniu hospodárskej súťaže musí byť prístup do siete nediskriminačný, transparentný a za spravodlivú cenu.
7.
S cieľom dobudovať vnútorný trh s elektrickou energiou je rozhodujúci nediskriminačný prístup prevádzkovateľa prenosovej alebo distribučnej sústavy do siete. Prevádzkovateľ prenosovej alebo distribučnej sústavy môže pozostávať z jedného alebo viacerých podnikov.
…
26.
Rešpektovanie požiadaviek služby vo verejnom záujme je základnou požiadavkou tejto smernice a je dôležité, aby boli v tejto smernici určené spoločné minimálne štandardy rešpektované všetkými členskými štátmi, ktoré berú do úvahy ciele spoločnej ochrany, bezpečnosť dodávky, ochrany životného prostredia a zodpovedajúcej úrovne hospodárskej súťaže vo všetkých členských štátoch. Je dôležité, aby sa požiadavky služby vo verejnom záujme interpretovali na vnútroštátnom základe, berúc do úvahy vnútroštátne pomery a na základe rešpektovania práva spoločenstva.“
Článok 2 smernice 2003/54 s nadpisom „Vymedzenie pojmov“ stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
…
3.
‚prenos‘ znamená prepravu elektrickej energie v prepojenej sústave veľmi vysokého napätia a vysokého napätia s cieľom jej dodávky konečným zákazníkom alebo distribútorom, avšak nezahŕňa dodávku;
4.
‚prevádzkovateľ prenosovej sústavy‘ znamená fyzickú alebo právnickú osobu zodpovednú za prevádzku, zabezpečenie údržby, v prípade potreby rozvoj prenosovej sústavy v danej oblasti a prípadne jej prepojenia s inými sústavami a za zabezpečenie dlhodobej schopnosti sústavy uspokojovať primeraný dopyt po prenose elektrickej energie;
5.
‚distribúcia‘ znamená prepravu elektrickej energie vo vysokonapäťových, strednonapäťových a nízkonapäťových distribučných sústavách s cieľom jej dopravy k zákazníkovi, avšak nezahŕňa dodávku;
6.
‚prevádzkovateľ distribučnej sústavy‘ znamená fyzickú alebo právnickú osobu zodpovednú za prevádzku, zabezpečenie údržby, v prípade potreby rozvoj distribučnej sústavy v danej oblasti a prípadne jej prepojenia s inými sústavami a za zabezpečenie dlhodobej schopnosti sústavy uspokojovať primeraný dopyt po distribúcii elektrickej energie;
7.
‚zákazníci‘ znamená veľkoobchodných a koncových zákazníkov elektrickej energie;
8.
‚veľkoobchodní zákazníci‘ znamená akékoľvek fyzické alebo právnické osoby, ktoré nakupujú elektrinu na účely jej ďalšieho predaja v rámci alebo mimo sústavy, v ktorej sú zriadené;
9.
‚koncoví zákazníci‘ znamená zákazníkov, ktorí nakupujú elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu;
…
19.
‚dodávka‘ znamená predaj vrátane ďalšieho predaja elektrickej energie zákazníkom;
…
26.
‚malá izolovaná sústava‘ znamená každú sústavu so spotrebou menšou než 3000 GWh v roku 1996, kde sa menej ako 5 % ročnej spotreby získava prostredníctvom prepojenia s inými sústavami;
27.
‚mikro izolovaná sústava‘ [veľmi malá izolovaná sústava —
neoficiálny preklad
] znamená sústavu so spotrebou menšou než 500 GWh v roku 1996, ktorá nie je nijako prepojená s inými sústavami;
…“
V článku 3 ods. 8 smernice 2003/54 s nadpisom „Povinnosti služby vo verejnom záujme a ochrana zákazníka“ sa uvádza:
„Členské štáty sa môžu rozhodnúť, že nebudú uplatňovať ustanovenia článkov 6, 7, 20 a 22 do takej miery, pokiaľ by ich uplatňovanie, právne alebo fakticky, bránilo vykonávaniu povinností uložených elektroenergetickým podnikateľským subjektom vo všeobecnom hospodárskom záujme a pokiaľ by nebol ovplyvnený rozvoj obchodu v takom rozsahu, že by to protirečilo záujmom spoločenstva. Záujmy spoločenstva zahŕňajú okrem iného aj hospodársku súťaž vo vzťahu k oprávneným zákazníkom v súlade s touto smernicou a článkom 86 Zmluvy.“
Článok 20 uvedenej smernice s nadpisom „Prístup tretích strán“ znie takto:
„1.   Členské štáty zabezpečia zavádzanie systému prístupu tretích strán do prenosových a distribučných sústav na základe uverejnených taríf uplatniteľných u všetkých oprávnených zákazníkov a uplatňovaných objektívne a bez diskriminácie voči niektorým užívateľom sústavy. Členské štáty zabezpečia, aby tieto tarify alebo metodiky, na základe ktorých sa vypočítavajú, boli schválené pred tým, ako nadobudnú účinnosť v súlade s článkom 23, a aby sa tieto tarify a metodiky — pokiaľ sa schvaľujú iba metodiky — uverejňovali pred tým, ako nadobudnú účinnosť.
2.   Prevádzkovateľ prenosovej alebo distribučnej sústavy môže odmietnuť prístup tam, kde mu chýba potrebná kapacita. Pre takéto odmietnutia musia byť uvedené náležite opodstatnené dôvody, najmä vzhľadom na článok 3. V prípade odmietnutia prístupu členské štáty zabezpečia, pokiaľ je to vhodné, aby prevádzkovateľ prenosovej alebo distribučnej sústavy poskytol príslušné informácie o opatreniach, ktoré budú potrebné pre posilnenie siete. Strane, ktorá takéto informácie žiada, môže byť vyúčtovaný primeraný poplatok odrážajúci náklady na poskytnutie takýchto informácií.“
Článok 26 smernice s nadpisom „Výnimky“ stanovuje:
„1.   Členské štáty, ktoré môžu po nadobudnutí účinnosti smernice preukázať, že existujú podstatné problémy pre fungovanie ich malých izolovaných sústav, môžu žiadať o výnimky z príslušných ustanovení kapitol IV, V, VI, VII, …, pokiaľ sa to týka modernizácie, vylepšovania a rozširovania existujúcich kapacít, ktoré im môže poskytnúť Komisia. Táto informuje členské štáty o týchto žiadostiach pred prijatím rozhodnutia, pričom berie do úvahy rešpektovanie zachovávania dôvernosti. Toto rozhodnutie sa uverejní v
Úradnom vestníku Európskej únie
. …
…“
Vnútroštátna právna úprava
EnWG bol prijatý na prebratie smernice 2003/54 do nemeckého práva.
§ 3 body 16 a 17 tohto zákona vymedzujú energetické zásobovacie sústavy ako „sústavy na zásobovanie elektrickou energiou a plynom, ktoré prechádzajú cez jednu alebo viacero napäťových alebo tlakových úrovní“ a energetické distribučné sústavy verejného zásobovania ako „energetické distribučné sústavy, ktoré slúžia na distribúciu energie tretím osobám a ktoré od počiatku nie sú svojou kapacitou dimenzované len na zásobovanie určitých konečných spotrebiteľov, určených alebo určiteľných už pri zriaďovaní sústavy, ale sú zásadne otvorené pre zásobovanie každého konečného spotrebiteľa“.
§ 3 bod 18 toho istého zákona definuje podnik prevádzkujúci energetickú zásobovaciu sústavu ako fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá prevádzkuje energetickú zásobovaciu sústavu.
Tretia časť EnWG zahŕňa § 20 a 21. § 20 ods. 1 prvá veta stanovuje, že prevádzkovatelia energetických zásobovacích sústav „sú povinní poskytnúť prístup do sústavy bez diskriminácie každému na základe vecne odôvodnených kritérií a na internete uverejniť podmienky, vrátane vzorových zmlúv, a ceny za tento prístup“.
§ 21 ods. 1 EnWG stanovuje: „1. Podmienky a ceny za prístup do sústavy musia byť primerané, nediskriminačné, transparentné a nesmú byť nevýhodnejšie, než aké sú používané prevádzkovateľmi energetických zásobovacích sústav v porovnateľných prípadoch za výkony v rámci ich podniku alebo voči prepojeným alebo pridruženým podnikom a sú skutočne alebo kalkulačne účtované.“
§ 110 ods. 1 EnWG vymedzuje podmienky získania štatútu objektovej sústavy a stanovuje právne dôsledky vyplývajúce z tohto štatútu nasledujúcim spôsobom:
„Druhá a tretia časť a § 4, 52 a 92 sa nepoužijú pri prevádzke energetických distribučných sústav, ktoré sa
1.
nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku v zmysle § 3 bodu 38;
2.
nachádzajú na priestorovo súvisiacom súkromnom území a slúžia prevádzkovateľovi sústavy alebo ním poverenej osobe na to, aby v súlade so spoločným hlavným obchodným cieľom, ktorý:
a)
prekračuje čisto nájomné vzťahy a ktorý
b)
by bol v dôsledku použitia ustanovení uvedených v úvodnej časti vety neprimerane sťažený, zásobovali určitých konečných spotrebiteľov energiou,
alebo
3.
ktoré sa nachádzajú na priestorovo úzko súvisiacom území a slúžia prevažne na samozásobovanie;
pokiaľ energetická zásobovacia sústava neslúži na verejné zásobovanie v zmysle § 3 bodu 17 a prevádzkovateľ objektovej sústavy alebo ním poverená osoba je z personálneho, technického a hospodárskeho hľadiska schopná zabezpečiť trvalú prevádzku sústavy v súlade s ustanoveniami tohto zákona.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Citiworks je spoločnosť zriadená podľa nemeckého práva a predmetom jej činnosti je zásobovanie energiou. Od začiatku roka 2004 dodáva elektrickú energiu pobočke DFS Deutsche Flugsicherung GmbH, ktorá sa nachádza na letisku Lipsko/Halle. DFS Deutsche Flugsicherung GmbH je v 100 % vlastníctve Spolkovej republiky Nemecko a je poverená dohľadom nad leteckou premávkou v Nemecku.
FLH je spoločnosť prevádzkujúca letisko Lipsko/Halle. Z tejto pozície spravuje energetickú zásobovaciu sústavu, prostredníctvom ktorej je ona samotná, ako aj ďalších 93 podnikov nachádzajúcich sa na letisku zásobovaných elektrickou energiou (ďalej len „sporná sústava“). V roku 2004 bolo cez túto sústavu dodaných celkovo približne 22200 MWh, z čoho samotná FLH spotrebovala 85,4 %.
FLH podala žiadosť, aby bola sporná sústava uznaná za objektovú zásobovaciu sústavu v zmysle § 110 EnWG. V rámci konania o tejto žiadosti regulačný orgán 20. januára 2006 vyzval citiworks, aby vstúpila do správneho konania ako vedľajší účastník.
Rozhodnutím z 12. júla 2006 regulačný orgán vyhovel žiadosti FLH. Citiworks podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Oberlandesgericht Dresden.
Na uvedenom súde citiworks tvrdila, že § 110 EnWG je nezlučiteľný s článkom 20 smernice 2003/54.
Za týchto podmienok Oberlandesgericht Dresden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Je § 110 ods. 1 bod 1 [EnWG] v súlade s článkom 20 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/54…, aj keď sa všeobecné ustanovenia o prístupe do sústavy (§ 20 až 28a EnWG) za podmienok stanovených v § 110 ods. 1 bode 1 EnWG nepoužijú na tzv. podnikovú sústavu ani vtedy, ak by voľný prístup do sústavy nespôsobil žiadne neprimerané ťažkosti?“
O prejudiciálnej otázke
Na úvod je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor sa síce v rámci prejudiciálneho konania nemôže vysloviť o zlučiteľnosti vnútroštátneho opatrenia s právom Spoločenstva, má však právomoc poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky relevantné informácie o výklade práva Spoločenstva, ktoré mu pomôžu posúdiť túto zlučiteľnosť na účely rozhodnutia sporu, ktorý prejednáva (pozri najmä rozsudky z 21. septembra 2000, Borawitz,
C-124/99, Zb. s. I-7293
, bod 17; z 8. júna 2006, WWF Italia a i.,
C-60/05, Zb. s. I-5083
, bod 18, a z 24. januára 2008, Roby Profumi,
C-257/06, Zb. s. I-189
, bod 11).
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, či článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 treba vykladať tak, nepripúšťa také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, ktorý určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť voľný prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku, aj keď nebolo preukázané, že by voľný prístup tretích strán do uvedených sústav spôsobil neprimerané ťažkosti.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Citiworks sa domnieva, že článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 nepripúšťa § 110 ods. 1 bod 1 EnWG. Jedným z hlavných cieľov tejto smernice je totiž umožniť dodávateľom energie voľný prístup do energetických zásobovacích sústav, aby si zákazníci mohli slobodne zvoliť svojho dodávateľa.
Vnútroštátne ustanovenie, ktoré sa odchyľuje od zásady voľného prístupu tretích strán do energetických zásobovacích sietí, je podľa nej v rozpore s týmto cieľom. Žiadne ustanovenie smernice 2003/54 členským štátom neumožňuje slobodne určiť, v akých situáciách sa môžu odchýliť od tejto zásady.
Citiworks okrem toho tvrdí, že § 110 ods. 1 bod 1 EnWG sa uplatní automaticky, keď sú splnené v ňom stanovené podmienky.
FLH na úvod tvrdí, že položená otázka je neprípustná, pretože je hypotetická. Otázka sa totiž odvoláva na znenie § 110 ods. 1 bodu 1 EnWG, ktoré neexistuje, pretože v tomto ustanovení sa nepoužíva pojem „neprimerané ťažkosti“. Okrem toho táto otázka nie je z hľadiska riešenia sporu vo veci samej relevantná.
Pokiaľ ide o vec samu, FLH, regulačný orgán, ako aj nemecká vláda a vláda Spojeného kráľovstva sa domnievajú, že sporná sústava nie je ani prenosovou, ani distribučnou sústavou, a preto nepatrí do pôsobnosti smernice 2003/54. Takáto sústava je internou sústavou, ktorú si podniky vytvorili pre vlastné zásobovanie energiou, má nízku spotrebu a nemá vplyv na hospodársku súťaž. § 110 ods. 1 bod 1 EnWG je iba výrazom diskrečnej právomoci, ktorú mal nemecký zákonodarca pri preberaní smernice 2003/54. Navyše dodávky elektrickej energie majú len akcesorickú povahu vzhľadom na hlavnú činnosť FLH, ktorou je prevádzka letiska.
Podľa nemeckej vlády je sporná sústava „zákazníckym zariadením“, ktoré distribuuje energiu v rámci uzavretého zariadenia. Na podnik, ktorý ju prevádzkuje, sa nevzťahujú povinnosti, ktoré smernica 2003/54 ukladá prevádzkovateľom distribučných sietí.
Poľská vláda sa domnieva, že § 110 ods. 1 bod 1 EnWG je nezlučiteľný so smernicou 2003/54. Smernica má systém výnimiek, ktoré sa viažu na osobitné okolnosti, a tento systém vylučuje výnimky všeobecného charakteru.
Komisia usudzuje, že článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 nepripúšťa § 110 ods. 1 bod 1 EnWG. Sporná sústava je totiž distribučnou sústavou v zmysle tejto smernice, a preto by mal byť do nej zabezpečený voľný prístup. Komisia pripomína, že zásada voľného prístupu tretích strán do energetických zásobovacích sietí má zásadný význam a že odchýlky od tejto zásady možno pripustiť iba za jasne vymedzených okolností. Z tohto hľadiska sa veľkosť sústavy zohľadňuje, len pokiaľ ide o otázky týkajúce sa právneho odčlenenia prevádzkovateľov distribučných sústav, ako to vyplýva z článku 15 ods. 2
in fine
smernice 2003/54.
Odpoveď Súdneho dvora
O prípustnosti
Podľa ustálenej judikatúry je len vecou vnútroštátneho súdu, ktorý spor prejednáva a je zodpovedný za prijaté rozhodnutie, aby s ohľadom na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálnej otázky pre rozhodnutie vo veci, ako aj relevantnosť otázok, ktoré predloží Súdnemu dvoru (pozri najmä rozsudok z 15. decembra 1995, Bosman,
C-415/93, Zb. s. I-4921
, bod 59, a z 15. júna 2006, Acereda Herrera,
C-466/04, Zb. s. I-5341
, bod 47).
Súdny dvor môže zamietnuť návrh vnútroštátneho súdu, len pokiaľ je zjavné, že výklad alebo posúdenie platnosti predpisu Spoločenstva, o ktoré žiada vnútroštátny súd, nemajú nijaký súvis s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej, alebo ak ide o hypotetický problém (pozri rozsudky Bosman, už citovaný, bod 61, a Acereda Herrera, už citovaný, bod 48).
V spore vo veci samej vnútroštátny súd prejednáva sťažnosť dodávateľa elektrickej energie, ktorý tvrdí, že článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 nepripúšťa také ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré niektorých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť voľný prístup do svojich sietí.
Podľa spomínaného súdu sporné ustanovenie vnútroštátneho práva stanovuje, že táto výnimka sa vzťahuje na energetické zásobovacie sústavy bez toho, žeby sa viazala na splnenie podmienky existencie neprimeraných ťažkostí, zatiaľ čo vo vzťahu k servisným sústavám uvedeným v § 110 ods. 1 bod 2 EnWG sa táto podmienka uplatňuje.
Vnútroštátny súd si preto kladie otázku, či článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 nepripúšťa takýto režim výnimiek, ktorý pri niektorých energetických zásobovacích sústavách upúšťa od povinnosti zabezpečiť do nich voľný prístup tretích strán, a to bez zohľadnenia technických kapacít takýchto sústav.
Z toho vyplýva, že položená otázka je relevantná, nie je hypotetická, a preto je prípustná.
O veci samej
Z hľadiska odpovede na položenú otázku treba vyložiť článok 20 smernice 2003/54 vo svetle jej cieľov a ustanovení, aby sa zistilo, či sporná sústava patrí do pôsobnosti tejto smernice a či uvedený článok 20 je prekážkou pre také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, ktorý pri určitých energetických zásobovacích sústavách upúšťa od povinnosti zabezpečiť voľný prístup tretích strán.
Je potrebné pripomenúť, že smernica 2003/54 zrušila a nahradila smernicu Európskeho parlamentu a Rady 96/92/ES z 19. decembra 1996 o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou (
Ú. v. ES L 27, 1997, s. 20
; Mim. vyd. 12/002, s. 3). Z odôvodnení č. 1 a 2 smernice 2003/54 vyplýva, že bola prijatá z dôvodu pretrvávajúcich medzier pri vytváraní vnútorného trhu s elektrickou energiou po vykonaní smernice 96/92. Cieľom smernice 2003/54 je teda zlepšiť fungovanie tohto trhu.
Podľa odôvodnenia č. 5 smernice 2003/54 jedna z hlavných prekážok pri dosahovaní plne fungujúceho a konkurenčného vnútorného trhu sa týka otázok prístupu do siete, taríf a rozdielnych stupňov otvorenosti trhu členských štátov.
Odôvodnenia č. 6 a 7 uvedenej smernice upresňujú, že nediskriminačný, transparentný a za spravodlivú cenu poskytnutý prístup do siete je potrebný na riadne fungovanie hospodárskej súťaže a má prvoradý význam pre dobudovanie vnútorného trhu s elektrickou energiou.
Smernica 96/92 v článkoch 16 až 20 zavádzala systém zmluvného prístupu do prenosových a distribučných elektrických sústav. Zákonodarca Spoločenstva sa rozhodol ukončiť tento systém s cieľom ešte viac otvoriť vnútorný trh s elektrickou energiou, ako to vyplýva z návrhu smernice, ktorý Komisia predložila 13. marca 2001 [KOM(2001) 125 v konečnom znení,
Ú. v. ES C 240 E, s. 60
].
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor v rámci výkladu článku 7 ods. 5 a článku 16 smernice 96/92 zdôraznil všeobecnú povahu zásady zákazu diskriminácie medzi užívateľmi sústav (v tomto zmysle pozri rozsudok zo 7. júna 2005, VEMW a i.,
C-17/03, Zb. s. I-4983
, body 42 až 46).
Odôvodnenie č. 4 smernice 2003/54 pripomína, že úplne otvorený trh musí zákazníkovi umožniť slobodne si vybrať dodávateľa a tomuto dodávateľovi zase slobodne dodávať svoje výrobky svojim zákazníkom. Ako správne zdôrazňuje generálny advokát v bode 72 svojich návrhov, tieto práva sú navzájom nevyhnutne prepojené. Aby si totiž zákazníci mohli slobodne zvoliť svojho dodávateľa, musia mať dodávatelia možnosť prístupu do rôznych prenosových a distribučných sústav, cez ktoré sa elektrická energia dostáva až k zákazníkovi.
Z týchto úvah vyplýva, že voľný prístup tretích strán do prenosových a distribučných sústav je jedným zo zásadných opatrení, ktoré musia členské štáty realizovať, ak má byť dobudovaný vnútorný trh s elektrickou energiou.
Zásada voľného prístupu sa podľa článku 20 ods. 1 smernice uplatňuje na elektrické prenosové a distribučné sústavy. Článok 2 body 3 a 5 tej istej smernice poskytujú definície pojmov „prenos“ a „distribúcia“. Prenos je definovaný ako preprava elektrickej energie v prepojenej sústave veľmi vysokého napätia a vysokého napätia s cieľom jej dodávky koncovým zákazníkom alebo distribútorom. Distribúcia znamená prepravu elektrickej energie vo vysokonapäťových, strednonapäťových a nízkonapäťových distribučných sústavách s cieľom jej dopravy k zákazníkovi. Prenos ani distribúcia nezahŕňajú dodávku. Pojem „dodávka“ je vymedzený v článku 2 bode 19 smernice 2003/54 ako predaj elektrickej energie zákazníkom.
Z týchto definícií jednak vyplýva, že prenosová sústava je prepojená sústava, ktorá slúži na prepravu elektriny s veľmi vysokým a vysokým napätím a je určená na predaj koncovým zákazníkom alebo distribútorom, a tiež že distribučná sústava je sústava slúžiaca na prepravu elektriny s vysokým, stredným a nízkym napätím, ktorá je určená na predaj veľkoodberateľom alebo koncovým zákazníkom.
Podľa niektorých pripomienok predložených Súdnemu dvoru sporná sústava nie je ani prenosovou, ani distribučnou sústavou, a preto nespadá do pôsobnosti smernice 2003/54. Tak je to jednak preto, lebo ide o vnútornú objektovú sústavu, ktorá vzhľadom na nízku spotrebu nemá vplyv na hospodársku súťaž, a jednak preto, lebo prevádzkovanie tejto sústavy má vo vzťahu k hlavnej činnosti, ktorou je prevádzka letiska, len akcesorickú povahu.
Pokiaľ ide, po prvé, o charakter prenosových a distribučných sústav v zmysle smernice 2003/54 a množstvo elektrickej energie prepravenej cez tieto sústavy, je potrebné zdôrazniť, že jediným kritériom na rozlišovanie medzi prenosom a distribúciou je napätie elektriny.
V zmysle článku 2 bodov 3 a 5 tejto smernice sa prenosová sústava týka elektriny s vysokým a veľmi vysokým napätím a distribučná sústava zabezpečuje prepravu elektriny s vysokým, stredným alebo nízkym napätím. Smernica 2003/54 sa o spotrebe elektrickej energie zmieňuje pri vymedzení pojmov „malá izolovaná sústava“ a „mikro [veľmi malá —
neoficiálny preklad
] izolovaná sústava“, ktoré odôvodňujú priznanie výnimiek z niektorých povinností stanovených touto smernicou. Zákonodarca Spoločenstva teda nemal v úmysle vylúčiť určité prenosové alebo distribučné sústavy z pôsobnosti smernice 2003/54 z dôvodu ich veľkosti alebo spotreby elektrickej energie.
Treba poznamenať, že § 110 ods. 1 bod 1 EnWG nevymedzuje sústavy, ktoré patria do jeho pôsobnosti, v závislosti od ich spotreby elektrickej energie. Toto ustanovenie sa totiž zameriava na sústavy, ktoré „sa nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku“.
Pokiaľ ide, po druhé, o prevádzku a účel prenosových a distribučných sústav, smernica 2003/54 pri obidvoch týchto druhoch sústav upresňuje, že elektrická energia je prepravovaná na účely dodávky, avšak samotnú dodávku nezahŕňa, a že prevádzkovateľ je zodpovedný za prevádzku, údržbu a rozvoj sústavy v určitej oblasti s cieľom zabezpečiť jej dlhodobú kapacitu.
Okrem toho článok 13 smernice 2003/54 vyžaduje, aby majitelia alebo osoby zodpovedné za distribučné sústavy určili prevádzkovateľov týchto sústav. Z tohto ustanovenia ani z nijakého iného ustanovenia tej istej smernice nevplýva, že by povinnosť zabezpečiť voľný prístup do sústav mali iba podniky, pre ktoré je prevádzkovanie distribučnej sústavy hlavnou činnosťou.
V tejto súvislosti je potrebné si všimnúť, že § 110 ods. 1 bod 1 EnWG pri definovaní sústav, ktoré patria do jeho pôsobnosti, neposkytuje žiadne upresnenie, pokiaľ ide o to, či prevádzka energetickej zásobovacej sústavy predstavuje pre prevádzkovateľa jeho hlavnú, alebo len vedľajšiu činnosť.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a z pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že sporná sústava zásobuje elektrickou energiou samotnú FLH a ďalších 93 podnikov, ktoré sa všetky nachádzajú na letisku Lipsko/Halle. Spotreba tejto sústavy v roku 2004 bola 22200 MWh, z čoho 3800 MWh bolo spotrebovaných inými podnikmi než FLH. Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu sa predpokladalo, že v roku 2007 by spotreba týchto podnikov dosiahla 8000 MWh. Z toho vyplýva, že FLH neprevádzkuje prenosovú sústavu, keďže prepravovaná elektrina nemá veľmi vysoké alebo vysoké napätie, ale sústavu, ktorá prepravuje elektrinu na účely jej dodávky zákazníkom a ktorú treba považovať za elektrickú distribučnú sústavu v zmysle článku 2 bodu 5 smernice 2003/54.
Článok 20 ods. 1 tejto smernice ponecháva na členské štáty, aby prijali opatrenia potrebné na zavedenie systému prístupu tretích strán do prenosových alebo distribučných sústav. Z toho vyplýva, že v súlade s článkom 249 ES majú členské štáty právomoc zvoliť si formu a prostriedky, ktoré použijú na zavedenie tohto systému. Tento manévrovací priestor im však vzhľadom na význam zásady voľného prístupu do prenosových alebo distribučných sústav nedovoľuje vylúčiť túto zásadu nad rámec prípadov, pre ktoré smernica 2003/54 stanovuje výnimky a odchýlky.
A preto len v prípade, že by sa na také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, vzťahovali výnimky alebo odchýlky, bolo by takéto ustanovenie zlučiteľné so smernicou 2003/54.
Po prvé, článok 20 ods. 2 smernice 2003/54 stanovuje, že prevádzkovateľ môže odmietnuť prístup do svojej sústavy, ak na to nemá potrebnú kapacitu; odmietnutie však musí náležite odôvodniť. Táto možnosť odmietnuť prístup do sústavy sa však posudzuje z prípadu na prípad a nedovoľuje členským štátom stanoviť všeobecné výnimky bez toho, aby sa u jednotlivých prevádzkovateľov posudzovala technická nespôsobilosť siete na vyhovenie žiadostiam tretích strán o prístup.
Po druhé, článok 3 ods. 8 smernice 2003/54 dovoľuje členským štátom neuplatňovať ustanovenia článku 20 smernice, pokiaľ by ich uplatňovanie mohlo brániť v plnení povinností, ktoré boli elektroenergetickým podnikom uložené vo všeobecnom hospodárskom záujme, a pokiaľ tým rozvoj obchodu nie je poznačený do tej miery, že by to bolo v rozpore so záujmami Spoločenstva.
Je namieste upresniť, že článok 3 ods. 2 a 3 smernice 2003/54 sa týka záväzkov verejnej služby, ktoré môžu členské štáty uložiť elektroenergetickým podnikom vo všeobecnom hospodárskom záujme. Z odôvodnenia č. 26 tejto smernice vyplýva, že požiadavky týkajúce sa služby vo verejnom záujme sa vykladajú na vnútroštátnej úrovni.
Z článku 3 ods. 8 smernice 2003/54 vyplýva, že členské štáty môžu s cieľom garantovať dodávky elektrickej energie v rámci služby vo verejnom záujme rozhodnúť o obmedzení práv tretích strán na prístup do prenosových a distribučných sústav. Aby to však mohli urobiť, musia jednak overiť, či právo na neobmedzený prístup do sústav môže prevádzkovateľom týchto sústav brániť v plnení záväzkov verejnej služby, a jednak zistiť, či plnenie týchto záväzkov nemožno zabezpečiť inými prostriedkami, ktoré by neporušovali právo na prístup do sústav, ktoré je jedným z práv zakotvených v smernici 2003/54.
Je potrebné poznamenať, že odchýlka od zásady voľného prístupu do energetických zásobovacích sústav obsiahnutej v § 110 ods. 1 bode 1 EnWG nie je odôvodnená rizikom, že by prevádzkovateľom sústav patriacich do pôsobnosti uvedeného ustanovenia tento voľný prístup bránil v plnení záväzkov služby vo verejnom záujme. Táto odchýlka totiž môže byť odôvodnená len geografickým alebo právnym usporiadaním oblasti, v ktorej sú sústavy prevádzkované. Nemecká vláda tiež netvrdí, že Spolková republika Nemecko prijala § 110 ods. 1 bod 1 EnWG na účely prebratia článku 3 ods. 8 smernice 2003/54.
Po tretie, článok 26 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje, že členské štáty, ktoré môžu preukázať, že z hľadiska prevádzky malých izolovaných sústav vznikajú vážne problémy, môžu požiadať o výnimku z niektorých ustanovení smernice 2003/54, najmä z článku 20.
Tieto výnimky si však vyžadujú súhlas Komisie, ktorý má podobu rozhodnutia uverejneného v
Úradnom vestníku Európskej únie
. Takéto výnimky boli udelené Cyperskej republike rozhodnutím z 25. septembra 2006 (
Ú. v. EÚ L 270, s. 72
) a Maltskej republike rozhodnutím z 28. novembra 2006 (
Ú. v. EÚ L 332, s. 32
). Je nutné konštatovať, že Spolková republika Nemecko nepožiadala Komisiu o rozhodnutie o výnimke na základe článku 26 ods. 1 smernice 2003/54 ani od nej takéto rozhodnutie nezískala.
Z toho vyplýva, že také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, nespadá do pôsobnosti žiadnej z výnimiek alebo odchýlok od zásady voľného prístupu do elektrických prenosových alebo distribučných sústav, ktoré stanovuje smernica 2003/54.
Zo všetkých uvedených úvah vyplýva, že článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 treba vykladať tak, že nepripúšťa také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, ktorý určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť voľný prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

Článok 20 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/54/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92/ES treba vykladať tak, že nepripúšťa také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 zákona o zásobovaní elektrinou a plynom, tzv. zákona o racionálnom hospodárení s energiou [Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Energiewirtschafstsgesetz)], zo 7. júla 2005, ktorý určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť voľný prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.