CELEX: 62006TJ0262
Appel
Offentligt hverv
Tjenestemænd

1.
Annullationssøgsmål – søgsmålsgrunde – begreb
(Art. 230 EF)
2.
Tjenestemænd – klage – dom om annullation – virkninger – forpligtelse til at træffe foranstaltninger til opfyldelse heraf
(Art. 233 EF; tjenestemandsvedtægten, art. 73 og 78)
1.
Selv om den del af en stævning, hvori der er nedlagt påstand om annullation, og som bærer overskriften »De faktiske omstændigheder«,
som udgangspunkt ikke har til formål at skulle udgøre selvstændige anbringender til støtte for annullation af den anfægtede
beslutning, men snarere at beskrive de omstændigheder, der har givet anledning til tvisten, er det dog ikke muligt på forhånd
at udelukke muligheden for, at denne del af stævningen kan indeholde et anbringende eller et delanbringende til støtte for
påstanden om annullation.
(jf. præmis 52)
Henvisning til: Retten, 14. december 2005, sag T-209/01, Honeywell mod Kommissionen, Sml. II, s. 5527, præmis 105-107.
2.
Når Fællesskabets retsinstanser har annulleret ansættelsesmyndighedens afgørelse, hvorefter en tjenestemand tillægges invalidepension
i overensstemmelse med vedtægtens artikel 78, stk. 3, på grund af en fejl begået af invaliditetsudvalget med hensyn til definitionen
af begrebet erhvervssygdom, som kan have haft indflydelse på dets afgørelse, tager de ikke stilling til, om denne sygdom har
karakter af erhvervssygdom, hvilket i øvrigt under hensyntagen til det lægelige skøn, som tilkommer invaliditetsudvalget,
ville være en konstatering om faktiske omstændigheder, som de ikke er kompetente til at foretage. Når ansættelsesmyndigheden
efterfølgende træffer afgørelse, hvorefter denne sygdom har karakter af erhvervssygdom, og tillægger tjenestemanden invalidepension
i overensstemmelse med vedtægtens artikel 78, stk. 2, er denne konstatering derfor ikke omfattet af dommen.
Heraf følger, at Fællesskabets retsinstanser, når det drejer sig om en påstand om annullation af afgørelsen om afslag på at
anerkende, at tjenestemandens sygdom er en erhvervssygdom som omhandlet i vedtægtens artikel 73, begår en retlig fejl ved
at finde, at ansættelsesmyndigheden ikke lovligt og uden at tilsidesætte dommen kan nægte at anerkende, at tjenestemandens
sygdom, der er en erhvervssygdom som omhandlet i vedtægtens artikel 78, stk. 2, ligeledes er en erhvervssygdom som omhandlet
i vedtægtens artikel 73.
Under alle omstændigheder er ydelserne i henhold til vedtægtens artikel 73 og 78 forskellige og uafhængige af hinanden, selv
om de kan oppebæres samtidig. Endvidere er de procedurer, som er foreskrevet i disse to bestemmelser, forskellige og kan medføre,
at der træffes forskellige afgørelser, som er uafhængige af hinanden. Selv om det er ønskeligt, at de to procedurer i givet
fald gennemføres samtidigt, og at det er de samme lægelige myndigheder, som anmodes om at tage stilling til de forskellige
aspekter af den invaliditet, tjenestemanden er ramt af, er de to procedurers lovlighed ikke betinget heraf, og ansættelsesmyndigheden
har efter omstændighederne en skønsbeføjelse på dette område. Desuden bestemmes i artikel 25 i ordningen vedrørende risikodækning
for ulykker og erhvervssygdomme, at anerkendelse af selv vedvarende total invaliditet »på ingen måde [er] til hinder for anvendelse
af vedtægtens artikel 78 og omvendt«. Heraf følger, at proceduren for anerkendelse af vedvarende total eller delvis invaliditet
efter vedtægtens artikel 73 og proceduren for tilkendelse af invalidepension efter vedtægtens artikel 78 retligt kan indebære
forskellige resultater med hensyn til de samme faktiske omstændigheder, og navnlig hvad angår spørgsmålet, om den sygdom,
som en og samme tjenestemand lider af, har karakter af en erhvervssygdom.
(jf. præmis 70-74)
Henvisning til: Domstolen, 15. januar 1981, sag 731/79, B. mod Parlamentet, Sml. s. 107, præmis 9 og 10; 12. januar 1983,
sag 257/81, K. mod Rådet, Sml. s. 1, præmis 10; Retten, 14. maj 1998, sag T-165/95, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. Pers.
I-A, s. 203, og II, s. 627, præmis 136 og 137; Retten, 23. november 2004, sag T-376/02, O mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A,
s. 349, og II, s. 1595, præmis 45.