CELEX: 62001CJ0187
Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Oberlandesgericht Köln
Vokietija ir Rechtbank van eerste aanleg te Veurne
Belgija

2001 m. kovo 30 d. ir gegužės 4 d. Nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo atitinkamai 2001 m. balandžio 30 d. ir spalio
8 d.,
Oberlandesgericht Köln
(Aukštesnysis Kelno apygardos teismas) (C‑187/01) ir
Rechtbank van eerste aanleg te Veurne
(Vernės pirmosios instancijos teismas) (C‑385/01) pagal ES 35 straipsnį pateikė po prejudicinį klausimą dėl 1990 m. birželio
19 d. Šengene pasirašytos Konvencijos dėl 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimo, sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos
valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės
panaikinimo įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19; toliau ? KŠSĮ), 54 straipsnio išaiškinimo.
Šie klausimai buvo pateikti Vokietijoje vykstant baudžiamajam procesui prieš H. Gözütok ir Belgijoje ? prieš K. Brügge dėl
atitinkamai Nyderlanduose ir Belgijoje padarytų teisės pažeidimų, nors kitoje valstybėje narėje baudžiamieji procesai prieš
šiuos asmenis dėl tų pačių veikų buvo galutinai nutraukti po to, kai jie sumokėjo prokuratūros nustatytą piniginę sumą taikant
baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūrą.

Teisinis pagrindas
Pagal Protokolo dėl Šengeno
acquis
integravimo į Europos Sąjungos sistemą, Amsterdamo sutartimi pridėto prie Europos Sąjungos sutarties ir Europos bendrijos
steigimo sutarties (toliau – Protokolas), 1 straipsnį trylikai Europos Sąjungos valstybių narių, tarp jų Belgijos Karalystei,
Vokietijos Federacinei Respublikai ir Nyderlandų Karalystei, leidžiama glaudžiau tarpusavyje bendradarbiauti šio Protokolo
priede išvardytų Šengeno
acquis
taikymo srityje.
Taip apibrėžto Šengeno
acquis
dalis, be kita ko, yra 1985 m. birželio 14 d. Šengene pasirašytas susitarimas tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių,
Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo
(OL L 239, 2000, p. 13; toliau – Šengeno susitarimas) bei KŠSĮ.
Šengeno susitarimu bei KŠSĮ siekiama „<...> panaikinti asmenų, kertančių bendras sienas, kontrolę“ (KŠSĮ preambulės antroji
pastraipa), nes „vis glaudesnė Europos Bendrijų valstybių narių tautų sąjunga turėtų reikštis laisve visiems valstybių narių
piliečiams kirsti vidines sienas <...>“ (Šengeno susitarimo preambulės pirmoji pastraipa). Pagal Protokolo preambulės pirmąją
pastraipą Šengeno
acquis
nuostatos yra skirtos „Europos integracijai stiprinti ir ypač suteikti Europos Sąjungai galimybę sparčiau tapti laisvės,
saugumo ir teisingumo erdve“. Pagal ES 2 straipsnio pirmosios pastraipos ketvirtą įtrauką tokios erdvės, kurioje užtikrinamas
laisvas asmenų judėjimas, puoselėjimas ir plėtojimas yra vienas Europos Sąjungos tikslų.
Pagal Protokolo 2 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą trylika Protokolo 1 straipsnyje išvardytų valstybių narių nuo Amsterdamo
sutarties įsigaliojimo dienos nedelsdamos taiko Šengeno
acquis
.
Vadovaudamasi Protokolo 2 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos antru sakiniu 1999 m. gegužės 20 d. Taryba priėmė sprendimą,
nustatantį kiekvienos nuostatos arba sprendimo, sudarančių Šengeno
acquis
, teisinį pagrindą atsižvelgiant į atitinkamas Europos bendrijos steigimo sutarties ir Europos Sąjungos sutarties nuostatas
(OL L 176, p. 17). Iš šio sprendimo 2 straipsnio, atsižvelgiant į jo A priedą, matyti, kad Taryba ES sutarties VI antraštinės
dalies „Policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose nuostatos“ 34 ir 31 straipsnius nurodė kaip KŠSĮ 54?58 straipsnių
teisinį pagrindą.
KŠSĮ 54?58 straipsniai yra III antraštinės dalies „Policija ir saugumas“ 3 skyriuje „
Ne bis in idem
principo taikymas“. Juose numatoma:
„54 straipsnis
„Asmuo, kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas
kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei jau paskirta bausmė, ji jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios
Susitariančiosios Šalies įstatymus nebegali būti vykdoma.
55 straipsnis
1.      Susitariančioji Šalis, ratifikuodama, priimdama arba patvirtindama šią Konvenciją, gali pareikšti, jog 54 straipsnis jos nesaisto
vienu ar daugiau iš šių atvejų:
a)      jei veikos, dėl kurių kitose valstybėse buvo priimtas nuosprendis, visos arba iš dalies buvo padarytos jos teritorijoje; tačiau
pastaruoju atveju ši išimtis netaikoma, jei veikos iš dalies buvo padarytos Susitariančiosios Šalies, kurioje buvo priimtas
teismo sprendimas, teritorijoje;
b)      jei veikos, dėl kurių kitose valstybėse buvo priimtas nuosprendis, sudaro nusikaltimą tos Susitariančiosios Šalies nacionaliniam
saugumui ar kitiems ne mažiau svarbiems interesams;
c)      jei veikas, dėl kurių kitose valstybėse buvo priimtas nuosprendis, padarė tos Susitariančiosios Šalies pareigūnai, pažeisdami
savo tarnybines pareigas.
2.      Susitariančioji Šalis, pateikianti deklaraciją dėl šio straipsnio 1 dalies b punkte nurodytos išimties, nurodo nusikalstamų
veikų kategorijas, kurioms ši išimtis gali būti taikoma.
3.      Deklaraciją dėl vienos ar daugiau šio straipsnio 1 dalyje nurodytų išimčių Susitariančioji Šalis gali bet kada atšaukti.
4.      Išimtys, dėl kurių buvo pateikta deklaracija pagal šio straipsnio 1 dalį, netaikomos tais atvejais, kai atitinkama Susitariančioji
Šalis dėl tų pačių veikų prašo kitą Susitariančiąją Šalį pradėti baudžiamąjį persekiojimą arba sutinka išduoti atitinkamą
asmenį.
<...>
58 straipsnis
Pirmiau išdėstytos nuostatos neužkerta kelio užsienyje priimtiems teismo sprendimams taikyti platesnes nacionalines
ne bis in idem
principo nuostatas.“

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Byla C‑187/01
H. Gözütok yra Turkijos pilietis, keletą metų gyvenantis Nyderlanduose. Herleno mieste jis yra atidaręs greitojo maisto restoraną
„Coffee- and Teahouse Schorpioen“.
Per dvi kratas, atliktas restorano patalpose 1996 m. sausio 12 d. ir vasario 11 d., Nyderlandų policija jose rado ir paėmė:
per pirmą kratą – 1 kg hašišo, 1,5 kg marihuanos, 41 hašišo cigaretę, per antrą ? 56 g hašišo, 200 g marihuanos ir 10 hašišo
cigarečių.
Iš bylos medžiagos matyti, kad baudžiamasis persekiojimas, kuris buvo vykdomas Nyderlanduose prieš H. Gözütok po 1996 m. sausio
12 d. ir vasario 11 d. kratų, nutrauktas po to, kai H. Gözütok sutiko su prokuratūros pasiūlymu taikant baudžiamojo persekiojimo
nutraukimo procedūrą sumokėti ir sumokėjo atitinkamai 3 000 NLG ir 750 NLG sumas, kurių reikalavo prokuratūra.
Šiuo klausimu
Wetboek van Strafrecht
(Nyderlandų baudžiamasis kodeksas) 74 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Prieš prasidedant teismo procesui, prokuratūra gali nustatyti vieną ar kelias sąlygas, kurias įvykdžius būtų nutraukiamas
baudžiamasis persekiojimas dėl nusikaltimo, išskyrus, kai įstatymas numato didesnę nei šešerių metų laisvės atėmimo bausmę
ir dėl teisės nusižengimo. Baudžiamasis persekiojimas yra nutraukiamas, kai įtariamasis įvykdo šias sąlygas.“
Viena šių sąlygų gali būti pinigų sumos, kuri svyruoja nuo 5 NLG iki maksimalios baudos, paskirtos už padarytą nusikaltimą,
sumokėjimas į valstybės iždą.
1996 m. sausio 31 d. vienas Vokietijos bankas atkreipė Vokietijos valdžios institucijų dėmesį į H. Gözütok, pranešdamas apie
didelių sumų per jo banko sąskaitą pervedimus.
Iš Nyderlandų valdžios institucijų gavusi informacijos apie H. Gözütok elgesį, Vokietijos policija 1996 m. kovo 15 d. jį areštavo
Vokietijoje ir 1996 m. liepos 1 d.
Staatsanwaltschaft Aachen
(Acheno miesto prokuratūra) pareiškė jam įtarimus dėl to, kad nuo 1996 m. sausio 12 d. iki vasario 11 d. mažiausiai du kartus,
vieną jų – stambiu mastu, Nyderlanduose jis užsiėmė prekyba narkotinėmis medžiagomis.
1997 m. sausio 13 d.
Amtsgericht Aachen
(Acheno apygardos teismas, Vokietija) nuteisė H. Gözütok lygtinai vienerių metų ir penkių mėnesių laisvės atėmimo bausme.
H. Gözütok ir prokuratūrai padavus apeliacinį skundą dėl šio sprendimo,
Landgericht Aachen
(Acheno žemės teismas) (Vokietija) 1997 m. rugpjūčio 27 d. Nutartimi nutraukė baudžiamąjį procesą prieš H. Gözütok, be kita
ko, dėl to, jog pagal KŠSĮ 54 straipsnį Nyderlandų valdžios institucijų galutinis baudžiamojo persekiojimo nutraukimas buvo
privalomas Vokietijos teisėsaugos organams. Šio teismo nuomone, baudžiamasis persekiojimas buvo nutrauktas po to, kai prokuratūra
pasiūlė sudaryti susitarimą („transactie“); ši procedūra pagal Nyderlandų teisę yra prilyginama KŠSĮ 54 straipsnio versijoje
vokiečių kalba minimam galutiniam nubaudimui („rechtskräftige Verurteilung“), nors sudarant tokį susitarimą nedalyvauja teisėjas
ir jis nėra sprendimo formos.
Prokuratūra dėl šios
Landgericht Aachen
nutarties padavė apeliacinį skundą
Oberlandesgericht Köln
, kuris manydamas, kad norint išspręsti bylą reikia išaiškinti KŠSĮ 54 straipsnį, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir
pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal KŠSĮ 54 straipsnį baudžiamasis persekiojimas Vokietijos Federacinėje Respublikoje yra laikomas baigtu, kai pagal
Nyderlandų teisę šis persekiojimas dėl tų pačių veikų Nyderlandų Karalystėje yra baigtas? Be to, ar tai taikytina ir situacijai,
kai įvykdžius tam tikras sąlygas („transactie“ pagal Nyderlandų teisę) prokuratūros sprendimu nutraukiamas procesas, o tai
reiškia, kad yra užkertamas kelias bet kokiam teisminiam persekiojimui Nyderlanduose, kai kitų Susitariančiųjų šalių teisė
numato, jog tokį sprendimą turi patvirtinti teismas?“
Byla C‑385/01
Vokietijos pilietis K. Brügge, gyvenantis Reinbache (Vokietija), Belgijos prokuratūros yra persekiojamas dėl to, kad 1997 m.
spalio 9 d. Ostdiunkerke (Belgija), pažeisdamas Belgijos baudžiamojo kodekso 392 straipsnį, 398 straipsnio 1 dalį ir 399 straipsnio
1 dalį, tyčia sužalojo B. Leliaert ir taip sukėlė ligą ar profesinį nedarbingumą.
B. Leliaert, kaip žalą patyrusi civilinė ieškovė, padavė ieškinį už baudžiamųjų bylų nagrinėjimą kompetentingam
Rechtbank van eerste aanleg te Veurne
, kuriame buvo nagrinėjama K. Brügge byla, dėl 20 000 BEF dydžio moralinės žalos atlyginimo su nuo 1997 m. spalio 9 d. skaičiuojamomis
palūkanomis.
Vykstant tyrimui dėl veiksmų, kurių padarymu
Rechtbank van eerste aanleg te Veurne
buvo kaltinamas K. Brügge, 1998 m. liepos 22 d. laišku
Staatsanwaltschaft Bonn
(Bonos prokuratūra) pasiūlė sumokant 1 000 DEM taikos sutartimi išspręsti bylą. Kitą mėnesį, rugpjūčio 13 d., K. Brügge sumokėjus
nurodytą sumą, prokuratūra nutraukė baudžiamąjį persekiojimą.
Iš bylos medžiagos matyti, kad ši taikos sutartis sudaryta remiantis
Strafprozessordnung
(Vokietijos baudžiamojo proceso kodeksas) 153a straipsniu, skaitomu kartu su 153 straipsnio 1 dalies antru sakiniu, kuriuose
numatyta, jog jei tenkinamos tam tikros sąlygos, prokuratūra gali nutraukti baudžiamąjį procesą be kompetentingo teismo patvirtinimo,
pavyzdžiui, po to, kai asmuo, prieš kurį pradėtas baudžiamasis persekiojimas, sumoka tam tikrą pinigų sumą bendrąjį interesą
ginančiai institucijai ar į valstybės iždą.
Manydamas, kad bylos sprendimas priklauso nuo KŠSĮ 54 straipsnio aiškinimo,
Rechtbank van eerste aanleg te Veurne
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar (KŠSĮ) 54 straipsnis leidžia Belgijos prokuratūrai baudžiamojon atsakomybėn patraukti Vokietijos pilietį Belgijos teisme
ir jį nuteisti, jei dėl tų pačių veikų Vokietijos prokuratūra su juo sudarė taikos sutartį ir jis sumokėjo joje nurodytą pinigų
sumą?“
Kadangi bylos yra susijusios, Teismas, išklausęs generalinį advokatą, pagal Procedūros reglamento 43 straipsnį nusprendė jas
sujungti, kad būtų bendrai priimamas sprendimas.

Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, nacionaliniai teismai iš esmės klausia, ar KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas
ne bis in idem
principas yra taip pat taikomas tokioms baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūroms, kokios nagrinėjamos pagrindinėse
bylose.
Iš paties KŠSĮ 54 straipsnio teksto matyti, kad joks asmuo negali būti persekiojamas valstybėje narėje už tas pačias veikas,
dėl kurių teismo procesas kitoje valstybėje narėje yra „galutinai baigtas“.
Tokia baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūra, kokia nagrinėjama pagrindinėse bylose, yra procedūra, kuria prokuratūra,
turinti tam suteiktus nacionalinės teisės įgaliojimus, nusprendžia nutraukti asmens baudžiamąjį persekiojimą po to, kai jis
įvykdo tam tikras pareigas, pavyzdžiui, sumoka tam tikrą prokuratūros nustatytą pinigų sumą.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad vykstant tokiai procedūrai baudžiamasis persekiojamas yra nutraukiamas sprendimu, priimamu
valdžios institucijos, kurios funkcija yra dalyvauti nacionalinės baudžiamosios teisės sistemos administravime.
Antra, reikia pažymėti, kad tokia procedūra, kurios poveikis pagal nacionalinę teisę priklauso nuo asmens, prieš kurį pradėtas
baudžiamasis persekiojimas, įsipareigojimo atlikti tam tikras prokuratūros nustatytas pareigas, asmuo nubaudžiamas dėl jam
inkriminuojamų veiksmų atlikimo.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad jei vykstant tokiai procedūrai, kokia nagrinėjama pagrindinėse bylose, galutinai
nutraukiamas baudžiamasis persekiojimas, suinteresuotojo asmens teismo procesas turi būti laikomas „galutinai baigtu“ KŠSĮ
54 straipsnio prasme dėl tų veikų, kurių padarymu jis yra kaltinamas. Be to, kai asmuo, prieš kurį pradėtas baudžiamasis persekiojimas,
įvykdo jam priklausančias pareigas, bausmė, kuri jam skiriama vykstant baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūrai, turi
būti laikoma „įvykdyta“ tos pačios nuostatos prasme.
Tai, kad tokioje procedūroje nedalyvauja joks teismas ir joje priimamas sprendimas nėra teismo sprendimas, nepaneigia šios
išvados, jei tokie procesiniai ir formos elementai neturi reikšmės šio sprendimo 28 ir 29 punktuose nurodytam procedūros poveikiui,
kuris, nesant aiškios KŠSĮ 54 straipsniui prieštaraujančios nuorodos, turi būti laikomas pakankamu, kad būtų taikomas šioje
nuostatoje įtvirtintas
ne bis in idem
principas.
Be to, reikia pažymėti, kad jokia Europos Sąjungos sutarties VI antraštinės dalies dėl policijos ir teismų bendradarbiavimo
baudžiamosiose bylose, kurios 31 ir 34 straipsniai yra KŠSĮ 54?58 straipsnių teisinis pagrindas, nei Šengeno susitarimo ar
pačios KŠSĮ nuostata nereikalauja KŠSĮ 54 straipsnio taikymo tikslais suderinti ar bent jau padaryti panašias valstybių narių
baudžiamosios teisės nuostatas baudžiamojo persekiojimo nutraukimo srityje.
Tokiomis aplinkybėmis KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas
ne bis in idem
principas, neatsižvelgiant į tai, ar jis taikomas baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūroje dalyvaujant ar nedalyvaujant
teismui ir ar yra priimamas teismo sprendimas, reiškia, kad valstybės narės pasitiki viena kitos baudžiamosios teisės sistemomis
ir kad kiekviena sutinka su kitoje valstybėje narėje galiojančios baudžiamosios teisės taikymu, net jei taikant jos pačios
teisę būtų priimamas kitoks sprendimas.
Dėl tų pačių priežasčių valstybės narės
ne bis in idem
principo, kaip jis apibrėžtas KŠSĮ 54 straipsnyje, taikymas baudžiamojo persekiojimo nutraukimo kitoje valstybėje narėje
procedūrai nedalyvaujant teismui negali priklausyti nuo sąlygos, kad pirmosios valstybės narės teisinė sistema irgi nenumato,
jog joje turi dalyvauti teismas.
Būtent toks turi būti KŠSĮ 54 straipsnio aiškinimas, nes tik taip šios nuostatos dalykui ir tikslui yra teikiama pirmenybė
prieš procesinius ir aiškiai formalius dalykus, kurie, beje, skiriasi atitinkamose valstybėse narėse, bei užtikrinamas šio
principo tinkamas taikymas.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pažymėti, kad Amsterdamo sutartimi Europos Sąjunga, kaip numatyta ES 2 straipsnio pirmosios
pastraipos ketvirtoje įtraukoje, kelia sau tikslą puoselėti ir plėtoti Sąjungą kaip laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę,
kurioje užtikrinamas laisvas asmenų judėjimas.
Be to, kaip matyti iš Protokolo preambulės pirmosios pastraipos, Šengeno
acquis
, į kurią įeina ir KŠSĮ 54 straipsnis, įtraukimas į Europos Sąjungos teisės sistemą yra skirtas Europos integracijai stiprinti
ir ypač suteikti Europos Sąjungai galimybę sparčiau tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, kurią ji siekia puoselėti
ir plėtoti.
KŠSĮ 54 straipsnis, kuriuo siekiama užkirsti kelią asmenų, įgyvendinančių savo teisę į laisvą judėjimą, persekiojimui už tas
pačias veikas kelių valstybių narių teritorijoje, gali prisidėti prie šio tikslo įgyvendinimo, tik jeigu jis yra taikomas
ir sprendimams, galutinai nutraukiantiems baudžiamąjį persekiojimą valstybėje narėje, net jei juos priėmė ne teismas ir jie
nėra teismo sprendimo formos.
Antra, nacionalinės teisės sistemos, kurios numato tokias baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūras, kokios nagrinėjamos
pagrindinėse bylose, jas taiko tik tam tikromis aplinkybėmis ar tik tam tikriems išsamiai išvardytiems ar apibrėžtiems pažeidimams,
kurie paprastai nėra labai sunkūs ir baudžiami sąlygiškai nedidelėmis bausmėmis.
Tokiomis aplinkybėmis KŠSĮ 54 straipsnį taikant tik teismo priimtiems ar teismo sprendimo formą turintiems sprendimams, kurie
nutraukia baudžiamąjį persekiojimą, jame įtvirtintu
ne bis in idem
principu ir atitinkamai judėjimo laisve, kurią jis siekia palengvinti, galėtų pasinaudoti tik asmenys, kaltinami padarę pažeidimus,
kuriems dėl jų sunkumo ar už juos skiriamos bausmės negalima taikyti supaprastintos kai kurių baudžiamųjų bylų nagrinėjimo
tvarkos, kokia yra pagrindinėse bylose nagrinėjama baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūra.
Vokietijos, Belgijos ir Prancūzijos vyriausybės vis dėlto tvirtina, kad ne tik KŠSĮ 54 straipsnio formuluotė, bet ir šios
nuostatos struktūra, ypač jos ryšiai su šios konvencijos 55 ir 58 straipsniais bei susitarimo šalių valia ir tam tikros tarptautinės
sutartys dėl panašaus dalyko neleidžia 54 straipsnio aiškinti taip, jog jį esą galima taikyti baudžiamojo persekiojimo nutraukimo
procedūrai joje nedalyvaujant teismui. Belgijos vyriausybė priduria, kad šios nuostatos taikymo tikslais tokiame procese,
koks nagrinėjamas K. Brügge byloje, priimtas sprendimas gali būti prilyginamas galutiniam sprendimui, tik jei yra tinkamai
užtikrinamos nukentėjusiojo teisės.
Pirma, kalbant apie KŠSĮ 54 straipsnio formuluotę, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 26?38 punktų, atsižvelgiant
į šios nuostatos dalyką ir tikslą, sąvoka „galutinai baigtas“ nedraudžia jos aiškinti taip, jog ši norma taip pat gali būti
taikoma tokiai baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūrai, kokia nagrinėjama pagrindinėse bylose, kai joje nedalyvauja
joks teismas.
Antra, KŠSĮ 55 ir 58 straipsniuose tikrai nereikalaujama, kad KŠSĮ 54 straipsnis būtų taikomas tik baudžiamojo persekiojimo
nutraukimo sprendimams ar procedūroms dalyvaujant teismui, ir jie yra suderinami su šio sprendimo 26?38 punktuose pateiktu
šios normos aiškinimu.
Iš tikrųjų, viena vertus, KŠSĮ 55 straipsnis, kuriuo valstybėms narėms leidžiama nukrypti nuo
ne bis in idem
principo taikymo tam tikroms išsamiai išvardytoms veikoms, dėl kurių užsienio teismai jau priėmė sprendimą, logiškai turi
būti taikomas tiems patiems aktams ir procedūroms kaip ir tos, kuriomis tų veikų atžvilgiu asmens teismo procesas gali būti
laikomas „galutinai baigtu“ KŠSĮ 54 straipsnio prasme. Tokia išvada darytina dar ir dėl to, kad daugelyje kalbinių versijų
KŠSĮ 54 ir 55 straipsniuose vartojami tokie patys šiuos aktus ir procedūras žymintys žodžiai.
Kita vertus, tai, kad KŠSĮ 54 straipsnis yra taikomas tokioms baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūroms, kokios nagrinėjamos
pagrindinėse bylose, nedaro įtakos KŠSĮ 58 straipsnio veiksmingumui. Iš šio straipsnio formuluotės matyti, jog juo leidžiama
valstybėms narėms taikyti platesnes ne tik už tas, kurios numatytos KŠSĮ 54 straipsnyje, bet ir visas kitas su
ne bis in idem
principo taikymu susijusias nacionalines nuostatas. Be to, jis joms ne tik leidžia taikyti šį principą teismo sprendimams,
patenkantiems į 54 straipsnio taikymo sritį, bet ir bendrai pripažįsta joms teisę taikyti nacionalinės teisės normas, kurios
išplečia šio principo taikymo sritį ar numato jam taikyti mažiau ribojančias sąlygas, neatsižvelgiant į nagrinėjamo užsienio
sprendimo pobūdį.
Trečia, kalbant apie sutarties šalių valią, kurią galima nustatyti remiantis kai kuriais nacionalinių parlamentų dokumentais,
susijusiais su KŠSĮ ratifikavimu ar 1987 m. gegužės 25 d. Europos Bendrijų valstybių narių konvencija dėl
ne bis in idem
principo taikymo, kurios 1 straipsnio nuostata iš esmės yra identiška KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintai nuostatai, pakanka
pažymėti, kad šie dokumentai yra ankstesni nei į Europos Sąjungos teisę Amsterdamo sutartimi integruota Šengeno
acquis
.
Galiausiai, kalbant apie Belgijos vyriausybės tvirtinimą, jog KŠSĮ 54 straipsnio taikymas susitarimams baudžiamajame procese
gali pažeisti nuo pažeidimo nukentėjusio asmens teises, reikia pažymėti, kad, kaip numatyta šioje nuostatoje,
ne bis in idem
principu siekiama užkirsti kelią tam, kad asmenys, kurių teismo procesas vienoje valstybėje narėje yra galutinai baigtas,
dėl tų pačių veikų padarymo nebūtų naujai persekiojami baudžiamąja tvarka kitoje valstybėje narėje. Šis principas neužkerta
kelio nukentėjusiajam ar kitam asmeniui, kuriam asmens, prieš kurį pradėtas baudžiamasis persekiojimas, veiksmai padarė žalą,
pareikšti ar palaikyti jau pareikštą civilinį ieškinį dėl žalos atlyginimo.
Remiantis išdėstytais argumentais, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas
ne bis in idem
principas yra taikomas ir tokioms baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūroms, kokios nagrinėjamos pagrindinėse bylose,
kuriomis valstybės narės prokuratūra nedalyvaujant teismui nutraukia toje valstybėje pradėtą baudžiamąjį procesą po to, kai
asmuo, prieš kurį pradėtas baudžiamasis persekiojimas, įvykdo tam tikras pareigas, pavyzdžiui, sumoka tam tikrą prokuratūros
nustatytą pinigų sumą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Vokietijos, Belgijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų vyriausybių ir Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas,
bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio
sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 2001 m. kovo 30 d. ir gegužės 4 d. Nutartimis pateikė
Oberlandesgericht Köln
ir
Rechtbank van eerste aanleg te Veurne
, nusprendžia:
1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašytos Konvencijos dėl 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimo, sudaryto tarp Beniliukso
ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų
bendrų sienų kontrolės panaikinimo įgyvendinimo, 54 straipsnyje įtvirtintas
ne bis in idem
principas yra taikomas ir tokioms baudžiamojo persekiojimo nutraukimo procedūroms, kokios nagrinėjamos pagrindinėse bylose,
kuriomis valstybės narės prokuratūra nedalyvaujant teismui nutraukia toje valstybėje pradėtą baudžiamąjį procesą po to, kai
asmuo, prieš kurį pradėtas baudžiamasis persekiojimas, įvykdo tam tikras pareigas, pavyzdžiui, sumoka tam tikrą prokuratūros
nustatytą pinigų sumą.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Gulmann
La Pergola
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr

Cunha Rodrigues

Paskelbta 2003 m. vasario 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Proceso kalbos: vokiečių ir olandų.