CELEX: 62006CJ0287
Pasta pakalpojumi
Direktīva 97/67/EK
Joma, kas rezervēta vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējam
Īpaši tarifi klientiem komersantiem, kas pasta iestāžu tīkla vietās nodod minimālo sašķirotu sūtījumu daudzumu
Atteikums piemērot šādus tarifus starpniekiem, kas komercdarbības ietvaros un savā vārdā apvieno dažādu sūtītāju sūtījumus

Lūgumi sniegt prejudiciālus nolēmumus ir iesniegti par EKL 47. panta 2. punkta un 95. panta, kā arī par 7. panta 1. punkta un 12. panta piektā ievilkuma interpretāciju Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvā 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai (
OV 1998, L 15, 14. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 10. jūnija Direktīvu 2002/39/EK (
OV L 176, 21. lpp.
; turpmāk tekstā — “Direktīva 97/67”).
Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedību ietvaros starp, pirmkārt,
Deutsche Post AG
(turpmāk tekstā — “
Deutsche Post
”) kā vispārējo pasta pakalpojumu sniedzēju Vācijā, kā arī, otrkārt,
Magdeburger Dienstleistungs- und Verwaltungs GmbH
(
MDG
),
Marketing Service Magdeburg GmbH
un
Vedat Deniz
(turpmāk tekstā — “attiecīgie starpnieki”) pret
Bundesrepublik Deutschland
(Vācijas Federatīvā Republika) par
Bundesnetzagentur
(Federālā Pasta iestāžu tīkla aģentūra, turpmāk tekstā — “
BNA
”) lēmumiem attiecībā uz šo starpnieku pieeju daļējiem
Deutsche Post
pakalpojumiem tā pasta iestāžu tīklā un pieejamības nosacījumiem.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Ar Direktīvu 97/67 tika uzsākts pasta pakalpojumu tirgus pakāpeniskas liberalizācijas process. Saskaņā ar Direktīvas 2002/39 otro apsvērumu Direktīva 97/67 “noteica reglamentējošos noteikumus pasta nozarē Kopienas līmenī, to skaitā pasākumus, ar ko nodrošina vispārējos pakalpojumus un nosaka to pasta pakalpojumu maksimālos limitus, kurus dalībvalstis drīkst rezervēt saviem vispārējo pakalpojumu sniedzējiem, lai nodrošinātu vispārējos pakalpojumus, un grafiku lēmumu pieņemšanai par turpmāko tirgus atvēršanu konkurencei pasta pakalpojumu vienotā tirgus izveides nolūkā”.
Direktīva 2002/39 turpina šo liberalizāciju, un saskaņā ar tās četrpadsmito un divdesmit ceturto apsvērumu tiek izveidots grafiks, pēc kura pakāpeniski un vadāmi vēstuļu piegādes tirgu atver konkurencei, nosakot 2009. gadu kā paredzamo datumu pasta pakalpojumu iekšējā tirgus pilnīgai izveidei.
Direktīvas 97/67 2. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā tiek piemērotas šādas definīcijas:
1.
“Pasta pakalpojumi” ir pakalpojumi, kas saistīti ar pasta sūtījumu savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un piegādi.
2.
“Valsts pasta iestāžu tīkls” ir organizācijas un visu veidu resursu sistēma, ko izmanto vispārējo pakalpojumu sniedzēji, īpaši tādos nolūkos kā šie:
—
pasta sūtījumu savākšana no piekļuves vietām visā teritorijā atbilstīgi vispārējo pakalpojumu sniedzēju pienākumiem,
—
minēto sūtījumu maršrutēšana un nogādāšana no pasta iestāžu tīkla piekļuves vietas līdz piegādes centram,
—
piegāde adresēs, kas norādītas uz sūtījumiem.
3.
“Piekļuves vietas” ir fiziskie objekti, to skaitā publiskās pastkastītes uz valsts automaģistrālēm vai vispārējo pakalpojumu sniedzēja telpās, kur klienti pasta sūtījumus var nodot valsts pasta iestāžu tīklā.
4.
“Savākšana” ir piekļuves vietās nodoto pasta sūtījumu savākšana.
[..]”
Attiecībā uz pakalpojumiem, ko var rezervēt vispārējo pakalpojumu sniedzējam (-iem), Direktīvas 97/67 7. panta 1. punkta pirmajā, trešajā un ceturtajā daļā ir noteikts:
“Ciktāl tas nepieciešams, lai nodrošinātu vispārējo pakalpojumu uzturēšanu, dalībvalstis drīkst turpināt pakalpojumu rezervēšanu vispārējo pakalpojumu sniedzējiem. Minētos pakalpojumus ierobežo ar iekšzemes korespondences sūtījumu un ienākošās pārrobežu korespondences paātrinātu vai nepaātrinātu savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un piegādi abos šeit turpmāk minētajos svara un cenas diapazonos. Svara ierobežojums ir 100 grami no 2003. gada 1. janvāra un 50 grami no 2006. gada 1. janvāra. Šos svara ierobežojumus nepiemēro no 2003. gada 1. janvāra, ja cena pirmās svara grupas visātrākās piegādes kategorijas korespondences sūtījumam ir vienāda ar trīskāršu valsts tarifu vai pārsniedz to, un no 2006. gada 1. janvāra, ja cena ir divarpus valsts tarifi vai augstāka.
[..]
Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu vispārējo pakalpojumu sniegšanu, jāparedz, ka var turpināt tiešā pasta rezervēšanu iepriekšminētajās svara un cenas robežās.
Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu vispārējo pakalpojumu sniegšanu, piemēram, kad daži pasta darbības sektori jau ir liberalizēti, vai tāpēc, ka dalībvalstī pasta pakalpojumiem ir īpatnības, var turpināt izejošā pārrobežu pasta rezervēšanu tajās pašās svara un cenas robežās.”
Direktīvas 97/67 9. un 10. pantā ir paredzēti nosacījumi nerezervēto pakalpojumu sniegšanai. Šajā sakarā konkurējošiem uzņēmumiem tiek paredzētas vispārējas atļaujas un individuālas licences.
Saskaņā ar minētās direktīvas 11. pantu:
“Eiropas Parlaments un Padome, lemjot par Komisijas priekšlikumu un pamatojoties uz Līguma 57. panta 2. punktu, 66. un 100.a pantu, pieņem tādus saskaņošanas pasākumus, kādi ir vajadzīgi, lai lietotājiem un vispārējo pakalpojumu sniedzējiem nodrošinātu piekļuvi valsts pasta iestāžu tīklam ar caurskatāmiem un nediskriminējošiem nosacījumiem.”
Attiecībā uz tarifu principiem, kas jāievēro vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējiem, šīs pašas direktīvas 12. panta ceturtajā un piektajā ievilkumā ir noteikts pienākums dalībvalstīm veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai visiem pakalpojumiem, kuri ir vispārējo pakalpojumu sniegšanas daļa, nodrošinātu tādus tarifus, kas atbilst pārskatāmības un nediskriminācijas principiem.
Valsts tiesiskais regulējums
Direktīva 97/67 Vācijas tiesību sistēmā tika transponēta ar 1997. gada 22. decembra Pasta likumu (
Postgesetz
) (
BGBl
. 1997 I, 3294. lpp.), kurā vēlāk tika veikti grozījumi (turpmāk tekstā — “Pasta likums”). Saskaņā ar šo likumu
Deutsche Post
ir vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējs šīs direktīvas 7. panta izpratnē.
BNA
ir Vācijas regulatīvā iestāde šīs pašas direktīvas 22. panta izpratnē.
Pasta likuma 51. pantā attiecībā uz licencēm, kas, pirmkārt, tiek piešķirtas vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējam un, otrkārt, konkurējošiem uzņēmumiem, ir noteikts:
Līdz 2007. gada 31. decembrim
Deutsche Post
[..] ir ekskluzīvas tiesības pārvadāt komerciālos nolūkos pasta sūtījumus un katalogus, uz kuriem ir norādīta adrese, kas katrs sver mazāk par 50 gramiem un kuru cena par vienu vienību ir divarpus reizes mazāka par cenu, kas piemērojama pasta sūtījumiem, kas ietilpst vismazākajā svara kategorijā (likumiskā ekskluzīvā licence). Pirmais teikums neattiecas uz:
[..]
5)
personām, kuras sūtītāja uzdevumā savāc korespondenci, lai to nogādātu vistuvākajā
Deutsche Post
pieņemšanas vietā [..] vai citā
Deutsche Post
pieņemšanas vietā [..] tajā pašā pašvaldībā;
[..].”
Pastāvot noteiktiem apstākļiem, konkurējošie uzņēmumi var lūgt vispārējo pasta pakalpojumu sniedzēju tiem daļēji atvērt pārvadājuma pakalpojumus. Šajā sakarā Pasta likuma 28. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja licences ieguvējam pasta pakalpojumu tirgū, kas ir pakļauts licencēšanai, ir dominējošs stāvoklis, tam gadījumā, ja tas tiek lūgts, šajā tirgū atsevišķi jāpiedāvā daļa no pārvadājumu pakalpojumiem tik lielā mērā, cik tas viņam ir ekonomiski pieņemams. Attiecībā pret citiem pasta pakalpojumu sniedzējiem pirmajā teikumā minētais pienākums pastāv tikai tad, ja uzņēmums, kas ir iesniedzis pieteikumu, nav dominējošā stāvoklī un ja pretējā gadījumā šī vai cita tirgus ietvaros nesamērīgi cietīs konkurence. Licences ieguvējam ir tiesības atteikt daļēju pakalpojumu sniegšanu, ja tādējādi tiek apdraudēta tā iekārtu laba darbība vai uzņēmuma drošība, vai arī tam attiecīgajā gadījumā vairs nav kapacitātes, kas ļautu sniegt pieprasītos pakalpojumus.”
Pamata prāvas un prejudiciālais jautājums
Attiecīgie starpnieki ir privāti uzņēmumi, kas darbojas pasta pakalpojumu nozarē. Tie ir ieguvuši licenci atbilstoši Pasta likuma 51. panta 1. punkta otrā teikuma 5. punktam, kas tiem ļauj pārvadāt korespondences sūtījumus, kuri sūtītāja uzdevumā un viņa vārdā no tā tiek saņemti un nogādāti tuvākajā
Deutsche Post
iestādē vai citā
Deutsche Post
iestādē tajā pašā pašvaldībā.
Vācijas vispārējo pasta pakalpojumu sniedzēja, proti,
Deutsche Post
, ieviestā vēstuļu pārvadāšanas sistēma ir organizēta šādi: sūtītāja atstātās vēstules pastkastītēs vai pasta nodaļās tiek savāktas un nogādātas sūtītājam vistuvākajā “pasta centrā” (iekšējā šķirošanas nodaļa, kas parasti nav atvērta apmeklētājiem), kur vēstules vispirms tiek šķirotas pēc piegādes reģiona un pēc formāta. Tad tās tiek nogādātas adresātam vistuvākajā pasta centrā, kur notiek detalizēta šķirošana, un visbeidzot tās tiek nodotas adresātiem.
Ar 2000. gada 15. septembra
BNA
lēmumu
Deutsche Post
tika uzlikts pienākums piemērot īpašus tarifus klientiem komersantiem, kas paši veic noteiktas sagatavošanas darbības, proti, kas noteiktu minimālo vēstuļu daudzumu, kurš iepriekš ir sašķirots pēc piegādes reģiona un formāta, nogādā tieši pasta šķirošanas centros. Minētie īpašie tarifi tika norādīti
Deutsche Post
piedāvātajos vispārīgajos noteikumos.
2001. gada 27. jūnijā
Vedat Deniz
saskaņā ar Pasta likuma 28. pantu lūdza
Deutsche Post
piedāvāt tam daļējus pakalpojumus. Šis lūgums īpaši attiecās uz iespēju komercdarbības ietvaros nogādāt pasta centrā savā vārdā un piemērojot tādus pašus īpašus tarifus, kas tiek piemēroti
Deutsche Post
klientiem komersantiem, lielu vēstuļu daudzumu, kas tiek savākts no dažādiem klientiem, sagrupēts un iepriekš sašķirots.
Tā kā
Deutsche Post
atteicās iesniegt šādu piedāvājumu
Vedat Deniz
, tas vērsās
BNA
, lai tā noteiktu nosacījumus daļēju pakalpojumu pieejai.
BNA
ar 2001. gada 5. septembra lēmumu noraidīja
Vedat Deniz
prasību, uzskatot, ka saskaņā ar Pasta likuma 51. panta 1. punkta otrā teikuma 5. punktu piešķirtā licence nedod tiesības tās ieguvējam sniegt pakalpojumus attiecībā uz noteiktu vēstuļu pārvadāšanas sistēmas daļu.
2001. gada 10. oktobrī
Vedat Deniz
pārsūdzēja minēto lēmumu, ar ko tika noraidīts tā lūgums, iesniedzējtiesā.
Pēc vairākiem gadiem
Bundeskartellamt
(Federālā iestāde konkurences jautājumos) ar 2005. gada 11. februāra lēmumu aizliedza
Deutsche Post
atteikt starpniekiem pieeju daļējiem pakalpojumiem tiktāl, ciktāl tas nodrošina pieeju un atlaides, pirmkārt, vairumnosūtītājiem to “klientu daļēju pakalpojumu līgumu” ietvaros neatkarīgi no ekskluzīvajā licencē paredzētā svara un cenas ierobežojuma, kā arī, otrkārt, starpniekiem “konkurentu daļēju pakalpojumu līgumu” ietvaros korespondences sūtījumu nogādei, kas pārsniedz minētos svara un cenas ierobežojumus.
Pēc minētā
Bundeskartellamt
lēmuma attiecīgie starpnieki aicināja
Deutsche Post
sniegt tiem priekšlikumu par daļējiem pakalpojumiem attiecībā uz sūtījumiem, kurus tie pārvadāja klientiem par tādu pašu cenu, kādu
Deutsche Post
piedāvāja saviem klientiem.
Pēc vairākām nedēļām minētie starpnieki lūdza
BNA
noteikt nosacījumus minēto daļējo pakalpojumu pieejai. Šie lūgumi tika pamatoti ar to, ka pēc starpnieku domām
Deutsche Post
rīkojas diskriminējoši, nepiešķirot viņiem tādus pašus tarifus, kādi ir piešķirti šīs sabiedrības klientiem.
Ar 2005. gada 24. oktobra lēmumiem
BNA
daļēji apmierināja minētos lūgumus, uzliekot
Deutsche Post
pienākumu sniegt starpniekiem pieeju pasta centriem atbilstoši vispārīgajiem noteikumiem, kas ir piemērojami profesionāliem starpniekiem. Lēmumā bija ietverts atcelšanas nosacījums gadījumā, ja
Bundeskartellamt
lēmums tiktu atcelts vai nu pārsūdzības rezultātā, vai arī pamatojoties uz Eiropas Kopienu Komisijas vai Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas vai Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu.
Attiecīgie starpnieki, izņemot
Vedat Deniz
, kā arī
Deutsche Post
, dažādu iemeslu dēļ cēla prasību iesniedzējtiesā, pārsūdzot minētos
BNA
lēmumus.
Tā kā
Verwaltungsgericht Köln
(Ķelnes Federālā Administratīvā tiesa) bija šaubas par to, kā tai būtu jāinterpretē Direktīvas 97/67 12. panta piektais ievilkums, lasot to kopā ar šīs direktīvas 7. pantu, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu, kas ir vienādi formulēts no C-287/06 līdz C-292/06 lietai:
“Vai EKL 47. panta 2. punkts kopā ar EKL 95. pantu un kopā ar Direktīvas [97/67/EK] [..] 12. panta piekto ievilkumu un 7. panta 1. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja vispārējo pakalpojumu sniedzējs piemēro īpašus tarifus klientiem komersantiem, kas nodod pasta iestāžu tīklam pasta centros jau sašķirotus pasta sūtījumus, vispārējo pakalpojumu sniedzējam ir pienākums šos īpašos tarifus piemērot arī uzņēmumiem, kuri pasta sūtījumus savāc no sūtītāja un tos iepriekš sašķiro, lai atdotu šos sūtījumus pasta iestāžu tīklam tajos pašos pieņemšanas punktos un ar tādiem pašiem nosacījumiem kā klientiem komersantiem, un vispārējo pakalpojumu sniedzējs nevar pret to iebilst, atsaucoties uz to, ka tam ir pienākums sniegt vispārējos pakalpojumus?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 31. oktobra rīkojumu lietas no C-287/06 līdz C-292/06 rakstveida, mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 97/67 jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj atteikt uzņēmumiem, kas uzņēmējdarbības ietvaros un savā vārdā savāc pasta sūtījumus no dažādiem sūtītājiem, izmantot īpašus tarifus, ko valsts vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējs piešķir savas ekskluzīvās licences jomā klientiem komersantiem, lai tie nogādātu pasta centros iepriekš sašķirotu sūtījumu minimālo noteikto daudzumu.
Uzreiz jāatgādina, ka attiecībā uz īpašiem tarifiem Direktīvas 97/67 12. panta piektajā ievilkumā ir skaidri noteikts, ka “dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai visiem pakalpojumiem, kuri ir vispārējo pakalpojumu sniegšanas daļa, nodrošinātu tādus tarifus, kas atbilst šādiem principiem:
[..]
—
ja vispārējo pakalpojumu sniedzēji piemēro īpašus tarifus, piemēram, pakalpojumiem, ko sniedz juridiskām personām, vairumnosūtītājiem vai dažādu klientu pasta pakalpojumu apvienotājiem [starpniekiem], tad tarifiem un attiecīgajiem nosacījumiem tie piemēro pārredzamības [pārskatāmības] un nediskriminācijas principu. Tarifos ņem vērā apietās izmaksas salīdzinājumā ar visām standarta pakalpojuma funkcijām, ko piedāvā individuālo pasta sūtījumu savākšanā, pārvadāšanā, šķirošanā un piegādē, un tos ar attiecīgajiem nosacījumiem vienādi piemēro gan dažādu trešo personu, gan trešo personu un to vispārējo pakalpojumu sniedzēju attiecībās, kas sniedz līdzvērtīgus pakalpojumus. Visi šie tarifi ir pieejami arī privātiem klientiem, kas nosūta ar līdzīgiem nosacījumiem.”
No šīs tiesību normas skaidri izriet, ka, ja vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējs piemēro īpašus tarifus, lai tiktu ievēroti pārskatāmības un nediskriminācijas principi, tam tie ir vienādi jāpiemēro attiecībās ar trešajām personām. Tādējādi pretēji tam, ko norāda
Deutsche Post
un Vācijas valdība, ja šāds pakalpojumu sniedzējs piemēro īpašus tarifus uzņēmumiem un/vai vairumnosūtītājiem, arī dažādu klientu pasta pakalpojumu starpniekiem jābūt iespējai izmantot tādus pašus tarifus ar tādiem pašiem nosacījumiem.
Šo secinājumu nemaina
Deutsche Post
un Vācijas valdības paustie argumenti nolūkā pierādīt, ka Direktīvas 97/67 12. panta piektais ievilkumā noteikts, ka pret attiecīgajiem starpniekiem un vispārējo pasta pakalpojumu sniedzēja klientiem komersantiem jāizturas vienlīdzīgi.
Šajā sakarā minētā valdība un
Deutsche Post
vispirms norāda, ka attiecīgo starpnieku savākšanas, pārvadāšanas un šķirošanas darbības ietilpst jomā, kas saskaņā ar Direktīvas 97/67 7. panta 1. punktu var tikt rezervēta un ko, ievērojot vispārējās intereses, Vācijas likumdevējs ir rezervējis
Deutsche Post
līdz 2007. gada 31. decembrim. Līdz ar to attiecīgie starpnieki nav tiesīgi piedāvāt pakalpojumus, kuriem tie prasa piemērot īpašus tarifus. Turpretim ir uzskatāms, ka klienti komersanti veic “piegādi ar saviem spēkiem” šīs pašas direktīvas divdesmit pirmā apsvēruma izpratnē un tādējādi nevar iejaukties
Deutsche Post
ekskluzīvās licences jomā.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 97/67 7. panta 1. punkta pirmo daļu dalībvalstis tiktāl, ciktāl tas nepieciešams, lai nodrošinātu vispārējo pakalpojumu uzturēšanu, ievērojot noteiktus svara un cenas ierobežojumus, drīkst turpināt pakalpojumu rezervēšanu vispārējo pakalpojumu sniedzējiem. Minētie pakalpojumi attiecas tikai uz iekšzemes korespondences sūtījumu un ienākošās pārrobežu korespondences savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un piegādi. Ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu vispārējo pakalpojumu sniegšanu, saskaņā ar minētā 1. punkta trešo un ceturto daļu tiešā un pārrobežu pasta rezervēšanu var turpināt arī tajās pašās svara un cenas robežās, kas noteiktas šajā punktā.
Tomēr, kā izriet no Direktīvas 97/67 7. panta 1. punkta pirmās daļas otrā teikuma redakcijas, vēstuļu pārvadāšanas sistēma, kuru var rezervēt vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējam, sākas tikai ar savākšanu. Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 4. punktu ar “savākšanu” tiek saprasta piekļuves vietās nodoto pasta sūtījumu savākšana, kas šī paša panta 3. punktā ir definēti kā “fiziskie objekti, to skaitā publiskās pastkastītes uz valsts automaģistrālēm vai vispārējo pakalpojumu sniedzēja telpās, kur klienti pasta sūtījumus var nodot valsts pasta iestāžu tīklā”.
Jāsecina, ka tādi fiziskie objekti kā
Deutsche Post
pasta centri ir uzskatāmi par piekļuves vietām minētā 2. panta 3. punkta izpratnē. Ir skaidrs, ka šīs sabiedrības klienti komersanti var tur atstāt savus pasta sūtījumus publiskā pasta iestāžu tīklam, kuru šī sabiedrība uztur kā vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējs. Pretēji tam, ko apgalvo
Deutsche Post
, jautājums, vai šādu klientu komersantu daļēji pakalpojumi, ko tie sniedz paši vai savā vārdā līdz sūtījumu nogādei pasta centros, var tikt uzskatīti par “piegādi ar saviem spēkiem”, šajā gadījumā nav būtisks.
Turklāt, kā to norāda Vācijas valdība savos rakstveida apsvērumos, šī uzņēmuma konkurentiem, pamatojoties uz Pasta likumu, ārpus
Deutsche Post
ekskluzīvās licences jomas arī ir pieeja pasta centriem un atlaidēm, kas tiek piešķirtas daļējiem pakalpojumiem. Šāda pieeja ir nepieciešama, jo, kā to norāda
Vedat Deniz
savos rakstveida apsvērumos un par ko nav saņemti iebildumi,
Deutsche Post
pastkastītes un pasta nodaļas ir par mazu, lai tajās saņemtu un apstrādātu lielu daudzumu sūtījumu.
Tādēļ jāsecina, ka tādas starpnieku darbības kā pasta sūtījumu savākšana no dažādiem sūtītājiem, to iepriekšēja sašķirošana un nogādāšana līdz piekļuves vietām —
Deutsche Post
pasta centriem — neietilpst jomā, kuru var rezervēt saskaņā ar Direktīvas 97/67 7. panta 1. punktu. Līdz ar to šo tiesību normu nevar izmantot, lai attaisnotu atšķirīgu izturēšanos pret attiecīgajiem starpniekiem, salīdzinot ar minētās sabiedrības klientiem komersantiem.
Deutsche Post
un Vācijas valdība vispirms norāda, ka atļaujas sniegšana starpniekiem izmantot pasta centrus un atlaides, kas izriet no daļējas pakalpojumu sniegšanas attiecībā uz pasta sūtījumiem, kas, ievērojot to svaru un cenu, ietilpst šīs sabiedrības ekskluzīvajā licencē, apdraud sabiedrības finansiālo stabilitāti. Šie starpnieki tādējādi varētu sniegt ienesīgiem klientiem — uzņēmumiem, kas nodrošina aptuveni 80 % no visiem sūtījumiem, visu pasta pārvadāšanas sistēmu par tarifiem, kas ir zemāki par
Deutsche Post
noteiktajiem tarifiem. Pakalpojumiem, kas izmaksā dārgāk, īpaši piegādei lauku apvidos, minētie starpnieki varētu izmantot vispārējo pasta pakalpojumu sniedzēja pakalpojumus, kas darbotos kā apakšuzņēmējs, kuram ir pienākums pilnībā saglabāt līdzekļu un personāla struktūru.
Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 97/67 12. panta piekto ievilkumu īpašajos tarifos tiek ņemtas vērā “apietās izmaksas salīdzinājumā ar visām standarta pakalpojuma funkcijām, ko piedāvā individuālo pasta sūtījumu savākšanā, pārvadāšanā, šķirošanā un piegādē”. Tādējādi minētie tarifi var tikt veidoti tā, lai tie segtu īpašās izmaksas, kas saistītas ar vispārējo pasta pakalpojumu sniegšanu un atšķiras no parastajiem tarifiem tikai ar to, ka apietās izmaksas tiek atvilktas no šiem tarifiem, līdz ar to īpašo tarifu piešķiršana neietekmē vispārējo pasta pakalpojumu sniedzēja finansiālo stabilitāti.
Tomēr, ja izrādās, ka starpniekiem piešķirto atlaižu dēļ, kas pašlaik tiek piedāvātas tikai
Deutsche Post
klientiem komersantiem, šīs atlaides kļūst pārmērīgas, salīdzinot ar apietajām izmaksām, šai sabiedrībai ir atļauts nepieciešamības gadījumā samazināt šīs atlaides visiem to izmantotājiem.
Turklāt ir skaidrs, ka pasta sūtījumu piegāde vispārējo pasta pakalpojumu sniedzēja ekskluzīvās licences jomā principā joprojām ir rezervēta šim pakalpojumu sniedzējam un atlaides, ko
Deutsche Post
pašlaik piedāvā saviem klientiem komersantiem iepriekš sašķiroto sūtījumu minimālā noteiktā daudzuma nogādāšanai pasta centros, svārstās no 3 % līdz maksimāli 21 %.
Deutsche Post
un Vācijas valdība arī norāda, ka Direktīvas 97/67 12. panta piektais ievilkums ir tikai tiesību norma, kas nosaka tarifu piemērošanu, un tādējādi tā nevar radīt tādas sekas, kas piespiestu dalībvalstij sniegt konkurentiem piekļuvi daļējiem pakalpojumiem jomā, kurā vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējam ir ekskluzīva licence. Pieeja publiskam pasta iestāžu tīklam ir noteikta šīs pašas direktīvas 11. pantā, kas pakļauj minētās pieejas regulējumu vēlākai Kopienu likumdevēja veiktai rīcībai, tomēr tas šīs tiesības vēl nav izmantojis.
Taisnība, ka Direktīvas 97/67 12. panta piektā ievilkuma mērķis nav risināt jautājumu, vai vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējam ir jāpiešķir pieeja pasta sistēmai ar citiem nosacījumiem un citiem piekļuves punktiem nekā tie, kas ir paredzēti parasto vēstuļu pasta pakalpojumiem. Tomēr, kā izriet no minētās tiesību normas redakcijas, ar to dalībvalstīm tiek noteikts stingrs pienākums ievērot pārskatāmības un nediskriminācijas principus gadījumā, ja šis pakalpojumu sniedzējs sniedz pieeju īpašiem tarifiem.
Gan
Deutsche Post
, gan Vācijas valdība atzīst, ka šī sabiedrība saviem klientiem komersantiem sniedz pieeju pasta iestāžu tīklam citos, nevis parastajos piekļuves punktos, kā arī piekrīt īpašiem tarifiem vēl liberālāk nekā noteikts minētajā direktīvā.
Šī ir tieši tāda situācija, kādu ir paredzēts regulēt ar Direktīvas 97/67 12. panta piekto ievilkumu. Tiklīdz vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējs piemēro īpašus tarifus, piemēram, pakalpojumiem, kas tiek sniegti uzņēmumiem, vairumnosūtītājiem vai dažādu klientu pasta pakalpojumu starpniekiem, šie tarifi, kā arī visi ar to saistītie nosacījumi ir vienādi piemērojami attiecībās ar trešajām personām.
Ņemot vērā iepriekš teikto, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 97/67 12. panta piektais ievilkums jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka uzņēmumiem, kas komercdarbības ietvaros un savā vārdā savāc pasta sūtījumus no dažādiem sūtītājiem, tiek atteikts izmantot īpašus tarifus, kurus vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējs savas ekskluzīvās licences jomā piešķir klientiem komersantiem iepriekš sašķirotu sūtījumu minimālā noteiktā daudzuma piegādei tā pasta centros.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 10. jūnija Direktīvu 2002/39/EK, 12. panta piektais ievilkums jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka uzņēmumiem, kas komercdarbības ietvaros un savā vārdā savāc pasta sūtījumus no dažādiem sūtītājiem, tiek atteikts izmantot īpašus tarifus, kurus vispārējo pasta pakalpojumu sniedzējs savas ekskluzīvās licences jomā piešķir klientiem komersantiem iepriekš sašķirotu sūtījumu minimālā noteiktā daudzuma piegādei tā pasta centros.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.