CELEX: 61990CJ0006
Direktīvas netransponēšana
Dalībvalsts atbildība

Ar
1989. gada 9. jūlija un 30. decembra rīkojumiem, kas
Tiesā saņemti attiecīgi 1990. gada 8. un 15. janvārī,
pretura di Vicenza
[Vičencas Pirmās instances tiesa] (lietā C‑6/90) un
pretura di Bassano del Grappa
[Basāno del Grapas Pirmās instances tiesa] (lietā C‑9/90), pamatojoties
uz EEK līguma 177. pantu, uzdeva prejudiciālus jautājumus par to,
kā interpretēt EEK līguma 189. panta trešo daļu, kā arī Padomes
1980. gada 20. oktobra Direktīvu 80/987/EEK par dalībvalstu
normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba
devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 283, 23. lpp.).
Šie
jautājumi tika uzdoti tiesvedībā starp Andrea Frankoviču un Danilu
Bonifāči u.c. (turpmāk tekstā – “prasītāji”), no vienas puses, un
Itālijas Republiku, no otras puses.
Direktīvas
80/987/EEK mērķis ir saskaņā ar Kopienu tiesībām nodrošināt algotu
darbinieku minimālo aizsardzību darba devēja maksātnespējas gadījumā,
neierobežojot dalībvalstīs pastāvošos labvēlīgākos noteikumus. Šim
nolūkam direktīva paredz īpašu garantiju par neizmaksāto darba algu
izmaksu.
Saskaņā
ar 11. pantu dalībvalstīm ir jāpieņem normatīvie un
administratīvie akti, kas nepieciešami, lai līdz 1983. gada
23. oktobrim izpildītu šis direktīvas prasības. Tā kā Itālijas
Republika nebija izpildījusi šo pienākumu, Tiesa 1989. gada
2. februāra spriedumā lietā 22/87 Komisija/Itālija konstatēja tās
pienākumu neizpildi (
Recueil
, 143. lpp.).
Frankovičs – puse pamata lietā C‑6/90 – strādāja uzņēmumā “
CDN Elettronica SnC
” Vičencā un bija saņēmis tikai nelielu samaksas daļu neregulāru avansu veidā. Tāpēc viņš iesniedza prasības pieteikumu
pretura di Vicenza
,
kas savā spriedumā uzlika par pienākumu atbildētājam izmaksāt par labu
prasītājam 6 miljonus ITL. Izpildot spriedumu, Vičencas tiesas [
Tribunale di Vicenza
]
tiesu izpildītājam bija jāsagatavo ziņojums par izpildes neiespējamību.
Frankovičs norādīja uz to, ka viņam ir tiesības no Itālijas valdības
saņemt garantijas, kas paredzētas Direktīvā 80/987/EEK, vai pakārtoti –
kompensāciju.
Lietā
C‑9/90 Danila Bonifāči un trīsdesmit trīs citi darbinieki iesniedza
prasības pieteikumu
pretura di Bassano del Grappa
, norādot, ka tie ir strādājuši uzņēmumā “
Gaia Confezioni Srl
”,
kurš 1985. gada 5. aprīlī tika pasludināts par
maksātnespējīgu. Darba tiesisko attiecību pārtraukšanas brīdī uzņēmums
prasītājiem bija parādā 253 miljonus ITL, kas bija ieskaitīti
maksātnespējīgā uzņēmuma pasīvu daļā. Vairāk nekā piecu gadu laikā pēc
maksātnespējas pasludināšanas viņiem vēl nekas nebija samaksāts, un
administrators, kas vadīja maksātnespējas procesu, norādīja, ka pat
daļēja aizturētās summas izmaksa ir pilnīgi neiespējama. Prasītāji cēla
prasību pret Itālijas Republiku, prasot, lai, ņemot vērā pienākumu, ko
tai no 1983. gada 23. oktobra uzliek Direktīva 80/987/EEK, no
tās tiktu piedzītas neizmaksātās darba algas vismaz par pēdējiem trim
mēnešiem vai lai viņiem tiktu izmaksāta kompensācija.
Saistībā
ar to valsts tiesas uzdeva Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus,
kas abās lietās ir vienādi:
1)      Vai
indivīds, kas ir cietis no tā, ka dalībvalsts nav īstenojusi Direktīvu
80/987/EEK, – un to savā spriedumā ir konstatējusi Tiesa – var saskaņā
ar spēkā esošajām Kopienu tiesībām prasīt, lai valsts pilda šīs
direktīvas normas, kas ir pietiekami precīzas beznosacījumu normas,
atsaucoties tieši uz Kopienu tiesībām, lai vērstos pret pienākumu
neizpildījušo valsti un saņemtu garantijas, kas šai valstij pašai bija
jānodrošina, un vai šis indivīds var prasīt atlīdzību par zaudējumiem,
kas radušies saistībā ar normām, uz kurām šādas tiesības neattiecas?
2)      Vai
Padomes Direktīvas 80/987/EEK 3. panta noteikumi saistībā ar
4. panta noteikumiem ir jāinterpretē tā, ka gadījumos, kad valsts
nav izmantojusi savas tiesības noteikt 4. pantā paredzētos
ierobežojumus, šai valstij ir jāmaksā summa, kas algotam darbiniekiem
pienākas saskaņā ar 3. pantu?
3)      Ja
atbilde uz 2. jautājumu ir noliedzoša, Tiesa tiek lūgta noteikt,
kāds ir minimālais garantijas apmērs, kas valstij saskaņā ar Direktīvu
80/987/EEK ir jānodrošina darbiniekam, kuram uz to ir tiesības, lai
nesamaksātās darba algas daļas izmaksa tiktu uzskatīta par direktīvas
noteikumu izpildi.
Pilnīga
informācija par pamattiesvedībā izskatītās lietas faktiem, procedūru un
Tiesai iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem ir izklāstīta ziņojumā
tiesas sēdē un turpmāk šajā spriedumā tiks apskatīta tikai tik daudz,
cik tas nepieciešams Tiesas argumentācijai.
Pirmais
valsts tiesu uzdotais jautājums attiecas uz divām problēmām, kas
jāizskata atsevišķi. No vienas puses, tas skar to direktīvas normu tiešo
iedarbību, kuras nosaka darbinieku tiesības, un, no otras puses, tas
skar valsts atbildības esamību un apjomu attiecībā uz zaudējumiem, kas
radušies Kopienu tiesībās noteikto pienākumu pārkāpuma dēļ.

Par to direktīvas normu tiešo iedarbību, kuras nosaka darbinieku tiesības
Valsts
tiesu uzdotā pirmā jautājuma pirmās daļas mērķis ir noskaidrot, vai
direktīvas normas, kas nosaka darbinieku tiesības, ir jāinterpretē tā,
ka ieinteresētās personas valsts tiesā no valsts var prasīt savu tiesību
ievērošanu, ja noteiktajā termiņā nav veikti pasākumi direktīvas
ieviešanai.
Saskaņā
ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts, kas noteiktajā termiņā nav veikusi
direktīvā noteiktos izpildes pasākumus, nevar kā iebildumu pret
indivīdiem izvirzīt argumentu, ka tā nav izpildījusi direktīvā
paredzētos pienākumus. Tātad jebkurā gadījumā, kad kādas direktīvas
normas satura ziņā ir kvalificējamas kā pietiekami precīzas
beznosacījumu normas, uz tām var atsaukties, ja noteiktajā termiņā nav
veikti izpildes pasākumi un valsts tiesību normas neatbilst direktīvas
normām, vai arī tad, ja direktīvas normas rada indivīdiem tiesības, kuru
ievērošanu tie var prasīt no valsts (1982. gada 19. janvāra
spriedums lietā 8/81
Becker
,
Recueil
, 53. lpp., 24. un 25. punkts).
Ir
jāpārliecinās, vai Direktīvas 80/987/EEK normas, kas nosaka darbinieku
tiesības, ir pietiekami precīzas beznosacījumu normas. Šī pārbaude ir
jāveic trijos aspektos, proti, jānosaka normā paredzētās garantijas
saņēmēji, garantijas saturs un garantijas izmaksātājs. Šajā ziņā rodas
jautājums par to, vai valstij var uzlikt atbildību par garantiju
izmaksām tikai tāpēc, ka tā nav noteiktajā termiņā veikusi nepieciešamos
transponēšanas pasākumus.
Attiecībā
uz garantijas saņēmējiem vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar direktīvas
1. panta 1. punktu tā attiecas uz tādiem algotu darbinieku
darba algu parādiem, kas izriet no darba līgumiem vai cita veida darba
tiesiskajām attiecībām un ir radušies darba devēju maksātnespējas dēļ
2. panta 1. punkta, kurā uzskaitīti gadījumi, kuros darba
devējs uzskatāms par maksātnespējīgu, nozīmē. Direktīvas 2. panta
2. punktā ir norādes uz valsts tiesību aktu sniegtām definīcijām
par to, kas ir “algots darbinieks” un “darba devējs”. Visbeidzot,
1. panta 2. punkts paredz, ka dalībvalstis var izņēmuma kārtā
un ar zināmiem nosacījumiem neattiecināt šīs direktīvas piemērošanas
jomu uz dažām darbinieku kategorijām, kas ir uzskaitītas direktīvas
I pielikumā.
Šīs
normas ir pietiekami precīzas beznosacījumu normas, lai valsts tiesa
varētu noskaidrot, vai attiecīgā persona ir uzskatāma par tādu, uz kuru
attiecas direktīvā noteiktās tiesības, vai nē. Faktiski tiesai atliek
tikai pārliecināties, vai, no vienas puses, saskaņā ar valsts tiesībām
uz šo personu ir attiecināms darba ņēmēja statuss un vai saskaņā ar
direktīvas 1. panta 2. punktu un I pielikumu šī persona
pieder kādai no tām darbinieku kategorijām, uz kurām šī direktīvas
piemērošanas joma neattiecas (attiecībā uz šā izņēmuma piemērošanas
nosacījumiem sk. iepriekšminēto 1989. gada 2. februāra
spriedumu lietā 22/87 Komisija/Itālija, it īpaši 18.–23. punkts, un
1990. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑35/88
Komisija/Grieķija,
Recueil
, I‑3917., I‑5409. un I‑3931. lpp,
it īpaši 11.–26. punkts), un, no otras puses, vai konkrētais
gadījums ir viens no direktīvas 2. pantā norādītajiem
maksātnespējas gadījumiem.
Tātad
attiecībā uz garantijas saturu direktīvas 3. pants paredz, ka ir
jānodrošina to darba algu parādu izmaksa, kas izriet no darba līgumiem
vai no darba tiesiskām attiecībām un kas ir radušies laikā pirms
dalībvalsts noteiktā datuma, un dalībvalsts var šajā ziņā izvēlēties
vienu no trim iespējām: a) maksātnespējas faktiskās iestāšanas datumu,
b) datumu, kad izsniegts paziņojums par attiecīgā darbinieka atbrīvošanu
no darba sakarā ar darba devēja maksātnespēju, c) vai nu darba devēja
faktiskās maksātnespējas iestāšanās datumu, vai datumu, kurā notikusi
darba līguma izbeigšana, vai darbinieka darba tiesisko attiecību
izbeigšanās, ko izraisījusi darba devēja maksātnespēja.
Atkarībā
no šīs izvēles dalībvalstij ir tiesības saskaņā ar 4. panta
1. un 2. punktu ierobežot garantiju izmaksāšanas pienākuma
termiņu attiecīgi līdz trīs mēnešiem vai astoņām nedēļām, šos termiņus
aprēķinot tā, kā tas noteikts šajā direktīvā. Visbeidzot, tā paša panta
3. punkts paredz, ka dalībvalstis var noteikt garantiju izmaksu
maksimālos apjomus, lai izvairītos no tādu pārmērīgi lielu summu
izmaksām, kas pārsniedz direktīvas sociālo mērķi. Ja dalībvalstis nolemj
izmantot šīs tiesības, tām ir jāpaziņo Komisijai metodes, saskaņā ar
kurām tās nosaka garantijas maksimālos apjomus. Turklāt 10. pants
noteic, ka direktīva nekādi neierobežo dalībvalstu tiesības veikt
vajadzīgos pasākumus, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību, un it īpaši
tiesības noteiktos apstākļos atteikties no pienākuma izmaksāt garantiju
vai ierobežot šo pienākumu.
Direktīvas
3. pants atstāj izvēles iespējas dalībvalstij, lai noteiktu arī
datumu, no kura jāsāk nodrošināt neizmaksāto darba algu izmaksu. Tomēr,
kā uz to jau netieši norāda Tiesas judikatūra (sk. 1986. gada
4. decembra spriedumu lietā 71/85
FNV
,
Recueil
, 3855. lpp., un 1987. gada 23. marta spriedumu lietā 286/85
McDermott
un
Coter
,
Recueil
,
1453. lpp., 15. punkts), valsts tiesības izvēlēties kādu no
daudzajiem iespējamajiem līdzekļiem, lai sasniegtu direktīvā noteikto
rezultātu, neliedz indivīdiem iespēju valsts tiesās atsaukties uz
tiesībām, kuru saturu var noteikt pietiekami precīzi, pamatojoties tikai
uz direktīvas normām.
Šajā
gadījumā direktīva paredz, ka darbiniekiem darba devēja maksātnespējas
gadījumā tiek garantēta darba algu parādu izmaksa. Tas, ka 3. pants
un 4. panta 1. un 2. punkts piešķir dalībvalstīm zināmu
rīcības brīvību attiecībā uz šīs garantijas noteikšanas un tās apmēra
ierobežošanas metodēm, nekādi neietekmē noteiktā rezultāta precīzo un
beznosacījumu raksturu.
Tādējādi,
kā jau Komisija un prasītāji to ir uzsvēruši, direktīvā paredzēto
minimālo garantiju ir iespējams noteikt, izvēloties datumu, kas nosaka
vismazāko atbildību par garantiju izmaksām atbildīgajai iestādei. Šāds
datums ir darba devēja maksātnespējas iestāšanās datums, ņemot vērā, ka
abi pārējie datumi, proti, datums, kad paziņots par atbrīvošanu no
darba, un darba līguma vai cita veida darba tiesisko attiecību
izbeigšanās datums, saskaņā ar 3. pantu seko pēc maksātnespējas
iestāšanās datuma, un tāpēc šie datumi nosaka attiecīgi ilgāku
laikposmu, par kuru jāveic algu parāda izmaksas.
Attiecībā
uz 4. panta 2. punktā paredzētajām tiesībām ierobežot šīs
garantijas apmēru ir jānorāda, ka šādas tiesības neliedz noteikt arī
minimālo garantiju. Tātad no šā panta formulējuma izriet, ka
dalībvalstis ir tiesīgas ierobežot darbiniekiem piešķirtās garantijas,
attiecinot tās tikai uz noteiktiem laikposmiem pirms 3. pantā
noteiktā datuma. Šie laikposmi tiek noteikti, ņemot vērā katru no
trijiem datumiem, kas ir paredzēti 3. pantā, un tā jebkurā gadījumā
ir iespējams noteikt, cik lielā mērā dalībvalsts būtu varējusi
samazināt direktīvā paredzētās garantijas apmēru, par atskaites punktu
izvēloties datumu, kuru dalībvalsts būtu izvēlējusies, ja tā būtu
transponējusi direktīvu valsts tiesībās.
Attiecībā
uz 4. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalstis ir
tiesīgas noteikt garantiju maksimālos apjomus, lai izvairītos no
pārmērīgi lielu summu izmaksāšanas, kas pārsniedz direktīvas sociālo
mērķi, un attiecībā uz 10. pantu, kas precizē, ka direktīva nekādi
neietekmē dalībvalsts tiesības veikt visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai
novērstu šo tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, ir jānorāda, ka
dalībvalsts, kas nav pildījusi savu pienākumu transponēt direktīvas
normas valsts tiesībās, nevar liegt indivīdiem izmantot tiesības, kuras
tiem piešķir direktīva, pamatojoties uz tiesībām ierobežot garantijas
apmēru, ko tā varētu būt izmantojusi, ja būtu veikusi visus direktīvas
īstenošanai nepieciešamos pasākumus (attiecībā uz līdzīgu iespēju, kas
skar ļaunprātīgas rīcības novēršanu nodokļu jomā, sk. 1982. gada
19. janvāra spriedumu lietā 8/81
Becker
,
Recueil
, 53. lpp., 34. punkts).
Jāatzīst,
ka konkrētās normas attiecībā uz garantiju saturu ir pietiekami
precīzas beznosacījumu normas.
Visbeidzot, attiecībā uz garantijas izmaksātāju direktīvas 5. pants paredz, ka
“dalībvalstis
paredz sīki izstrādātus noteikumus galvojuma devēju iestāžu
organizēšanai, finansēšanai un darbībai, jo īpaši ievērojot šādus
principus:
a)      iestāžu
aktīvi nav atkarīgi no darba devēju apgrozāmā kapitāla, un tos neskar
maksātnespējas procedūras;
b)      darba devēji piedalās finansēšanā, ja vien to pilnīgi nenodrošina valsts iestādes;
c)      iestāžu atbildība nav atkarīga no tā, vai ir izpildīti pienākumi piedalīties finansēšanā.”
Pastāv
uzskats, ka, tā kā direktīva paredz arī pilnīgas finansēšanas iespēju
no valsts iestāžu līdzekļiem, ir pilnīgi nepieņemami, ka kāda
dalībvalsts varētu kaut kā ierobežot direktīvas normu darbību,
attaisnojot savu rīcību ar to, ka tai ir bijusi iespēja garantiju fonda
veidošanu, par ko tā ir atbildīga, vai nu daļēji, vai pilnībā nodot citu
personu ziņā.
Šāda
argumentācija nav pieņemama. No direktīvas normām izriet, ka
dalībvalsts pienākums ir organizēt tādu garantiju izmaksāšanas
institucionālo sistēmu, kas atbilst direktīvas prasībām. Saskaņā ar
5. pantu dalībvalstij ir liela rīcības brīvība jautājumā par
garantijas iestāžu organizāciju, darbību un finansēšanu. Jāuzsver, ka
Komisijas minētais fakts, ka direktīva kā vienu iespēju no vairākām
paredz šādas sistēmas pilnīgu finansēšanu no valsts iestāžu līdzekļiem,
nenozīmē, ka valsti var atzīt par atbildīgu par neizmaksātajām darba
algām. Izmaksāšanas pienākums ir tai iestādei, kurai ir uzticēta
garantiju izmaksāšana, un, tikai saskaņā ar savām pilnvarām organizējot
šo garantiju sistēmu, valsts var paredzēt pilnīgu finansēšanu no valsts
iestāžu līdzekļiem. Šādā gadījumā valsts uzņemas pienākumu, kas tai
principā nepienākas.
No
tā izriet, ka pat tad, ja konkrētās direktīvas normas attiecībā uz
personām, kurām ir tiesības saņemt garantiju, un attiecībā uz šīs
garantijas saturu ir pietiekami precīzas beznosacījumu normas, ar šiem
elementiem vien nepietiek, lai indivīdi varētu izmantot šajās normās
noteiktās tiesības valsts tiesā. Faktiski šīs normas, no vienas puses,
neprecizē, kas ir garantijas izmaksātājs, un, no otras puses, valsts
nevar tikt uzskatīta par atbildīgu tikai tāpēc vien, ka tā nav
noteiktajā termiņā veikusi transponēšanas pasākumus.
Tādējādi
uz pirmā jautājuma pirmo daļu jāatbild tā, ka Direktīvas 80/987/EEK
normas, kas nosaka darbinieku tiesības, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka
ieinteresētās personas gadījumos, kad noteiktajā termiņā nav veikti
piemērošanas pasākumi, nevar izmantot šīs tiesības, lai valsts tiesā
vērstos pret valsti

Par valsts atbildību par zaudējumiem, kas radušies no Kopienu tiesībām izrietošo pienākumu neizpildes dēļ
Pirmā
jautājuma otrajā daļā valsts tiesa vēlas noskaidrot, vai dalībvalstij
ir jāsedz zaudējumi, kas indivīdiem radušies tāpēc, ka Direktīva
80/987/EEK nav transponēta valsts tiesībās.
Valsts
tiesa tādā veidā izvirza arī jautājumu par valsts atbildības esamību un
apjomu attiecībā uz zaudējumiem, kas radušies no Kopienu tiesībām
izrietošo pienākumu neizpildes dēļ.
Šī problēma ir jāanalizē, ņemot vērā Līguma vispārējo sistēmu un tā pamatprincipus.

A) Par valsts atbildības principu
Vispirms
ir jāatgādina, ka EEK līgums radīja pats savu tiesību sistēmu, kura ir
integrēta dalībvalstu tiesību sistēmās un kura to tiesām ir jāpiemēro,
un kuras subjekti ir ne tikai dalībvalstis, bet arī to pilsoņi. Tā kā
šis Līgums rada pienākumus arī indivīdiem, var secināt, ka arī Kopienu
tiesības ir veidotas tā, lai radītu tiesības, kuras ir tāda tiesību
kopuma daļa, kas attiecas uz indivīdiem. Tās rodas ne tikai tad, kad
pastāv tieša norāde pašā Līgumā, bet tās arī izriet no pienākumiem,
kurus Līgums skaidri noteiktā veidā uzliek gan indivīdiem, gan
dalībvalstīm, gan Kopienas iestādēm (sk. 1963. gada
5. februāra spriedumu lietā 26/62
Van Gend en Loos
,
Recueil
, 3. lpp., un 1964. gada 15. jūlija spriedumu lietā 6/64
Costa
,
Recueil
, 1141. lpp.).
Turklāt
jāatgādina – kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras – ka valstu
tiesām, kurām ir jāpiemēro Kopienu tiesību normas, ir jānodrošina pilna
šo normu iedarbība un jāaizsargā tiesības, ko tās rada indivīdiem (sk.
it īpaši 1978. gada 9. marta spriedumu lietā 106/77
Simmenthal
,
Recueil
, 629. lpp., 16. punkts, un 1990. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑213/89,
Factortame
,
Recueil
, I‑2433. lpp., 19. punkts).
Jāsecina,
ka pilna Kopienas normu iedarbība tiktu apdraudēta un tajās
nostiprināto tiesību aizsardzība tiktu vājināta, ja indivīdiem nebūtu
iespējams prasīt atlīdzināt zaudējumus gadījumos, kad to tiesības tiek
pārkāptas, dalībvalstij pārkāpjot Kopienu tiesības.
Iespēja
prasīt zaudējumu atlīdzību no valsts ir īpaši nepieciešama tajos
gadījumos, kad, kā šajā gadījumā, pilna Kopienas normu iedarbība ir
atkarīga no valsts veiktajām darbībām, un līdz ar to indivīdi situācijā,
kad šādas darbības nav veiktas, nevar valsts tiesā atsaukties uz
tiesībām, kuras tiem piešķir Kopienu tiesības.
Tātad
princips par valsts atbildību par indivīdiem nodarītajiem zaudējumiem,
kas radušies tāda Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ, par kuru ir vainojama
pati valsts, ir viens no raksturīgiem Līguma tiesību sistēmas
principiem.
Pamatojums
dalībvalstu pienākumam atlīdzināt zaudējumus ir atrodams arī Līguma
5. pantā, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pienākums veikt visus
vispārējos un konkrētos pasākumus, kas var nodrošināt to pienākumu
izpildi, ko valstij uzliek Kopienu tiesības. Viens no šiem pienākumiem
ir likvidēt Kopienu tiesību pārkāpuma radītās prettiesiskās sekas
(attiecībā uz analogu 86. panta normu EOTK līgumā sk.
1960. gada 16. decembra spriedumu lietā 6/60
Humblet
,
Recueil
, 1125. lpp.).
No
visa iepriekšminētā var secināt, ka Kopienu tiesības uzliek par
pienākumu ievērot principu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jāatlīdzina
zaudējumi, kas radušies indivīdiem tāda Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ,
par kuru ir vainojama pati valsts.

B) Par valsts atbildības nosacījumiem
Ja
valsts atbildību tādējādi nosaka Kopienu tiesības, nosacījumi, kas dod
tiesības uz zaudējumu atlīdzību, ir atkarīgi no tā, kāds ir Kopienu
tiesību pārkāpuma, kura dēļ zaudējumi ir radušies, raksturs.
Ja,
kā tas ir šajā gadījumā, kāda no dalībvalstīm nepilda pienākumu, kas
tai izriet no Kopienu tiesībām saskaņā ar Līguma 189. panta trešo
daļu, kurā noteikts pienākums dalībvalstīm veikt visus pasākumus, kas
vajadzīgi, lai sasniegtu direktīvā noteikto mērķi, šīs Kopienas tiesību
normas pilna iedarbība paredz tiesības saņemt zaudējumu atlīdzību, ja ir
ievēroti trīs nosacījumi.
Pirmais
nosacījums ir tāds, ka ar direktīvu noteiktais mērķis ietver arī
tiesību piešķiršanu indivīdam. Otrais nosacījums ir tāds, ka šo tiesību
saturam ir jābūt identificējamam, pamatojoties uz direktīvas normām.
Visbeidzot, trešais nosacījums ir tāds, ka ir jābūt cēloņsakarībai starp
valsts pienākuma nepildīšanu un zaudējumiem, kas ir radušies
indivīdiem, kuru tiesības ir pārkāptas.
Ar
šiem nosacījumiem pietiek, lai indivīdam rastos tiesības saņemt
atlīdzību par zaudējumiem, un šo tiesību tiešais pamatojums izriet no
Kopienu tiesībām.
Ja
pastāv šie nosacījumi, valstij jānodrošina radīto zaudējumu
atlīdzināšana, pamatojoties uz katras dalībvalsts tiesību normām, kas
regulē atbildību par nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu. Attiecīgu Kopienu
tiesību aktu trūkuma gadījumā katras atsevišķās dalībvalsts tiesiskajā
regulējumā ir jānosaka, kurā tiesā ir izskatāmas šādas lietas un kādi ir
šādu lietu procesuālie noteikumi, kuriem ir jānodrošina pilna
aizsardzība tiesībām, kuras no Kopienu tiesībām gūst indivīdi (sk.
1976. gada 22. janvāra spriedumu lietā 60/75
Russo
,
Recueil
, 45. lpp.; 1976. gada 16. februāra spriedumu lietā 33/76
Rewe
,
Recueil
, 1989. lpp., un 1981. gada 7. jūlija spriedumu lietā 158/80
Rewe
,
Recueil
, 1805. lpp.).
Turklāt
jāatgādina, ka materiālo un procesuālo tiesību nosacījumi, kuri pastāv
dažādu dalībvalstu tiesību aktos attiecībā uz zaudējumu atlīdzināšanu,
nedrīkst būt nelabvēlīgāki par tiem, kas izriet no līdzīgām prasībām par
pašas valsts iekšējām darbībām, un tie nedrīkst būt veidoti tā, ka
zaudējumu atlīdzības saņemšana var būt faktiski neiespējama vai ir
ārkārtīgi apgrūtināta (attiecībā uz līdzīgu jautājumu par to nodokļu
atmaksāšanu, kas iekasēti, pārkāpjot Kopienu tiesības, sk. it īpaši
1983. gada 9. novembra spriedumu lietā 199/82
San Giorgio
,
Recueil
, 3595. lpp.).
Šajā
gadījumā Kopienu tiesību pārkāpumu, ko izdarījusi dalībvalsts,
noteiktajā termiņā netransponējot savos tiesību aktos Direktīvu
80/987/EEK, savā spriedumā ir konstatējusi arī Tiesa. Direktīvas mērķis
ir panākt, lai algotiem darbiniekiem tiktu piešķirtas tiesības uz
garantiju par neizmaksāto darba algu izmaksu. Kā izriet no pirmā
jautājuma pirmās daļas analīzes, šo tiesību saturs ir identificējams,
pamatojoties uz direktīvas normām.
Šādos
apstākļos valsts tiesai saskaņā ar valsts tiesību normām, kas nosaka
atbildību par nodarītajiem zaudējumiem, ir jānodrošina nodarbināto
personu tiesības saņemt atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies tāpēc,
ka direktīva nav transponēta valsts tiesībās.
Tāpēc
uz valsts tiesas jautājumu ir jāatbild tā, ka dalībvalstij ir pienākums
atlīdzināt zaudējumus, kas indivīdiem ir radušies tāpēc, ka Direktīva
80/987/EEK nav transponēta valsts tiesībās.

Par otro un trešo jautājumu
Ņemot
vērā atbildes uz pirmo prejudiciālo jautājumu, nav pamata izskatīt otro
un trešo jautājumu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Itālijas, Apvienotās Karalistes, Nīderlandes un
Vācijas valdībām, kā arī Eiropas Kopienu Komisijai, kas Tiesai
iesniegušas savus apsvērumus, nav atlīdzināmi. Tā kā šī tiesvedība
attiecībā uz pusēm pamattiesvedībā ir stadija procesā, ko izskata valsts
tiesa, tad tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai iesniegušas
pretura di Vicenza
(lietā C‑6/90) un
pretura di Bassano del Grappa
(lietā C‑9/90) attiecīgi ar 1989. gada 9. jūlija rīkojumu un 1989. gada 30. decembra rīkojumu, nospriež:
1)
Padomes
1980. gada 20. oktobra Direktīvas 80/987/EEK par dalībvalstu
normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību darba
devēja maksātnespējas gadījumā normas, kas nosaka darbinieku tiesības,
ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka ieinteresētās personas gadījumos, kad
noteiktajā termiņā nav veikti piemērošanas pasākumi, nevar izmantot šīs
tiesības, lai valsts tiesā vērstos pret valsti;
2)
dalībvalstij
ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, kas indivīdiem ir radušies tāpēc,
ka Direktīva 80/987/EEK nav transponēta valsts tiesībās.
Due
Slynn
Joliet
Schockweiler
Grévisse
Kapteyn
Mancini
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Díez de Velasco

Zuleeg
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1991. gada 19. novembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
J.‑G. Giraud

O. Due
*
Tiesvedības valoda – itāļu.