CELEX: 62007CJ0558
Förordning (EG) nr 1907/2006
Kemikalier
Registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach)
Uttrycket monomerer
Giltighet
Proportionalitet
Likabehandling

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen och giltigheten av artikel 6.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG)
nr 1907/2006 av den 18 december 2006 om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach), inrättande
av en europeisk kemikaliemyndighet, ändring av direktiv 1999/45/EG och upphävande av rådets förordning (EEG) nr 793/93 och
kommissionens förordning (EG) nr 1488/94 samt rådets direktiv 76/769/EEG och kommissionens direktiv 91/155/EEG, 93/67/EEG,
93/105/EG och 2000/21/EG (EUT L 396, s. 1, rättad i EUT L 136, 2007, s. 3) (nedan kallad Reachförordningen).
Begäran har framställts i ett mål mellan företagen S.P.C.M. SA, C.H. Erbslöh KG, Lake Chemicals and Minerals Ltd och Hercules
Inc., å ena sidan, och Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs, å andra sidan. S.P.C.M. SA är ett företag
som är etablerat i Frankrike och som tillverkar vattenlösliga polymerer, vilka används vid industriell avloppsvattenhantering.
C.H. Erbslöh KG är etablerat i Tyskland och återförsäljare och grossist för industrikemikalier och kemikalier för specialiserade
användningsområden, inbegripet beredningar och polymerer. Lake Chemicals and Minerals Ltd är ett företag som har bildats enligt
engelsk rätt och som är verksamt som importör av kemikalier, inbegripet polymerer och beredningar. Hercules Inc. är ett i
Förenta staterna etablerat holdingbolag, som tillhandahåller vattenlösliga och organiskt lösliga polymerbaserade produkter.
Målet rör de villkor som är tillämpliga på registreringen av monomerer.

Tillämpliga bestämmelser
Skäl 1 i Reachförordningen har följande lydelse:
”Denna förordning bör säkerställa en hög skyddsnivå för människors hälsa och miljön och även den fria rörligheten för ämnen
– som sådana, i beredningar och i varor – och samtidigt främja konkurrenskraft och innovation. ... ”
I skäl 16 i förordningen preciseras följande:
”I denna förordning fastställs särskilda ansvarsområden och skyldigheter för tillverkare, importörer och nedströmsanvändare
av ämnen som sådana, i beredningar och i varor. Denna förordning grundas på principen att industrin bör tillverka, importera
eller använda ämnen eller släppa ut dem på marknaden med sådan ansvarskänsla och sådan försiktighet som kan krävas för att
se till att människors hälsa och miljön under rimligen förutsebara förhållanden inte påverkas negativt.”
I skäl 19 i förordningen anges följande:
”Tillverkare och importörer bör … i registreringsbestämmelserna åläggas att ta fram data om de ämnen som de tillverkar eller
importerar, att använda dessa data för att bedöma riskerna i samband med dessa ämnen och att utarbeta och rekommendera lämpliga
riskhanteringsåtgärder. … ”
Följande framgår av skäl 41 i Reachförordningen:
”För att få till stånd ett funktionellt system bör särskilda registreringskrav fastställas för intermediärer, bl.a. med tanke
på dessa ämnens särskilda egenskaper. Polymerer bör undantas från registrering och utvärdering, tills man på ett praktiskt
och kostnadseffektivt sätt och på grundval av gedigna tekniska och vetenskapligt korrekta kriterier kan välja ut de polymerer
som bör registreras på grund av sina hälso- och miljörisker.”
I artikel 1 i förordningen föreskrivs följande:
”1.      Syftet med denna förordning är att garantera en hög skyddsnivå för människors hälsa och miljön, inbegripet främjande av alternativa
metoder för att bedöma hur farliga ämnen är, samt att ämnen fritt kan cirkulera på den inre marknaden samtidigt som konkurrenskraft
och innovation förbättras.
…
3.      Denna förordning grundas på principen att det är tillverkare, importörer och nedströmsanvändare som bär ansvaret för att de
ämnen som de tillverkar, släpper ut på marknaden eller använder inte har några skadliga hälso- och miljöeffekter. Bestämmelserna
i förordningen bygger på försiktighetsprincipen.”
Reachförordningens tillämpningsområde definieras i artikel 2 i förordningen. Enligt artikel 2.9 ska ”[b]estämmelserna i avdelningarna
II och VI … inte gälla för polymerer”.
Artikel 3 i förordningen innehåller följande bestämmelser:
”I denna förordning gäller följande definitioner:
1)
[Ä]mne
: kemiskt grundämne och föreningar av detta grundämne i naturlig eller tillverkad form, inklusive de eventuella tillsatser
som är nödvändiga för att bevara dess stabilitet och sådana föroreningar som härrör från tillverkningsprocessen, men exklusive
eventuella lösningsmedel som kan avskiljas utan att det påverkar ämnets stabilitet eller ändrar dess sammansättning.
2)
[B]eredning
: blandning eller lösning som består av två eller flera ämnen.
…
5)
[P]olymer
: ett ämne bestående av molekyler som är uppbyggda av en sekvens av en eller flera typer av monomerenheter. Molekylerna skall
vara fördelade över en rad molekylvikter, där skillnaden i molekylvikt främst kan hänföras till skillnader i antalet monomerenheter.
En polymer utgörs av
a)      en enkel viktmajoritet molekyler som innehåller åtminstone tre monomerenheter kovalent bundna till åtminstone en annan monomerenhet
eller annan reaktant,
b)      mindre än en enkel viktmajoritet molekyler med samma molekylvikt.
I denna definition avses med ’monomerenhet’ en monomers form i en polymer efter reaktionen.
6)
[M]onomer
: ett ämne som kovalent kan bindas till en sekvens av andra likadana eller olika molekyler under de förhållanden som råder
vid den polymerbildande reaktion som används för en given process.
…
9)
[T]illverkare
: en fysisk eller juridisk person som är etablerad i gemenskapen och tillverkar ett ämne i gemenskapen.
…
11)
[I]mportör
: en fysisk eller juridisk person som är etablerad i gemenskapen och ansvarar för import.
…”
Artikel 5 i nämnda förordning har rubriken ”Inga data, ingen marknad” och lyder enligt följande:
”För att få tillverkas eller släppas ut på marknaden i gemenskapen skall ämnen som sådana eller ingående i beredningar eller
varor, om inte annat följer av artiklarna 6, 7, 21 och 23, först registreras i enlighet med gällande bestämmelser i denna
avdelning om så erfordras.”
I artikel 6 i samma förordning, som har rubriken ”Allmän registreringsplikt för ämnen som sådana eller ingående i beredningar”,
föreskrivs följande:
”1.      Såvida det inte föreskrivs något annat i denna förordning, skall varje tillverkare eller importör av ett ämne, som sådant
eller ingående i en eller flera beredningar, i mängder på minst 1 ton per år lämna in en registreringsanmälan till [Europeiska
kemikaliemyndigheten].
…
3.      Tillverkare eller importörer av polymerer skall lämna in en registreringsanmälan till [Europeiska kemikaliemyndigheten] för
monomerer eller varje annat ämne som inte redan registrerats av en aktör längre upp i distributionskedjan, om följande två
villkor är uppfyllda:
a)      Polymeren består av 2 viktprocent eller mer av sådana monomerer eller andra ämnen i form av monomerenheter och kemiskt bundna
ämnen.
b)      Den totala mängden av sådana monomerer eller andra ämnen uppgår till minst 1 ton per år.
…”
Artikel 8 i Reachförordningen har följande lydelse:
”1.      En fysisk eller juridisk person som är etablerad utanför gemenskapen och som tillverkar ett ämne – som sådant eller ingående
i beredningar eller varor – formulerar en beredning eller producerar en vara som importeras till gemenskapen får genom ömsesidig
överenskommelse utse en fysisk eller juridisk person som är etablerad i gemenskapen till sin enda representant för att fullgöra
de skyldigheter som åligger importörer enligt denna avdelning.
2.      Representanten skall också fullgöra alla andra skyldigheter som gäller för importörer enligt denna förordning. …
3.      En tillverkare utanför gemenskapen som utser en representant enligt punkterna 1 och 2 skall underrätta importörerna i samma
distributionskedja om detta. Dessa importörer skall betraktas som nedströmsanvändare enligt denna förordning.”
I artikel 27 i förordningen anges följande:
”1.      För ämnen som redan registrerats mindre än tolv år tidigare … gäller att den potentiella registranten
a)       skall begära, i fråga om information som rör försök på ryggradsdjur, och
b)       får begära, i fråga om information som inte rör försök på ryggradsdjur,
att den eller de tidigare registranterna lämnar den information som behövs … för registreringen.
2.      Om en begäran om information har gjorts enligt punkt 1 skall den eller de potentiella och tidigare registranter som avses
i punkt 1 göra sitt bästa för att komma överens om att gemensamt utnyttja den information som begärs av den potentiella registranten
… . I stället för en sådan överenskommelse kan de också låta en skiljenämnd avgöra ärendet och sedan rätta sig efter dennas
avgörande.
3.      De tidigare och de potentiella registranterna skall göra sitt bästa för att se till att kostnaderna för gemensamt utnyttjande
av informationen fastställs på ett rättvist, öppet och icke-diskriminerande sätt. Detta kan underlättas genom att man följer
den vägledning för kostnadsdelning som utgår från dessa principer och som antagits av [Europeiska kemikaliemyndigheten] …
Registranterna behöver bara bidra till kostnaderna för information som de är skyldiga att lämna för att uppfylla registreringskraven.
…”
Artikel 138.2 i nämnda förordning har följande lydelse:
”Kommissionen får lägga fram lagstiftningsförslag så snart det är möjligt att fastställa en användbar och kostnadseffektiv
metod för att välja ut polymerer för registrering som utgår från välgrundade gedigna tekniska och vetenskapligt korrekta kriterier,
och efter att ha offentliggjort en rapport om följande:
a)      De risker som polymerer utgör jämfört med andra ämnen.
b)      Det eventuella behovet av att registrera vissa typer av polymerer med hänsyn å ena sidan till konkurrenskraft och innovation
och å andra sidan till skyddet för människors hälsa och miljön.”

Målet vid den nationella domstolen och tolknings- och giltighetsfrågorna
Enligt den nationella domstolen har sökandebolagen i målet vid nämnda domstol bestritt tolkningen och följaktligen giltigheten
av artikel 6.3 i Reachförordningen.
Sökandena i målet vid den nationella domstolen har gjort gällande att reagerade monomerer inte längre uppvisar några egna
kemiska egenskaper och att polymerer i allmänhet är stabila och säkra. Sökandena har härvidlag stött sig på två sakkunnigutlåtanden
från TNO (Netherlands Organisation for Applied Scientific Research). Enligt sökandena följer av detta att om uttrycket monomerer,
som förekommer i artikel 6.3, tolkades som om det avsåg eller inbegrep reagerade monomerer, skulle det vara utan mening att
undanta polymerer från kravet på registrering och samtidigt kräva att monomerer ska registreras. En sådan tolkning skulle
dessutom vara oförenlig med de mål som eftersträvas med förordningen och vara såväl diskriminerande som oproportionerlig.
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) beviljade prövningstillstånd och beslutade
att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)      Med hänsyn till att kraven på registrering i Avdelning II i Reachförordningen enligt artikel 2.9 i samma förordning inte ska
gälla för polymerer, avser hänvisningen till ’monomerer’ i artikel 6.3
a)      reagerade monomerer, det vill säga monomerer som har reagerat tillsammans på ett sådant sätt att de inte går att skilja från
den polymer som de ingår i,
b)      oreagerade monomerer, det vill säga sådana monomerer som kvarstår efter polymeriseringen och vilka bibehåller sin kemiska
identitet och sina kemiska egenskaper, vilka är skilda från polymerens, efter det att polymeriseringen är avslutad, eller
c)      såväl reagerade som oreagerade monomerer?
2)      Om svaret på den första frågan är antingen a) eller c), är tillämpningen av artikel 6.3 i Reachförordningen på tillverkare
och importörer av polymerer då rättsstridig på grund av att kraven är ologiska, diskriminerande eller oproportionerliga?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i hur uttrycket monomer ska tolkas när det används
i artikel 6.3 i Reachförordningen.
Domstolen erinrar inledningsvis om att tillverkare eller importörer av polymerer enligt ovannämnda bestämmelse å ena sidan
ska lämna in en registreringsanmälan för monomerer som inte redan registrerats av en aktör längre upp i distributionskedjan,
om polymeren består av 2 viktprocent eller mer av monomerer i form av monomerenheter och den totala mängden av detta ämne
eller dessa ämnen uppgår till minst 1 ton per år.
Å andra sidan måste oreagerade monomerer registreras enligt artikel 6.1 och 6.2 i Reachförordningen, eftersom de utgör ämnen
i sig. Enligt artikel 2.9 i nämnda förordning omfattas polymerer däremot inte av registreringsplikten.
Domstolen påpekar vidare, för det första, att det framgår av artikel 3 punkt 5 i Reachförordningen att polymerer består av
monomerenheter, vilka definieras som monomerers form efter reaktionen.
För det andra framgår det av artikel 3.6 i förordningen att en monomer däremot utgör ett ”ämne” i den mening som avses i artikel 3
punkt 1 när den är oreagerad.
För det tredje följer det av artikel 6.3 i Reachförordningen att kravet på registrering avser monomerer och varje annat ämne
som ingår i polymeren.
Det betyder följaktligen, med hänsyn tagen till definitionen av polymerer i artikel 3 punkt 5 i nämnda förordning, som det
erinras om i punkt 21 i den förevarande domen, att kravet på registrering avser reagerade monomerer.
Den omständigheten att termen monomerenheter (monomeric units) används i artikel 6.3 i Reachförordningen i stället för termen
monomerenheter (monomer unit), vilken förekommer i artikel 3.5 i den franska och engelska språkversionen av Reachförordningen
påverkar inte denna slutsats.
Det framgår nämligen av ett dokument från Europeiska unionens råd av den 5 november 2004 (nr 13788/04, s. 5) att dessa termer
lades till på begäran av Konungariket Sverige. I den svenska språkversionen av Reachförordningen används samma term, monomerenheter,
i artikel 3.5 och artikel 6.3 i förordningen.
Härav följer att uttrycket monomerer i artikel 6.3 i Reachförordningen endast avser reagerade monomerer som ingår i polymerer.
En undersökning av förordningens systematik föranleder inget ifrågasättande av denna slutsats.
Till skillnad från vad sökandena i målet vid den nationella domstolen har gjort gällande utgör registreringsplikten för monomerer
inte något undantag från den dispens från registrering som gäller för polymerer.
Dels bekräftas i skäl 19 i Reachförordningen att registreringsplikt föreligger för tillverkade eller importerade ämnen utan
åtskillnad.
Dels visar artikel 6 i Reachförordningen, som har rubriken ”Allmän registreringsplikt för ämnen som sådana eller ingående
i beredningar”, att den allmänna principen är registrering och inte dispens.
Dessutom underkänner domstolen det argument som har anförts av sökandena i målet vid den nationella domstolen, nämligen att
en sådan tolkning som beskrivits i punkt 27 i förevarande dom skulle medföra att den dispens från registreringsplikten som
enligt artikel 2.9 i Reachförordningen gäller för polymerer blev meningslös.
Härvid ska det påpekas att artikel 6.3 i förordningen avser monomerer som inte redan registrerats längre upp i distributionskedjan.
Härav följer att det inte är polymererna som berörs av registreringsplikten utan endast monomererna med sina inneboende egenskaper
i den form de hade före polymeriseringen.
Slutligen konstaterar domstolen att den slutsats som formuleras ovan i punkt 27 i förevarande dom bekräftas av målen för Reachförordningen,
såsom dessa definieras i skäl 1 och i artikel 1.1 i nämnda förordning, nämligen att säkerställa en hög skyddsnivå för människors
hälsa och miljön, säkerställa den fria rörligheten för ämnen och samtidigt främja konkurrenskraft och innovation.
Registreringsplikten för monomerer syftar nämligen till att skydda människors hälsa och miljön då dessa ämnen har inneboende
egenskaper som kan vara skadliga för hälsa och miljö.
Målsättningen att ämnen fritt ska kunna cirkulera på den inre marknaden samtidigt som konkurrenskraft och innovation förbättras
kan inte medföra att definitionen av monomerer ska ifrågasättas. Däremot kan den påverka giltigheten av artikel 6.3 i Reachförordningen.
Det är detta som den andra frågan handlar om.
Det framgår av det ovan anförda att den första frågan ska besvaras så, att uttrycket monomerer i artikel 6.3 i Reachförordningen
endast avser reagerade monomerer som ingår i polymerer.

Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 6.3 i Reachförordningen är ogiltig,
eftersom den medför en skyldighet för tillverkare och importörer av polymerer att lämna in en registreringsanmälan för monomerer,
såsom dessa definieras i punkt 38 i förevarande dom.
Huruvida artikel 6.3 i Reachförordningen är ologisk
Denna kritik hänger samman med påståendet att proportionalitetsprincipen har åsidosatts.
Huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts
Enligt fast rättspraxis krävs enligt proportionalitetsprincipen, som ingår bland gemenskapsrättens allmänna rättsprinciper,
att de åtgärder som föreskrivs i en gemenskapsbestämmelse är ägnade att leda till att det eftersträvade målet uppnås och att
de inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål (dom av den 10 december 2002 i mål C‑491/01, British American
Tobacco (Investments) och Imperial Tobacco, REG 2002, s. I‑11453, punkt 122 och där angiven rättspraxis).
Vad gäller domstolsprövningen av de krav som nämns i föregående punkt framhåller domstolen att gemenskapslagstiftaren ska
tillerkännas ett stort utrymme för skönsmässig bedömning inom ett område som det förevarande, inom vilket gemenskapslagstiftaren
ställs inför val av politisk, ekonomisk och social art och ska göra komplicerade bedömningar. En åtgärd på detta område kan
endast förklaras ogiltig om den är uppenbart olämplig i förhållande till det mål som de behöriga institutionerna eftersträvar
(domen i det ovannämnda målet British American Tobacco (Investments) och Imperial Tobacco, punkt 123 och där angiven rättspraxis).
I det förevarande fallet ska det prövas huruvida registreringsplikten för monomerer, såsom dessa definieras i punkt 38 i förevarande
dom i enlighet med de kumulativa villkor som anges i artikel 6.3 i Reachförordningen, utgör ett proportionerligt medel för
att uppnå de mål som eftersträvas med förordningen.
Såsom domstolen erinrat om i punkt 35 i förevarande dom är Reachförordningens mål, vilka definieras i förordningens artikel 1,
att ”garantera en hög skyddsnivå för människors hälsa och miljön … samt att ämnen fritt kan cirkulera på den inre marknaden
samtidigt som konkurrenskraft och innovation förbättras”.
Domstolen konstaterar dock med hänsyn till skäl 16 i Reachförordningen att gemenskapslagstiftaren har angett att det är det
första av dessa tre mål som ska utgöra det huvudsakliga målet för den registreringsplikt som föreskrivs i artikel 6.3 i förordningen,
det vill säga målet att säkerställa en hög skyddsnivå för människors hälsa och miljön.
Som medel för att uppnå detta mål har det i enlighet med vad som framgår av skäl 19 i Reachförordningen införts en registreringsplikt
för tillverkare och importörer, som innefattar en skyldighet att ta fram data om de ämnen som de tillverkar eller importerar,
använda dessa data för att bedöma riskerna i samband med dessa ämnen och utarbeta och rekommendera lämpliga riskhanteringsåtgärder.
Enligt artikel 6.1 i Reachförordningen gäller registreringsplikten för alla typer av ämnen som tillverkas i eller importeras
till gemenskapen i mängder på minst 1 ton per år. Den är dessutom tillämplig på alla ämnen oavsett om de är klassificerade
som farliga eller inte, såvida det inte uttryckligen föreskrivs ett undantag.
Mot bakgrund av slutsatsen i punkt 38 i förevarande dom framgår det att reagerade monomerer som ingår som beståndsdelar i
en polymer omfattas av registreringsplikten, medan polymerer är undantagna från den.
Vad gäller målet att skydda människors hälsa och miljön konstaterar domstolen inledningsvis att registreringen av ämnen syftar
till att förse allmänheten och yrkesmässiga användare nedåt i distributionskedjan med bättre information om riskerna och att
registreringen följaktligen ska betraktas som ett verktyg för att förbättra ovannämnda skydd.
Härvid ska det uppmärksammas att polymerer visserligen är undantagna från registreringsplikten av praktiska skäl som hänger
samman med deras alltför stora antal, men att denna situation kan komma att ses över i enlighet med artikel 138.2 i Reachförordningen
så snart det är möjligt att fastställa en användbar och kostnadseffektiv metod för att välja ut polymerer för registrering.
Registreringsplikten för monomerer, vilka är färre till antalet än polymererna, gör det möjligt att få kännedom inte endast
om dessa ämnens inneboende risker, utan också om riskerna med de monomerer som återfinns i form av restprodukter efter polymerisering
eller i form av monomerer efter en eventuell nedbrytning av polymeren.
När det gäller tillverkning av polymerer i gemenskapen har generaladvokaten i punkt 94 i förslaget till avgörande påpekat
att fördelarna med en registrering av monomerer är uppenbara. Monomerer används nämligen som oreagerade monomerer inom gemenskapen,
och registreringsinformationen behöver därför vara känd i gemenskapen för att eventuella risker ska kunna hanteras.
För det fall polymerer importeras till gemenskapen bidrar dessutom registreringsplikten för reagerade monomerer under samma
förhållanden till skyddet för människors hälsa och miljön, eftersom denna plikt även möjliggör en bättre kännedom om polymerer.
En sådan registreringsplikt för monomerer är dessutom i enlighet med den försiktighetsprincip som det erinras om i artikel 1.3
i Reachförordningen.
Att importörerna åläggs en registreringsplikt leder till en rättvisare fördelning av registreringskostnaderna mellan gemenskapstillverkare
och importörer.
En sådan likabehandling förhindrar snedvridning av konkurrensen och säkrar således en lojal konkurrens inom gemenskapen.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 105 i förslaget till avgörande är det ett legitimt mål för gemenskapslagstiftaren
att skydda gemenskapstillverkare mot de konkurrensnackdelar som skulle kunna följa om importörerna gavs en annan ställning.
Härav följer att registreringsplikten för reagerade monomerer i polymerer är ägnad att uppnå målen med Reachförordningen.
Det återstår dock att pröva om registreringsplikten inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.
För att säkerställa en verklig konkurrens i gemenskapen måste importörerna av monomerer åläggas samma skyldigheter som gemenskapstillverkarna,
eller liknande skyldigheter som leder till en justering av kostnaderna.
Andra åtgärder för att väga upp för det förhållandet att importörerna inte har några registreringskostnader skulle inte nödvändigtvis
påverka dessa mindre negativt.
På samma sätt skulle det strida mot målet att främja konkurrenskraft och innovation om registreringsplikten begränsades till
att endast avse monomerer som tillverkats inom gemenskapen. Möjligheten att importera monomerer till ett lägre pris utan att
behöva ta hänsyn till registreringskostnader skulle nämligen avskräcka gemenskapstillverkarna från att börja eller fortsätta
bedriva forskning om samma monomerer.
Härav följer att registreringsplikten för reagerade monomerer som ingår som beståndsdelar i polymerer inte går utöver vad
som är nödvändigt för att uppnå målen med Reachförordningen.
Sökandena i målet vid den nationella domstolen har dock bestritt att registreringsplikten skulle vara proportionerlig med
hänvisning till dels att importörerna drabbas av stora praktiska svårigheter framför allt på grund av att de saknar kännedom
om sammansättningen i importerade polymerer, dels att kostnaderna för registreringsförfarandet är klart oproportionerliga
i förhållande till omsättningen och till mängderna av det aktuella ämnet.
Härvid påpekar domstolen för det första att det i artikel 8.1 i Reachförordningen anges att den som tillverkar ämnen, som
sådana eller ingående i beredningar, eller som producerar en vara som importeras till gemenskapen har möjlighet att utse en
ensam representant.
Representanten ska fullgöra alla skyldigheter som gäller för importörerna, vilka underrättas om detta och därefter betraktas
som nedströmsanvändare. Följaktligen åvilar registreringsplikten nämnda representant, vilken har utsetts av en tillverkare
utanför gemenskapen och åtnjuter tillverkarens förtroende.
Domstolen konstaterar för det andra, vad gäller kostnaderna för registreringsförfarandet, att förfarandet är detsamma oavsett
om varorna är tillverkade inom eller utanför gemenskapen och att kostnaden således inte är större för tillverkarna utanför
gemenskapen och importörerna än för gemenskapstillverkarna.
Dessutom föreskrivs i Reachförordningen, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 130 i förslaget till avgörande, ett gemensamt
utnyttjande av information för att minska de kostnader avseende ämnen som olika anmälare av samma ämne har.
I skäl 33 i förordningen föreskrivs sålunda att ”[m]öjlighet bör ges till gemensamt inlämnande och utnyttjande av information
om ämnen för att öka effektiviteten i registreringssystemet, minska kostnaderna och minska antalet försök på ryggradsdjur”.
Förverkligandet av dessa mål säkerställs genom artikel 27.3 i Reachförordningen. I den bestämmelsen föreskrivs ett gemensamt
utnyttjande av information för att sänka kostnaderna för anmälarna.
Med hänsyn till det begränsade antalet potentiella monomerer, den tolvåriga giltighetstid för en tidigare registrering av
ämnen som föreskrivs i artikel 27 i Reachförordningen och möjligheten till gemensamt utnyttjande av information för att minska
kostnaderna, framstår den kostnad som följer av registreringsplikten för reagerade monomerer i en polymer inte som uppenbart
oproportionerlig i förhållande till den fria rörligheten för varor på en inre marknad präglad av lojal konkurrens.
Av ovanstående överväganden följer att artikel 6.3 i Reachförordningen inte är ogiltig till följd av ett åsidosättande av
proportionalitetsprincipen.
Huruvida principen om likabehandling har åsidosatts
Sökandena i målet vid den nationella domstolen har hävdat att även om registreringsplikten för monomerer är densamma är det
lättare för gemenskapstillverkarna av polymerer än för importörerna att registrera dessa ämnen, eftersom gemenskapstillverkarna
känner till varornas sammansättning medan importörerna är beroende av att deras leverantörer utanför gemenskapen visar prov
på god vilja.
Enligt fast rättspraxis innebär principen om likabehandling och icke‑diskrimineringsprincipen att lika situationer inte får
behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling
(dom av den 10 januari 2006 i mål C‑344/04, IATA och ELFAA, REG 2006, s. I‑403, punkt 95 och där angiven rättspraxis).
Härvid ska det för det första konstateras att registreringsplikten är densamma för gemenskapstillverkare och importörer.
För det andra befinner sig reagerade monomerer i polymerer som har tillverkats inom gemenskapen och i polymerer som har importerats
till gemenskapen i en jämförlig situation, eftersom de är utbytbara eller identiska.
För det tredje befinner sig gemenskapstillverkare och importörer i olika situationer, eftersom de förstnämnda känner till
varornas sammansättning medan de sistnämnda är beroende av att leverantörerna utanför gemenskapen tillhandahåller dem information.
Efterlevnaden av de konkurrensregler som gäller på den inre marknaden utgör dock ett sakligt skäl för att behandla dessa olika
situationer på samma sätt.
Om importörerna av reagerade monomerer och de tillverkare av samma ämnen som är etablerade i gemenskapen behandlades på olika
sätt skulle de förstnämna nämligen gynnas framför de sistnämnda.
Härav följer att inget åsidosättande av principen om likabehandling kan konstateras och att artikel 6.3 i Reachförordningen
således inte är ogiltig till följd av ett åsidosättande av nämnda princip.
Det följer av det ovan anförda att det vid prövningen av den andra frågan inte har framkommit någon omständighet som påverkar
giltigheten av artikel 6.3 i Reachförordningen.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
1)
Uttrycket monomerer i artikel 6.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1907/2006 av den 18 december 2006 om
registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach), inrättande av en europeisk kemikaliemyndighet,
ändring av direktiv 1999/45/EG och upphävande av rådets förordning (EEG) nr 793/93 och kommissionens förordning (EG) nr 1488/94
samt rådets direktiv 76/769/EEG och kommissionens direktiv 91/155/EEG, 93/67/EEG, 93/105/EG och 2000/21/EG avser endast reagerade
monomerer som ingår i polymerer.
2)
Det har vid prövningen av den andra frågan inte framkommit någon omständighet som påverkar giltigheten av artikel 6.3 i förordning
nr 1907/2006.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: engelska.