CELEX: 62008CJ0423
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Nuosavi ištekliai
Importo ar eksporto muitų surinkimo procedūros
Nuosavų išteklių įskaitymo terminų nesilaikymas
Pavėluotas nuosavų išteklių, susijusių su šiais muitais, pervedimas

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismą pripažinti, kad per nustatytą terminą neįskaičiusi Bendrijos
nuosavų išteklių paskesnio išieškojimo atveju ir pavėluotai pervedusi minėtus išteklius, Italijos Respublika pažeidė įsipareigojimus
pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas
dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 176), 2,
6, 9 ir 10–11 straipsnius, 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB,
Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1), 2, 6, 9–11 straipsnius ir 1992 m. spalio 12 d. Tarybos
reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Muitinės kodeksas), 220 straipsnį.

Sąjungos teisės aktai

Sprendimai 94/728/EB, Euratomas ir 2000/597/EB, Euratomas
Šioje byloje nagrinėjamu laikotarpiu, paeiliui buvo taikomi du sprendimai, susiję su Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistema:
1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimas 94/728/EB, Euratomas (OL L 293, p. 9), o nuo 2002 m. sausio 1 d. – 2000 m. rugsėjo
29 d. Tarybos sprendimas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 253, p. 42; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 1 sk., 3 t., p. 204).
Pagal kiekvieno iš anksčiau minėtų sprendimų 2 straipsnio 1 dalies b punktą į Bendrijos biudžetą įtraukiamus nuosavus išteklius
sudaro toliau išvardytos gaunamos pajamos: „Bendruose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos nustato arba
turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis ne narėmis.“
Kiekvieno iš minėtų sprendimų 8 straipsnio 1 dalyje visų pirma numatyta, kad 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodytus
Bendrijų nuosavus išteklius valstybės narės surenka vadovaudamosi nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatomis, kurios
prireikus keičiamos, kad atitiktų Bendrijos taisyklių reikalavimus, ir, antra, kad valstybės narės perveda šias lėšas Komisijai.

Reglamentai Nr. 1552/89 ir Nr. 1150/2000
Reglamento Nr. 1552/89 su pakeitimais, padarytais 1996 m. liepos 8 d. Reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96, (OL L 175, p. 3),
įsigaliojusiais 1996 m. liepos 14 d., 2 straipsnyje nustatyta:
„1. Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 94/728/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas
ir skolininko informavimo sąlygos.
1 a. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo į buhalterines knygas [apskaitą]
dieną.
<…>
2.      Šio straipsnio 1 dalis taikoma tada, kai pranešimą būtina ištaisyti.“
Reglamentas Nr. 1552/89 buvo panaikintas Reglamento Nr. 1150/2000, įsigaliojusio 2000 m. gegužės 31 d., 22 straipsnio pirma
pastraipa. Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies pirma pastraipa iš esmės yra identiška ankstesniame punkte cituotam
straipsniui.
Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalyje (po pakeitimo – Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a ir b punktai)
nustatyta, kad pagal 2 straipsnį numatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas ne vėliau
kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma,
dienos. Nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos
ir nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas. Valstybės narės šią tvarką
gali taip pat taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, dėl kurių pateikta garantija, buvo užginčytos ir kurios, išsprendus
kilusius ginčius, gali būti pakeistos.
Reglamento Nr. 1552/89 8 straipsnyje, kurio turinys perkeltas į Reglamento Nr. 1150/2000 8 straipsnį, nustatyta:
„Pagal 2 straipsnio 2 dalį ištaisytos sumos pridedamos prie nustatytų priklausančių mokėti sumų arba iš jų atimamos. Jos įrašomos
į 6 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose nurodytas sąskaitas ir 6 straipsnio 3 dalyje nurodytus išrašus iš sąskaitų, atsižvelgiant
į minėtų ištaisymų datą.
Ištaisymai, susiję su apgaulės ir pažeidimų atvejais, apie kuriuos buvo pranešta Komisijai, nurodomi atskirai.“
Tiek pagal Reglamento Nr. 1552/89, tiek pagal Reglamento Nr. 1150/2000 9 straipsnio 1 dalį:
„10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde
arba savo paskirtoje įstaigoje.
Ši sąskaita tvarkoma nemokamai.“
Reglamento Nr. 1552/89 10 straipsnio 1 dalyje, kurios turinys perkeltas į Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnio 1 dalį, nustatyta:
„Pagal Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų, nuosavi ištekliai, nurodyti
minėto sprendimo 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną
po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti
mokėti suma, dienos.“
Reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 11 straipsnyje nustatyta:
„Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, kurios yra dviem
procentais didesnės už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo
operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos
visą vėlavimo laikotarpį.“

Muitinės kodeksas
Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji
buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai
išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią
padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą ir nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą).
Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.“
Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.“

Nacionalinės teisės aktai
1990 m. lapkričio 8 d. Įstatyminio dekreto Nr. 374 dėl muitinių reorganizavimo ir nustatymo bei kontrolės procedūrų peržiūros
įgyvendinant 1979 m. liepos 24 d. Tarybos direktyvą 79/695/EEB, 1981 m. gruodžio 17 d. Komisijos direktyvą 82/57/EEB dėl procedūrų,
skirtų prekių išleidimui [prekėms išleisti] į laisvą apyvartą, 1981 m. vasario 24 d. Tarybos direktyvą 81/177/EEB, 1982 m.
balandžio 23 d. Komisijos direktyvą 82/347/EEB ir Tarybos direktyvos 81/177/EEB dėl Bendrijos prekių eksporto procedūrų (GURI,
Nr. 291, paprastasis priedas, 1990 m. gruodžio 14 d.) muitinių tarnybų reorganizavimo 11 straipsnio „Pakartotini patikrinimai,
tarnybų paskyrimas ir kompetencija“ 1 ir 5–8 dalyse nustatoma:
„1.      Muitinės tarnyba gali atlikti galutiniu tapusio nustatymo pakartotinį patikrinimą, net jei tikrinamos prekės buvo paliktos
ūkio subjektui laisvai jomis disponuoti arba jeigu jos buvo išvežtos iš muitinės teritorijos. Pakartotinai tikrinama savo
iniciatyva arba kai suinteresuotas ūkio subjektas pateiktame skunde to reikalauja, ir jei nepasibaigė trejų metų terminas,
kuris pradedamas skaičiuoti nuo datos, kurią sumų nustatymas tapo galutinis.
<…>
5.      Kai savo iniciatyva arba pagal šalies prašymą pakartotinai tikrinant nustatomi netikslumai, trūkumai arba klaidos, susijusios
su aplinkybėmis kuriomis remiantis buvo nustatytos išteklių sumos, tarnyba atitinkamai ištaiso sumas ir informuoja suinteresuotą
ūkio subjektą
ad hoc
pranešimu. Jei sumos ištaisomos po savo iniciatyva įvykusio pakartotinio patikrinimo, pranešimas turi būti paskelbtas, jei
nepasibaigė trejų metų terminas, kuris pradedamas skaičiuoti nuo datos, kurią sumų nustatymas tapo galutinis.
6.      Ūkio subjekto pateiktas skundas dėl pakartotinio patikrinimo laikomas atmestu, jei per devyniasdešimt dienų nuo jo pateikimo
nebuvo pateiktas pranešimas apie sprendimą dėl sumų ištaisymo. Per trisdešimt dienų dėl šio tiesioginio ar netiesioginio skundo
atmetimo gali būti pateikta apeliacija departamento direktoriui, kurio sprendimas yra galutinis.
7.      Ūkio subjektas gali apskųsti sumų ištaisymą per trisdešimties dienų terminą, skaičiuojant nuo pranešimo apie sprendimą gavimo.
Užginčijus sprendimą, surašomas protokolas, kurio pagrindu galima pradėti administracines procedūras, siekiant išspręsti vieningo
įstatyminių nuostatų muitų srityje dokumento, patvirtinto 1973 m. sausio 23 d. Respublikos Prezidento dekretu Nr. 43, 66 ir
paskesniuose straipsniuose numatytus ginčus.
8.      Kai tik sumos ištaisymas tampa galutinis, tarnyba pradeda papildomai išieškotinų muitų sumų, kurias privalėjo sumokėti ūkio
subjektas, išieškojimo procedūrą arba savo iniciatyva – permokų grąžinimo procedūrą. Nustatytos sumos ištaisymas apima atitinkamai
pažeidimų, pateikiant neteisingas deklaracijas, arba sunkesnių pažeidimų konstatavimą.“
Tuomet, kai pakartotinai tikrinant nustatytas sumas reikia patikrinti gyvenamąją vietą, 2000 m. liepos 27 d. Įstatyme Nr. 212/2000
dėl mokesčių mokėtojo teisių statuto nuostatų (GURI, Nr. 177, 2000 m. liepos 27 d., toliau – Įstatymas 212/2000) nustatyta,
kad, be įprastų protokolų, kuriuose užfiksuojamos įvykdytos operacijos, pareigūnai, kurie tikrino gyvenamąją vietą, iš karto
po patikrinimo privalo surašyti operacijų užbaigimo protokolą. Vienas protokolo egzempliorius pateikiamas skolininkui, o antrasis
nusiunčiamas už procedūrą atsakingam kompetentingos muitinės pareigūnui, kuris tęsia tyrimą; jam taip pat nusiunčiamos pastabos
arba skolininko pagal šio įstatymo 12 straipsnio 7 dalį pateikti skundai, jei tokių buvo pateikta; minėtas pareigūnas, veikdamas
visiškai nepriklausomai, priima sprendimą nutraukti procedūrą arba patvirtinti sumų nustatymo aktą.
Šiuo klausimu Įstatymo 212/2000 12 straipsnio „Mokesčių mokėtojo teisės ir garantijos mokesčių patikrinimo metu“ 7 dalyje
nustatyta:
„Vadovaujantis mokesčių administratoriaus ir mokesčių mokėtojo bendradarbiavimo principu, kontrolės organams pateikus patikrinimo
operacijų užbaigimo protokolo kopiją, mokesčių mokėtojas turi teisę per šešiasdešimties dienų terminą mokesčių tarnybai pateikti
savo pastabas ir prašymus. Sumų nustatymo aktas negali būti paskelbtas nepasibaigus šiam terminui, išskyrus pagrįstus ypatingos
skubos atvejus.“

Ikiteisminė procedūra
Per 2000 m. lapkričio 6 d. iki 2000 m. lapkričio 20 d. vykdytą Bendrijų nuosavų išteklių patikrinimo, susijusio su laikotarpiu
nuo 1998 m. sausio 1 d. iki patikrinimo datos, misiją Komisijos atstovai užfiksavo pažeidimus nustatant Bendrijų nuosavų išteklių
sumą, dėl kurių minėti ištekliai Komisijai galėjo būti pervesti pavėluotai, taip pažeidžiant reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000
2, 6 ir 9 –11 straipsnius.
Italijos institucijoms ir Komisijai pasikeitus laiškais, pastaroji nustatė, kad pagal Italijos paskesnio patikrinimo procedūrą
numatyta iš anksto pateikti skolininkui patikrinimo operacijų užbaigimo protokolą bei nustatomas šešiasdešimties dienų terminas,
per kurį skolininkas gali pateikti pastabas ir prašyti papildomų paaiškinimų. Tik pasibaigus šiam terminui skolininkui pranešama
apie skolą muitinei išsiunčiant sumų nustatymo aktą.
Komisija manė, kad pasekmės, kurios atsiranda Italijos Respublikai taikant tokią procedūrą, neatitinka taikomų Bendrijos teisės
aktų, nes dėl jų vėluojama pervesti nuosavus išteklius. Muitinės kodekso 220 straipsnyje numatytų nuosavų išteklių įtraukimo
terminas turi būti pradėtas skaičiuoti nuo pranešimo apie protokolą, susijusio su šiomis operacijomis, dienos.
Italijos vyriausybė iš esmės teigė, kad minėtų operacijų užbaigimo protokolas nėra galutinis sprendimas, o tik paprastas parengiamasis
aktas, neturintis savarankiškos teisinės galios. Be to, Komisijos argumentai niekaip nėra pagrįsti Muitinės kodeksu, nes įtraukimas
į sąskaitą ir pranešimas skolininkui yra operacijos, kurios atliekamos jau priėmus galutinį sprendimą.
Po tolesnio susirašinėjimo Komisija nusprendė pagal EB 226 straipsnį Italijos vyriausybei išsiųsti oficialų įspėjimą, apie
kurį buvo pranešta 2005 m. liepos 13 d. laiške, ragindama šią valstybės narę pateikti savo pastabas per dviejų mėnesių terminą
nuo šio laiško gavimo.
Italijos vyriausybė atsakė 2005 m. rugsėjo 12 d. laišku, iš esmės pakartodama informaciją, pateiktą ankstesniame atsakyme.
2006 m. birželio 28 d. laišku Komisija atkreipė Italijos institucijų dėmesį į Teisingumo Teismo sprendimą, priimtą byloje
Komisija prieš Ispaniją
(2006 m. vasario 23 d. sprendimas, C‑546/03), ir pasiūlė joms pateikti savo poziciją iki 2006 m. rugsėjo 1 dienos.
Negavusi informacijos apie Italijos Respublikos poziciją šiuo klausimu, Komisija nusprendė pagal EB 226 straipsnį išsiųsti
šiai valstybei narei pagrįstą nuomonę, remdamasi reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 2, 6 ir 9–11 straipsniais, taip pat Muitinės
kodekso 220 straipsniu, kuri buvo paskelbta 2006 m. gruodžio 15 d., ragindama imtis būtinų priemonių, kad būtų ištaisyti pažeidimai
per dviejų mėnesių terminą nuo jos gavimo dienos.
Italijos vyriausybė atsakė 2007 m. vasario 12  d. laišku, kuriame laikėsi savo ankstesnės pozicijos.
Manydama, kad Italijos Respublika neištaisė pažeidimo, kuriuo buvo kaltinama, Komisija nusprendė Teisingumo Teisme pareikšti
šį ieškinį.
2009 m. kovo 12 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Suomijos Respublikai leista įstoti į bylą Italijos Respublikos pusėje.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai
Komisija iš esmės kaltina Italijos institucijas dėl sistemingo vėlavimo pervesti Bendrijos nuosavus išteklius, nes šios institucijos
taiko administracinę procedūrą, pagal kurią nuosavi ištekliai nustatomi tik po to, kai mokėtojui suteikiamas terminas susipažinti
su protokolu, susijusiu su šiomis operacijomis, ir pateikti savo pastabas. Todėl ji prašo pripažinti, kad Italijos Respublika
pažeidė įsipareigojimus, susijusius su reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 2, 6 ir 9–11 straipsniais, taip pat Muitinės kodekso
220 straipsniu.
Komisijos manymu, Bendrijos išteklių, kurie turi būti įskaitomi į Bendrijų biudžetą, nustatymo sąlygos yra įvykdytos tuomet,
kai nacionalinės institucijos pateikia mokėtojui operacijų užbaigimo protokolą – šiame dokumente nurodomas skolininko pavadinimas
ir išieškotina nuosavų išteklių suma.
Italijos Respublika teigia, kad skolininkui suteikta teisė pateikti savo pastabas prieš patvirtinant sumų nustatymo aktą yra
pagrindinių principų, susijusių su teise į gynybą ir gerą administravimą, išraiška. Toks reglamentavimas, kuris, beje, išplaukia
iš valstybių narių procesinės autonomijos principo, negali pažeisti Muitinės kodekso nuostatų.
Italijos vyriausybė, palaikoma Suomijos vyriausybės, taip pat mano, kad Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalyje nustatytos
sąlygos nėra įvykdytos tuomet, kai patikrinimo protokolas pateikiamas skolininkui. Iš tiesų tuo metu tik aiškiai įvardijamas
skolininkas. Tačiau nei pažeidimas, nei teisiškai privaloma sumokėti importo ar eksporto muitų suma dar negali būti galutinai
nustatyti. Nors pagrindinės teisės nuostatos nereglamentuoja patikrinimo protokolo turinio, vis dėlto Italijos vyriausybė
savo atsiliepime į ieškinį ir triplike, taip pat žodinėje proceso dalyje pareikštomis pastabomis pripažino, jog iš principo
tuo momentu įmanoma nustatyti skolos dydį, ir, beje, praktikoje taip dažnai daroma.
Dėl teisinių pasekmių, kylančių dėl  skolos muitinei įtraukimo į sąskaitas, Suomijos vyriausybė mano, kad pirmiausia – kaip
tai aišku iš Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalies ir visų pirma šiame straipsnyje nustatyto termino „sužinojo“ – reikia
priimti galutinį administracinį sprendimą.
Be to, Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 3 dalis, aiškinama atsižvelgiant į to paties straipsnio 1 dalį, muitinės tarnyboms
suteikia teisę prieš priimant galutinį sprendimą pranešti skolininkui apie laikinus skaičiavimus.
Suomijos vyriausybės manymu, atsižvelgiant į nacionalinių procedūrų įvairovę, minėtu Sprendimu
Komisija prieš Ispaniją
negali būti remiamasi kaip gairėmis, siekiant nustatyti skirtingų nacionalinių sistemų atitiktį Sąjungos teisei.
Iš tiesų, skirtingai nei nagrinėjami Ispanijos teisės aktai, dėl kurių buvo priimtas minėtas Sprendimas
Komisija prieš Ispaniją
, šioje byloje ginčijamos nuostatos neapibrėžia protokolo, susijusio su operacijomis, turinio ir visų pirma neįpareigoja pranešti
apie skolos muitinei sumą. Šis pranešimas tėra administracinės praktikos pasekmė.
Be to, nors Ispanijos teisės aktuose nustatytas pasiūlymas sumokėti automatiškai tampa galutinis praėjus trisdešimčiai dienų,
jei skolininkas su juo sutiko, o administracija nepadarė jokios pataisos, pagal Italijos ginčijamus teisės aktus bet kuriuo
atveju reikalaujama priimti galutinį sprendimą priimant sumų nustatymo aktą.

Teisingumo Teismo vertinimas
Kiek tai susiję su nurodomu įsipareigojimų nevykdymu, reikia priminti, jog reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 2 straipsnio
1 dalyse nurodyta, kad valstybės narės turi nustatyti mokėtiną nuosavų išteklių sumą, „kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos
minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas ir skolininko informavimo sąlygos“.
Be to, iš Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalies matyti, kad išieškotinos muitų sumos arba papildomai išieškotinos muitų
sumos paskesnio įtraukimo į apskaitą sąlygos yra įvykdytos, kai muitinės tarnybos sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo
apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą ir nustatyti skolininką (minėto Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
27 punktas).
Šiuo požiūriu reikia priminti, kad valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavus išteklius (žr. 1991 m. gegužės 16 d.
Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 38 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
45 punktą). Iš tiesų Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip: valstybės narės negali atsisakyti
nustatyti skolų, nors jas ir ginčija; priešingu atveju Bendrijos finansinė pusiausvyra būtų sutrikdyta dėl valstybės narės
elgesio (žr. 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 37 punktą; 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑348/97, Rink. p. I‑4429, 64 punktą ir 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑392/02, Rink. p. I‑9811, 60 punktą bei minėto Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
28 punktą).
Valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavus išteklius, kai tik muitinės tarnybos gauna reikalingą informaciją ir gali
apskaičiuoti mokėtiną pinigų sumą ir nustatyti skolininką (minėtų sprendimų
Komisija prieš Daniją
59 punktas ir
Komisija prieš Ispaniją
29 punktas).
Šiomis aplinkybėmis reikia laikyti, kad kai muitinės tarnybos informuoja skolininką apie administracinį aktą – nesvarbu, koks
jo pavadinimas, – kuriuo konstatuojamas visiškas arba dalinis skolos muitinei nemokėjimas, ir kuriuo nurodoma, jų manymu,
teisiškai privaloma sumokėti muitinei pinigų suma, jos šiuo atveju gali apskaičiuoti privalomą sumokėti pinigų sumą, kuri
atitinka skolą muitinei, ir nustatyti skolininką.
Todėl išieškotina muitų suma arba vėliau jos išieškotinas likutis turi būti įtraukti į sąskaitas iš esmės pagal Muitinės kodekso
220 straipsnio 1 dalį per dviejų dienų terminą, kuris pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kai skolininkui buvo pranešta
apie protokolą, tenkinantį ankstesniame punkte nustatytas sąlygas (minėto Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
32 punktas).
Italijos ir Suomijos vyriausybės tiek savo pareiškimuose, tiek žodinės proceso dalies posėdyje teigė, kad tuomet, kai skolininkui
pateikiamas patikrinimo operacijų užbaigimo protokolas, jis gali pateikti savo pastabas iki tol, kol jo atžvilgiu bus priimtas
sprendimas; be to, protokolo pateikimas padeda užtikrinti jo teisių į gynybą apsaugą. Todėl tokios procedūros taikymas negali
pažeisti valstybių narių įsipareigojimų pagal reglamentus Nr. 1552/89 ir 1150/2000 ir Muitinės kodeksą.
Šiuo klausimu svarbu konstatuoti, kad Teisingumo Teismas savo 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendime
Sopropé
(C‑349/07, Rink. p. I‑10369, 36 punktas) nusprendė, kad teisės į gynybą užtikrinimo principas yra bendrasis Bendrijos teisės
principas, kurį reikia taikyti, kai administracija ketina priimti aktą asmens nenaudai.
Tačiau nors santykiuose tarp skolininko ir valstybės narės turi būti taikomas teisės į gynybą užtikrinimo principas, visų
pirma vykdant paskesnio išieškojimo procedūrą, vis dėlto, kiek tai susiję su santykiais tarp valstybių narių ir Bendrijų,
jis negali leisti valstybėms narėms nesilaikyti pareigos nustatyti Bendrijos nuosavus išteklius per Bendrijos teisės aktuose
nustatytus terminus (minėto Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
33 punktas).
Be to, primintina, kad muitų mokesčių įskaitymas ir pranešimas apie privalomus sumokėti muitų mokesčius bei nuosavų išteklių
įskaitymas nekliudo skolininkui, remiantis Muitinės kodekso 243 straipsniu ir paskesniais, ginčyti jam tenkančią pareigą,
nurodant visus turimus argumentus.
Be to, pagal Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalį ir Reglamento 1150/2000 6 straipsnio 3 dalį nacionalinės institucijos
turi galimybę ginčijamus nuosavus išteklius, kurių sumos, išsprendus kilusius ginčius, gali būti pakeistos, įtraukti į skirtingas
apskaitas.
Be to, jei nacionalinės institucijos jau įtraukė nustatytas sumas į sąskaitas dar prieš jas užginčijant, pagal reglamentų
Nr. 1552/89 ir 1150/2000 2 ir 8 straipsnius jos gali ištaisyti sumų nustatymo aktus ir, jei paaiškėja, kad skundai yra pagrįsti,
atimti ištaisytas sumas iš visų nustatytų priklausančių mokėti sumų.
Kiek tai susiję su palūkanomis, primintina, kad pagal nusistovėjusią praktiką egzistuoja neatsiejamas ryšys tarp pareigos
nustatyti Bendrijos nuosavus išteklius ir pareigos įskaityti juos į Komisijos sąskaitą per nustatytus terminus ir galiausiai
pareigos sumokėti palūkanas. Šios palūkanos mokėtinos, nesvarbu, dėl kokių priežasčių vėluojama šiuos išteklius įskaityti
į Komisijos sąskaitą (žr., be kita ko, 1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, 68/88, Rink. p. 2965, 17 punktą; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑363/00, Rink. p. I‑5767, 43 ir 44 punktus bei 2009 m. sausio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑150/07, 62 punktą).
Pagal reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 11 straipsnį už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į to paties reglamento 9 straipsnio
1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, taikomas už visą vėlavimo laikotarpį (žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
91 punktą ir 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑275/07, Rink. p. I‑2005, 66 punktą).
Taigi pažymėtina, kad per nustatytą terminą neįskaičiusi Bendrijos nuosavų išteklių į Bendrijos biudžetą paskesnio išieškojimo
atveju ir pavėluotai pervedusi minėtus išteklius Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1552/89
2, 6 ir 9–11 straipsnius, tuos pačius Reglamento Nr. 1150/2000 straipsnius bei Reglamento Nr. 2913/92 220 straipsnį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Italijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi
jas padengti.
Pagal to paties reglamento to paties straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą Suomijos Respublika, kuri įstojo į bylą, padengia
savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Per nustatytą terminą neįskaičiusi Bendrijos nuosavų išteklių į Bendrijos biudžetą paskesnio išieškojimo atveju ir pavėluotai
pervedusi minėtus išteklius Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB,
Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 2, 6 ir 9–11 straipsnius,
tuos pačius 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas), Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas
dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, straipsnius ir 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
Bendrijos muitinės kodeksą, 220 straipsnį.
2.
Italijos Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.
3.
Suomijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.