CELEX: 62003CJ0270
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Ympäristö
Jätehuolto
Direktiivi 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/ETY
Jätteiden kuljetus ja keräily
12 artikla

1       Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistunta toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut
jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY (EYVL L 194, s. 39), sellaisena kuin se on muutettuna
18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, s. 32; jäljempänä direktiivi), 12 artiklan mukaisia velvoitteitaan,
koska 5.2.1997 annetun asetuksen (decreto legislativo) nro 22, jolla on täytäntöönpantu jätteistä annettu direktiivi 91/156/ETY,
vaarallisista jätteistä annettu direktiivi 91/689/ETY sekä pakkauksista ja pakkausjätteistä annettu direktiivi 94/62/EY (Gazzetta
ufficiale della Repubblica italiana; jäljempänä GURI, Supplemento ordinario nro 38, 15.2.1997), sellaisena kuin tämä asetus
on muutettuna 9.12.1998 annetun lain nro 426 1 §:n 19 momentilla (GURI nro 291, 14.12.1998; jäljempänä asetus), 30 §:n 4 momentin
mukaan yritykset voivat
–       tavanomaisesti ja säännöllisesti keräillä ja kuljettaa omia vaarattomia jätteitään ilman, että niiden olisi rekisteröidyttävä
Albo nazionale delle imprese esercenti servizi di smaltimento rifiutiin (kansallinen rekisteri jätehuoltopalveluja tarjoavista
yrityksistä), ja
–       kuljettaa omia vaarallisia jätteitään, joiden määrä ei ylitä 30:tä kilogrammaa tai 30:tä litraa päivässä, ilman, että niiden
olisi rekisteröidyttävä mainittuun rekisteriin.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
2       Direktiivin 1 artiklan a alakohdan ensimmäisessä alakohdassa määritellään jätteellä tarkoitettavan ”mitä tahansa liitteessä
I esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään”.
3       Haltijalla tarkoitetaan direktiivin 1 artiklan c alakohdan määritelmän mukaan ”jätteen tuottajaa, luonnollista henkilöä tai
oikeushenkilöä, jonka hallussa jäte on”.
4       Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteet hyödynnetään tai niistä huolehditaan
vaarantamatta ihmisten terveyttä ja käyttämättä menettelyjä tai menetelmiä, joista voi aiheutua vahinkoa ympäristölle ja erityisesti,
että:
–       ei vaaranneta vesiä, ilmaa, maaperää ja kasveja sekä eläimiä;
–       ei tuoteta melu‑ tai hajuhaittoja;
–       ei vahingoiteta haitallisesti maaseutua tai erityisalueita.
Jäsenvaltioiden on myös toteutettava tarvittavat toimenpiteet jätteiden hylkäämisen, upottamisen tai valvomattoman huolehtimisen
estämiseksi.”
5       Direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen jätteen haltija:
–       antaa jätteet yksityisen tai julkisen jätteenkeräilijän tai sellaisen yrityksen käsiteltäväksi, joka suorittaa liitteessä
II A tai II B tarkoitettuja toimia,
–       hyödyntää tai käsittelee jätteet itse noudattaen tämän direktiivin säännöksiä.”
6       Direktiivin 9 artiklan mukaan muun muassa saman direktiivin 4 artiklan soveltamiseksi on kaikkien laitosten tai yritysten,
jotka suorittavat liitteessä II A tarkoitettuja jätteiden huolehtimista koskevia toimia, saatava siihen lupa toimivaltaiselta
viranomaiselta. Tällaisessa luvassa on erityisesti mainittava jätteiden lajit ja määrät, tekniset vaatimukset, toteutettavat
turvatoimet, paikka, jossa jätteestä huolehditaan, sekä käsittelymenetelmä.
7       Direktiivin 12 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Toimivaltaisten viranomaisten on rekisteröitävä laitokset tai yritykset, joiden toiminta ei ole luvanvaraista, mutta jotka
keräilevät tai kuljettavat jätteitä ammattimaisesti tai jotka järjestävät jätteistä huolehtimista tai hyödyntämistä muiden
puolesta (kauppiaat tai välittäjät).”

Kansallinen lainsäädäntö
8       Asetuksen 30 §:n 4 momentin sanamuoto on seuraava:
”Yritykset, jotka harjoittavat muiden tuottamien vaarattomien jätteiden keräily‑ ja kuljetustoimintaa, ja yritykset, jotka
keräilevät ja kuljettavat vaarallista jätettä silloin, kun kysymys ei ole jätteen tuottajan tuottaman, enintään 30 kilogramman
tai 30 litran suuruisen vaarallisen jätteen määrän kuljettamisesta päivässä, on merkittävä [kansalliseen rekisteriin jätehuoltopalveluja
tarjoavista yrityksistä].”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
9       Koska komissio katsoi, että asetuksen 30 §:n 4 momentilla rikotaan direktiivin 12 artiklaa, se kehotti 24.10.2001 päivätyllä
virallisella huomautuksella Italian tasavaltaa esittämään asiaa koskevat huomautuksensa kahden kuukauden määräajassa.
10     Italian viranomaiset vastasivat tähän viralliseen huomautukseen 27.2.2002 päivätyllä kirjeellä. Kyseisessä kirjeessä ne riitauttivat
komission näkemyksen muun muassa ympäristö‑ ja luonnonsuojeluministeriön 25.1.2002 antaman lausunnon perusteella.
11     Koska esitetyt argumentit eivät olleet komission mielestä vakuuttavia, se osoitti 27.6.2002 Italian tasavallalle perustellun
lausunnon, jossa se asetti tälle kyseisen lausunnon noudattamiseksi kahden kuukauden määräajan sen tiedoksiantamisesta.
12     Koska komissio ei saanut mainittuun lausuntoon vastausta, se nosti yhteisöjen tuomioistuimessa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne

Asianosaisten lausumat
13     Komissio väittää asiassa C‑311/99, Caterino, määräys 29.5.2001 (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), esittämänsä mukaisesti,
että direktiivin 12 artiklassa käytetty käsite ”yritys, joka keräilee tai kuljettaa jätteitä ammattimaisesti” koskee myös
muita yrityksiä kuin niitä, jotka harjoittavat tätä toimintaa muiden puolesta. Kyseinen käsite koskee komission mukaan myös
yrityksiä, jotka harjoittavat mainittua toimintaa omaan lukuunsa, kun kyseinen kuljetus tai keräily on yhdessä näiden yritysten
muiden tehtävien kanssa tavanomaista toimintaa, josta ne saavat voittoa tai muuta taloudellista hyötyä. Tämä tulkinta on komission
mukaan sopusoinnussa direktiivin ympäristönsuojelua koskevien tavoitteiden, direktiivin 91/156 johdanto-osan 12 perustelukappaleen
ja direktiivin 8 artiklan, jota sovelletaan jokaiseen jätteen haltijaan, kanssa, ja se on vahvistettu yhteisöjen tuomioistuimen
edellä mainitussa asiassa Caterino antaman määräyksen 25 kohdassa.
14     Kun asetuksen 30 §:n 4 momentissa kuitenkin käytetään vaarattomien jätteiden osalta ilmaisua ”muiden tuottamien” sen sijaan,
että siinä käytettäisiin direktiivin 12 artiklan mukaista ilmaisua ”ammattimaisesti”, kyseisellä säännöksellä yhtäältä poissuljetaan
komission mukaan direktiivin vastaisesti rekisteröintivelvollisuus sellaisten yritysten osalta, jotka varsinaista liiketoimintaansa
harjoittaessaan keräilevät ja kuljettavat jätteitä omaan lukuunsa. Komission mukaan näillä kahdella ilmaisulla viitataan välttämättä
eri käsitteisiin, ja ne eivät ole yhteneväisiä.
15     Toisaalta direktiivin 12 artiklassa säädetään, että toimivaltaisten viranomaisten on rekisteröitävä jätteiden määrästä ja
vaarallisuudesta riippumatta kaikki yritykset, joiden toiminta ei ole luvanvaraista mutta jotka harjoittavat ammattimaisesti
jätteiden keräily‑ ja kuljetustoimintaa. Komission mukaan asetuksen 30 §:n 4 momentilla siis rikotaan direktiivin 12 artiklaa,
kun sillä poiketaan kyseisestä velvollisuudesta sellaisten yritysten hyväksi, jotka eivät kuljeta jätteitä enempää kuin 30
kilogrammaa tai 30 litraa päivässä.
16     Italian hallitus väittää vastineessaan, että missään yhteisön oikeuden säännöksessä ei säädetä, että jätteiden keräilyn ja
kuljetuksen olisi tapahduttava kyseisten jätteiden tuottajiin nähden erillisen toimijan välityksellä. Direktiivin ennaltaehkäisyä
ja yhtenäistettyä jätehuoltoa koskevien tavoitteiden toteuttamiseksi on Italian hallituksen mukaan ratkaisevaa, että varmistetaan
jätteiden kierron valvonta. Yhteisön lainsäädännön mukaan jätteen tuottaja on vastuussa jätteestä siihen saakka, kunnes kyseinen
tuottaja hävittää jätteen sen uudelleenkäyttöä, käsittelyä tai siitä huolehtimista varten. Direktiivin 12 artikla liittyy
jätteiden valvontaan Italian hallituksen mukaan siis siitä ajankohdasta alkaen, kun ne eivät enää ole tällä tuottajan vastuualueella.
17     Jätteen tuottaja, joka kuljettaa jätteet suoraan jätteitä haltuun ottavalle tai niistä huolehtivalle laitokselle, ”hävittää”
jätteet vasta silloin, kun ne toimitetaan kyseiseen laitokseen. Jätteen tuottajan ei ole Italian hallituksen mukaan siis lainkaan
välttämätöntä rekisteröityä, koska rekisteröintivelvollisuus koskee ainoastaan yrityksiä, jotka harjoittavat jätteiden kuljetus‑
tai keräilytoimintaa ammattimaisesti, eli ”tavanomaisena toimintanaan”.
18     Asetuksen 30 §:n 4 momentilla ei Italian hallituksen mukaan siis vaaranneta direktiivin tavoitteiden toteutumista.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
19     Direktiivin säännöksiä tulkittaessa on otettava huomioon sen tavoite, joka on sen johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen
mukaan ihmisten terveyden ja ympäristön suojeleminen jätteiden keräilyn, kuljetuksen, käsittelyn, varastoinnin ja kaatopaikalle
sijoittamisen aiheuttamilta haitallisilta vaikutuksilta, ja EY 174 artiklan 2 kohta, jonka mukaan yhteisön ympäristöpolitiikalla
pyritään suojelun korkeaan tasoon ja se perustuu muun muassa ennalta varautumisen periaatteelle ja periaatteelle, jonka mukaan
on ryhdyttävä ennalta ehkäiseviin toimiin (ks. vastaavasti mm. asia C‑9/00, Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveystyön
kuntayhtymän hallitus, tuomio 18.4.2002, Kok. 2002, s. I‑3533, 23 kohta).
20     Direktiivin 10 artiklan alkuperäisessä versiossa säädettiin, että toimivaltaiset viranomaiset pelkästään valvovat yrityksiä,
jotka huolehtivat jätteiden kuljetuksesta joko omaan tai muiden lukuun. Kyseiselle säännökselle saatiin tukea saman direktiivin
johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta, jossa todettiin, että ”ympäristönsuojelun varmistamiseksi olisi – – laadittava
valvontajärjestelmä sellaisia yrityksiä varten, jotka huolehtivat omista jätteistään tai keräävät muiden jätteitä – – ”.
21     Direktiivillä 91/156 oli tavoitteena muun muassa vahvistaa viranomaisvalvontaa. Sen johdanto-osan 12 perustelukappaleessa
todetaan siten, että ”jätteen valvomiseksi sen syntymisestä aina lopulliseen käsittelyyn asti, olisi myös jätteen kanssa tekemisissä
olevilla muilla yrityksillä, kuten jätteen keräilijöillä, kuljettajilla ja välittäjillä oltava lupa tai ne olisi rekisteröitävä
ja niitä olisi valvottava asianmukaisesti”. Tässä tarkoituksessa direktiivin 12 artiklaan sisällytettiin uusia säännöksiä.
Kyseisissä säännöksissä säädetään yhtäältä etenkin, että yritykset, joiden toiminta ei ole luvanvaraista mutta jotka kuljettavat
jätteitä, on rekisteröitävä, ja toisaalta, että yrityksiä, joita tämä velvollisuus koskee, ovat ne yritykset, jotka suorittavat
tällaisia kuljetuksia ammattimaisesti. Direktiivissä 91/156 korvattiin täten pelkkä valvonta, josta direktiivissä ei enää
sellaisenaan säädetä, rekisteröintivelvollisuudella.
22     Koska direktiivillä 91/156 oli tarkoitus saavuttaa direktiivin alkuperäisen version mukaista korkeampi jätteiden kuljetustoimintaan
kohdistuvan viranomaisvalvonnan taso, direktiivin 12 artiklassa tarkoitetun käsitteen ”yritys, joka kuljettaa jätteitä ammattimaisesti”
tulkinta, jonka mukaan kyseisen käsitteen alaan eivät kuulu yritykset, jotka kuljettavat liiketoiminnassaan jätteitä omaan
lukuunsa, olisi ristiriidassa direktiivillä 91/156 olevan tavoitteen kanssa. Jos tämä tulkinta hyväksyttäisiin, kyseiset yritykset
välttyisivät kokonaan valvonnalta, joka kohdistuu niiden jätteiden kuljetustoimintaan.
23     Yhteisöjen tuomioistuin on sitä paitsi jo todennut, että direktiivin 12 artiklassa käytetty jätteiden ammattimaisen kuljetuksen
käsite kattaa paitsi toimijat, jotka kuljettajan ammatissa kuljettavat muiden tuottamia jätteitä, myös ne toimijat, jotka
kuljettajan ammattia harjoittamatta kuitenkin omassa liiketoiminnassaan kuljettavat itse tuottamiaan jätteitä (em. asia Caterino,
määräyksen 25 kohta).
24     Toisin kuin Italian hallitus väittää, direktiivin jätteiden kiertoa koskevan valvonnan tavoite edellyttää seurantaa jätteiden
tuottamisesta alkaen ja muun muassa, kuten direktiivin 12 artiklassa säädetään, jätteiden keräilyyn ja kuljetukseen liittyvien
olosuhteiden valvontaa. Vaikka pitää paikkansa, että tietyissä tapauksissa jätteen tuottaja voi itse keräillä tai kuljettaa
jätteet ja tosiasiallisesti hävittää kyseiset jätteet vasta keräily‑ tai kuljetustoimen päätteeksi, tällä seikalla ei ole
vaikutusta keräiltyjen tai kuljetettujen aineiden tai esineiden jätteeksi määrittelemiseen eikä näin ollen kyseisellä tuottajalla
tällaisen toimen perusteella olevaan rekisteröitymisvelvollisuuteen.
25     Direktiivin 12 artikla ei kuitenkaan koske kaikkia yrityksiä, jotka kuljettavat liiketoiminnassaan jätteitä, joita ne ovat
tuottaneet.
26     Ensinnäkin kyseisessä artiklassa käytetty ilmaus ”ammattimaisesti” ei tarkoita samaa kuin ilmaukset ”liiketoiminnassaan” tai
”liiketoimintansa johdosta”, joita yhteisön lainsäätäjä olisi todennäköisesti käyttänyt, jos sen tarkoituksena olisi ollut
viitata kaikkiin yrityksiin, jotka kuljettavat liiketoiminnassaan jätteitä, joita ne ovat tuottaneet.
27     Direktiivin 91/156 johdanto-osan 12 perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että direktiivissä säädettyjä uusia, lupaa ja rekisteröintiä
koskevia velvollisuuksia sovelletaan ”jätteen kanssa tekemisissä oleviin yrityksiin, kuten jätteen keräilijöihin, kuljettajiin
ja välittäjiin”. Ilmaisun ”olla tekemisissä” käyttö sekä ohjeellinen jätealan erikoisammattien ja ‑elinkeinojen luetteleminen
osoittavat, että direktiivin 12 artiklaa sovelletaan yrityksiin, jotka tavanomaisesti keräilevät tai kuljettavat jätteitä.
28     Lopuksi vaatimus kuljetuksen ”ammattimaisuudesta” merkitsee sitä, että vaikka 12 artiklassa ei säädetä, että kuljetustoiminnan
on oltava kyseessä olevien yritysten ainoaa tai edes pääasiallista liiketoimintaa, sen on oltava kyseisten yritysten tavanomaista
ja säännöllistä toimintaa.
29     Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 12 artiklan mukaan laitokset tai yritykset, jotka liiketoiminnassaan kuljettavat
jätteitä tavanomaisesti ja säännöllisesti, olivatpa kyseiset jätteet muiden tai niiden itsensä tuottamia, on rekisteröitävä.
Lisäksi direktiivin mistään säännöksestä ei ilmene, että kyseiseen velvollisuuteen liittyisi jätteiden luonteeseen tai määrään
perustuvia poikkeuksia.
30     Asetuksen 30 §:n 4 momentissa kuitenkin säädetään rekisteröintivelvollisuudesta, joka vaihtelee sen mukaan, ovatko keräillyt
tai kuljetetut jätteet vaarallisia vai eivät.
31     Vaarattomien jätteiden osalta kyseisen säännöksen mukaan kansalliseen rekisteriin jätehuoltopalveluja tarjoavista yrityksistä
on rekisteröitävä ainoastaan yritykset, jotka harjoittavat muiden tuottamien vaarattomien jätteiden keräily‑ ja kuljetustoimintaa,
ja tästä syystä sillä poissuljetaan kyseinen velvollisuus sellaisten yritysten osalta, jotka keräilevät ja kuljettavat omia
jätteitään.
32     Vaarallisten jätteiden osalta asetuksen 30 §:n 4 momentissa kyllä säädetään, että kyseinen rekisteröintivelvollisuus koskee
kaikkia yrityksiä, jotka keräilevät tai kuljettavat tällaisia jätteitä. Kyseiseen säännökseen ei sisälly tämän keräily‑ ja
kuljetustoiminnan ammattimaisuuteen liittyvää rajoitusta, ja sen soveltamisala on siis tältä osin laajempi kuin direktiivin
12 artiklan.
33     Mainitussa säännöksessä kuitenkin vapautetaan sillä käyttöön otetusta rekisteröitymisvelvollisuudesta jätteen tuottajan kuljetukset
silloin, kun ”kysymys on jätteen tuottajan tuottaman, enintään 30 kilogramman tai 30 litran suuruisen vaarallisen jätteen
määrän kuljettamisesta päivässä”, ja nämä ovat poikkeuksia, joista ei säädetä missään direktiivin säännöksessä. Italian hallitus
ei sitä paitsi ole selittänyt, mitkä näkökohdat ovat kyseisen vähimmäismäärän vahvistamisen taustalla.
34     Edellä esitetystä seuraa, että asetuksen 30 §:n 4 momentilla rikotaan direktiivin 12 artiklaa. Tässä tilanteessa komission
kannetta on pidettävä perusteltuna.
35     Näin ollen on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 12 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska
asetuksen 30 §:n 4 momentin mukaan yritykset voivat
–       tavanomaisesti ja säännöllisesti keräillä ja kuljettaa omia vaarattomia jätteitään ilman, että niiden olisi rekisteröidyttävä
kansalliseen rekisteriin jätehuoltopalveluja tarjoavista yrityksistä, ja
–       kuljettaa omia vaarallisia jätteitään, joiden määrä ei ylitä 30:tä kilogrammaa tai 30:tä litraa päivässä, ilman, että niiden
olisi rekisteröidyttävä mainittuun rekisteriin.

Oikeudenkäyntikulut
36     Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Italian tasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska Italian tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Italian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY, sellaisena
kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY, 12 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska 5.2.1997
annetun asetuksen (decreto legislativo) nro 22, jolla on täytäntöönpantu jätteistä annettu direktiivi 91/156/ETY, vaarallisista
jätteistä annettu direktiivi 91/689/ETY sekä pakkauksista ja pakkausjätteistä annettu direktiivi 94/62/EY, sellaisena kuin
tämä asetus on muutettuna 9.12.1998 annetun lain nro 426 1 §:n 19 momentilla, 30 §:n 4 momentin mukaan yritykset voivat
–
tavanomaisesti ja säännöllisesti keräillä ja kuljettaa omia vaarattomia jätteitään ilman, että niiden olisi rekisteröidyttävä
Albo nazionale delle imprese esercenti servizi di smaltimento rifiutiin (kansallinen rekisteri jätehuoltopalveluja tarjoavista
yrityksistä), ja
–
kuljettaa omia vaarallisia jätteitään, joiden määrä ei ylitä 30:tä kilogrammaa tai 30:tä litraa päivässä, ilman, että niiden
olisi rekisteröidyttävä mainittuun rekisteriin.
2)
Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.