CELEX: 62007CJ0441
Muutoksenhaku
Määräävä markkina-asema
Asetus (EY) N:o 1/2003
Raakatimantin maailmanmarkkinat
Yhtiön yksin antamat sitoumukset, joiden mukaan se ei osta enää raakatimantteja toiselta yhtiöltä
Päätös, jolla yhtiön yksin antamat sitoumukset määrätään sitoviksi ja menettely päätetään

Euroopan komissio vaatii valituksellaan kumoamaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-170/06,
Alrosa vastaan komissio, 11.7.2007 antaman tuomion (Kok., s. II-2601; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin kumosi EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan ja ETA-sopimuksen 54 artiklan mukaisesta menettelystä
(asia COMP/B-2/38.381 – De Beers) 22.2.2006 tehdyn komission päätöksen 2006/520/EY (EUVL L 205, s. 24; jäljempänä riidanalainen
päätös), jolla De Beers SA:n (jäljempänä De Beers) antamat sitoumukset lopettaa raakatimanttien hankinta Alrosa Company Ltd:ltä
(jäljempänä Alrosa) vuodesta 2009 lähtien sen jälkeen, kun se vähensi vuosien 2006–2008 aikana asteittain ostomääriään, katsottiin
sitoviksi ja jolla menettely päätettiin perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta
16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 9 artiklan mukaisesti.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Jos yritykset esittävät komissiolle sopimuksen tai käytännön kieltämiseen mahdollisesti johtavan menettelyn yhteydessä sitoumuksia
komission huolenaiheiden poistamiseksi, komission olisi voitava tehdä päätöksiä, joiden mukaan sitoumukset ovat asianomaisia
yrityksiä velvoittavia. Sitoumuksia koskevissa päätöksissä tulisi todeta, että komission jatkotoimille ei ole enää perusteita,
ilman että todetaan, onko määräyksiä rikottu tai rikotaanko niitä vielä. Sitoumuksia koskevat päätökset eivät vaikuta kilpailuviranomaisten
ja jäsenvaltioiden tuomioistuinten valtuuksiin tehdä tällaista toteamusta ja päättää tapauksesta. Sitoumuksia koskevat päätökset
eivät sovellu asioihin, joissa komissio aikoo määrätä sakkoja.”
Asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos komissio toteaa kantelun perusteella tai omasta aloitteestaan, että perustamissopimuksen 81 tai 82 artiklaa rikotaan,
se voi päätöksellään määrätä asianomaiset yritykset ja yritysten yhteenliittymät lopettamaan todetun rikkomisen. Tässä tarkoituksessa
komissio voi määrätä ne toteuttamaan kaikki toimintaa koskevat tai rakenteelliset korjaustoimenpiteet, jotka ovat oikeasuhteisia
tehtyyn rikkomiseen nähden ja välttämättömiä sen tosiasialliselle lopettamiselle. Rakenteellisia korjaustoimenpiteitä voidaan
määrätä vain joko silloin, kun ei ole olemassa yhtä tehokasta keinoa menettelyn korjaamiseksi, tai kun mikä tahansa yhtä tehokas
toimenpide menettelyn korjaamiseksi olisi asianomaiselle yritykselle raskaampi kuin kyseessä oleva rakenteellinen toimenpide.
Jos komissiolla on oikeutettu etu asiassa, se voi myös todeta rikkomisen tapahtuneen menneisyydessä.”
Asetuksen N:o 1/2003 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jos komissio aikoo tehdä päätöksen, jossa rikkominen määrätään lopetettavaksi, ja kun asianomaiset yritykset esittävät sitoumuksia,
joiden tarkoituksena on poistaa komission ennakkoarvioinnissaan niille esittämät huolenaiheet, komissio voi päätöksellään
määrätä kyseisten sitoumusten noudattamisen yritystä velvoittavaksi. Päätös voidaan tehdä määräajaksi, ja päätöksessä on todettava,
ettei komission jatkotoimille ole enää perusteita.
2.      Komissio voi pyynnöstä tai omasta aloitteestaan aloittaa menettelyn uudelleen:
a)      jos jokin päätöksen perusteena ollut tosiseikka on muuttunut olennaisesti;
b)      jos asianomaiset yritykset rikkovat sitoumuksiaan; tai
c)      jos päätös on perustunut osapuolten toimittamiin puutteellisiin, virheellisiin tai harhaanjohtaviin tietoihin.”
Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.      Asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä on täysin turvattava. Niillä on oikeus tutustua komission asiakirja-aineistoon
edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta.
Oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon ei myönnetä luottamuksellisiin tietoihin eikä komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten
sisäisiin asiakirjoihin. Erityisesti komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten välinen tai eri jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten
välinen kirjeenvaihto, mukaan lukien 11 ja 14 artiklan mukaisesti laaditut asiakirjat, ei kuulu tutustumisoikeuden piiriin.
Mikään tässä kohdassa säädetty seikka ei estä komissiota paljastamasta ja käyttämästä tietoja, jotka ovat tarpeen rikkomisen
todistamiseksi.
– –
4.      Jos komissio aikoo tehdä 9 tai 10 artiklan mukaisen päätöksen, se julkaisee tiiviin yhteenvedon asiaan liittyvistä seikoista
ja sitoumusten tai ehdotetun toimintatavan pääkohdat. Asianomaiset kolmannet osapuolet saavat esittää huomautuksensa määräajassa,
jonka komissio vahvistaa julkaisussaan ja joka ei saa olla yhtä kuukautta lyhyempi. Julkaisussa on otettava huomioon yritysten
oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta.”

Tosiseikat
Asian tausta on esitetty valituksenalaisen tuomion 8–26 kohdassa seuraavasti:
”8.      [Alrosa] on yhtiö, jonka kotipaikkana on Mirny (Venäjä). Yhtiö toimii raakatimanttien tuotantoa ja toimittamista koskevilla
maailmanmarkkinoilla, joilla se on toiseksi suurin timantintuottaja. Yhtiö toimii ennen kaikkea Venäjällä ja harjoittaa siellä
raakatimanttien etsintää, kaivostoimintaa, arviointia ja toimittamista sekä jalokivialaan liittyvää toimintaa.
9.      [De Beers] on yhtiö, jonka kotipaikkana on Luxemburg (Luxemburg). De Beers -yhtymä, jonka pääasiallinen holding-yhtiö mainittu
yhtiö on, toimii sekin raakatimanttien tuotantoa ja toimittamista koskevilla maailmanmarkkinoilla, joilla se on suurin timantintuottaja.
Yhtymä toimii ennen kaikkea Etelä-Afrikassa, Botswanassa, Namibiassa ja Tansaniassa sekä Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Se
harjoittaa näissä maissa raakatimanttien etsintää, kaivostoimintaa, arviointia, toimittamista, kauppaa ja valmistusta sekä
jalokivialaan liittyvää toimintaa. Konsernin toiminta kattaa näin ollen timanttien koko tuotantoketjun.
10.      Alrosa ja De Beers ilmoittivat 5.3.2002 komissiolle sopimuksesta, joka oli tehty 17.12.2001 Alrosan ja De Beers -yhtymän kahden
tytäryhtiön, City and West East Ltd:n ja De Beers Centenary AG:n, välillä (jäljempänä ilmoitettu sopimus), tarkoituksenaan
saada perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan täytäntöönpanosta 6.2.1962 annetun ensimmäisen neuvoston asetuksen N:o 17
(EYVL 1962, 13, s. 204) mukainen puuttumattomuustodistus tai poikkeus.
11.      Mainitun sopimuksen, joka oli osa Alrosan ja De Beersin pitkäaikaisia liikesuhteita, tarkoituksena oli ennen kaikkea raakatimanttien
toimittaminen.
12.      Sopimus tehtiin viiden vuoden pituiselle ajanjaksolle, jonka oli sopimuksen 12 artiklan mukaisesti määrä alkaa päivästä, jona
komissio esittäisi sopimuspuolille vahvistuksensa, jonka mukaan sopimus ’ei ole EY 81 artiklan 1 kohdan vastainen tai sen
osalta voidaan myöntää EY 81 artiklan 3 kohdan mukainen poikkeus eikä se muuten ole EY 82 artiklan vastainen’.
13.      Alrosa sitoutui mainitun ajanjakson ajaksi myymään Venäjällä tuotettuja luonnon raakatimantteja De Beersille 800 miljoonan
Yhdysvaltain dollarin (USD) arvosta vuodessa, ja De Beers sitoutui vastaavasti ostamaan mainitut timantit Alrosalta ilmoitetun
sopimuksen 2.1.1 kohdan ehtojen mukaan. Alrosalla oli kuitenkin ilmoitetun sopimuksen neljännen ja viidennen täytäntöönpanovuoden
ajalta oikeus alentaa mainittu summa 700 miljoonaan USD:iin ilmoitetun sopimuksen 2.1.2 kohdan ehtojen mukaan. Mainittu 800
miljoonan USD:n suuruinen summa, joka oli vahvistettu ilmoitetun sopimuksen tekopäivänä voimassa olleiden hintojen perusteella,
vastasi suunnilleen puolta Alrosan vuosituotannosta ja sen Itsenäisten valtioiden yhteisön (IVY) ulkopuoliseen vientiin toimittamaa
määrää kokonaisuudessaan.
14.      Komissio osoitti 14.1.2003 [Alrosalle] ja De Beersille väitetiedoksiannon asiassa COMP/E‑3/38.381, jossa se katsoi, että ilmoitettua
sopimusta on pidettävä EY 81 artiklan 1 kohdassa kiellettynä kilpailusääntöjen vastaisena sopimuksena, jolle ei voida myöntää
EY 81 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua poikkeusta. Komissio osoitti samana päivänä De Beersille erillisen väitetiedoksiannon
asiassa COMP/E‑2/38.381, jossa se katsoi, että mainittua sopimusta oli pidettävä EY 82 artiklassa kiellettynä määräävän markkina-aseman
väärinkäyttönä.
15.      Alrosa ja De Beers esittivät 31.3.2003 komissiolle yhteiset kirjalliset huomautuksensa vastauksena asiassa COMP/E‑3/38.381
esitettyyn väitetiedoksiantoon.
16.      Komissio osoitti 1.7.2003 [Alrosalle] ja De Beersille täydentävän väitetiedoksiannon, jossa se katsoi, että ilmoitettua sopimusta
oli pidettävä myös Euroopan talousalueesta (ETA) [2.5.1992] tehdyn sopimuksen [(EYVL 1994, L 1, s. 3; jäljempänä ETA-sopimus)]
53 artiklan 1 kohdassa kiellettynä kilpailusääntöjen vastaisena sopimuksena ja ettei sille voida myöntää ETA-sopimuksen 53
artiklan 3 kohdassa tarkoitettua poikkeusta. Komissio osoitti samana päivänä De Beersille erillisen täydentävän väitetiedoksiannon,
jossa se katsoi, että ilmoitettua sopimusta oli pidettävä myös ETA-sopimuksen 54 artiklassa kiellettynä määräävän markkina-aseman
väärinkäyttönä.
17.      Komissio kuuli 7.7.2003 [Alrosan] ja De Beersin esittämät suulliset huomautukset.
18.      Alrosa teki 12.9.2003 sellaisia sitoumuksia koskevan ehdotuksen, joiden mukaan De Beersille myytävien raakatimanttien määrää
vähennettäisiin ilmoitetun sopimuksen kuudennesta täytäntöönpanovuodesta lukien asteittain ja joiden mukaan se ei vuodesta
2013 lukien enää myisi raakatimantteja De Beersille. Tämän jälkeen [Alrosa] peruutti mainitun ehdotuksensa.
19.      Alrosa ja De Beers esittivät 14.12.2004 yhteiset ehdotuksensa sitoumuksiksi (jäljempänä yhteiset sitoumukset), joiden tarkoituksena
oli vastata komission niille ilmoittamiin huolenaiheisiin. Mainittujen yhteisten sitoumusten mukaan Alrosan De Beersille myymien
raakatimanttien määrää vähennettäisiin asteittain siten, että näiden myyntien arvo vähenisi vuoden 2005 700 miljoonasta USD:sta
275 miljoonaan USD:iin vuoteen 2010 mennessä, ja näiden myyntien enimmäismäärä jäisi tämän jälkeen mainitulle tasolle.
20.      Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistiin 3.6.2005 ’tiedonanto asiassa COMP/E‑2/38.381 – De Beers‑Alrosa’ (EUVL C
136, s. 32; jäljempänä tiivistelmä). Komissio totesi siinä vastaanottaneensa Alrosan ja De Beersin antamia sitoumuksia tutkiessaan,
oliko sopimus EY 81 ja EY 82 artiklan sekä ETA-sopimuksen 53 ja 54 artiklan mukainen (1 kohta) sekä esitti yhteenvedon käsiteltävänä
olevasta asiasta (3–10 kohta) ja kuvauksen tarjotuista sitoumuksista (11–15 kohta). Komissio kehotti lisäksi asianomaisia
kolmansia osapuolia esittämään mahdolliset huomautuksensa komissiolle kuukauden pituisen määräajan kuluessa (2 ja 17 kohta)
ja totesi aikovansa tehdä päätöksen, jolla yhteiset sitoumukset määrättäisiin velvoittaviksi, ellei mainitun markkinatutkimuksen
tuloksista muuta johdu (2 ja 16 kohta).
21.      Mainitun julkaisemisen seurauksena 21 asianomaista kolmatta osapuolta esittivät huomautuksiaan komissiolle, joka tiedotti
asiasta Alrosalle ja De Beersille 27.10.2005. Tässä kokouksessa komissio kehotti asianosaisia toimittamaan sille vuoden 2005
marraskuun loppuun mennessä uudet yhteiset sitoumukset, joiden mukaan niiden väliset liikesuhteet lopetettaisiin kokonaan
vuodesta 2009 lukien.
22.      De Beers esitti 25.1.2006 erikseen sitoumuksia (jäljempänä De Beersin yksin esittämät tai antamat sitoumukset), joiden tarkoituksena
oli vastata komission markkinatutkimuksen tulosten pohjalta ilmaisemiin huolenaiheisiin. De Beersin yksin antamien sitoumusten
mukaan Alrosan De Beersille myymien raakatimanttien määrää vähennettäisiin asteittain siten, että timanttien myyntiarvo pienenisi
vuoden 2006 600 miljoonasta USD:sta 400 miljoonaan USD:iin vuoteen 2008 mennessä ja tämän jälkeen myynti päättyisi kokonaan.
23.      Komissio toimitti 26.1.2006 [Alrosalle] otteen De Beersin yksin esittämistä sitoumuksista ja kehotti [Alrosaa] esittämään
asiaa koskevat huomautuksensa. Komissio toimitti [Alrosalle] myös jäljennöksen kolmansien osapuolten esittämien huomautusten
sellaisista versioista, joista luottamukselliset tiedot on poistettu.
24.      Tämän jälkeen [Alrosa] ja komissio vaihtoivat näkemyksiään joistakin asetuksen N:o 1/2003 9 artiklassa säädettyä menettelyä
koskevista seikoista ja näiden vaikutuksesta käsiteltävänä olevaan asiaan. Kyseessä oli pääasiallisesti oikeus tutustua asiakirjoihin
sekä puolustautumisoikeudet ja erityisesti oikeus tulla kuulluksi. [Alrosa] esitti lisäksi 6.2.2006 päivätyssä kirjeessään
huomautuksensa De Beersin yksin antamista sitoumuksista ja kolmansien osapuolten esittämistä huomautuksista.
25.      Komissio teki 22.2.2006 [riidanalaisen päätöksen].
26.      [Riidanalaisen p]äätöksen 1 artiklan mukaan ’liitteessä luetellut sitoumukset velvoittavat De Beersiä’ ja päätöksen 2 artiklan
mukaan ’asian käsittely on päättynyt’.”

Asian käsittelyn vaiheet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Alrosa nosti 29.6.2006 kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Se vetosi kanteensa tueksi kolmeen kanneperusteeseen,
joiden mukaan
–        sen oikeutta tulla kuulluksi on loukattu
–        riidanalainen päätös on ristiriidassa asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan kanssa, jossa kielletään määräämästä asianomaiselle
yritykselle sitoumuksia, joita se ei ole vapaaehtoisesti allekirjoittanut, etenkään jos niiden voimassaoloaikaa ei ole rajoitettu
–        velvoittaviksi määrätyt sitoumukset ovat kohtuuttomia vastoin mainittua 9 artiklaa, EY 82 artiklaa, sopimusvapautta ja suhteellisuusperiaatetta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi valituksenalaisella tuomiolla riidanalaisen päätöksen. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen päättely voidaan esittää lyhyesti seuraavalla tavalla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa, että ”[riidanalaista] päätöstä tehtäessä
on tapahtunut arviointivirhe, joka lisäksi on ilmeinen. Käsiteltävänä olevan asian olosuhteista ilmenee selvästi, että [riidanalaisella]
päätöksellä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi olisi ollut käytettävissä muita vähemmän pakottavia keinoja kuin De Beersin
ja Alrosan välisten liiketoimien kieltäminen pysyvästi ja ettei niiden käyttämiseen olisi liittynyt mitään erityisiä teknisiä
vaikeuksia ja ettei komissiolla ollut oikeutta jättää ottamatta niitä huomioon”.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti mainitun tuomion 128 kohdassa, että ensi näkemältä tarkoituksenmukaisin ratkaisu
olisi siten ollut kieltää asianosaisia tekemästä sellaista sopimusta, jonka nojalla De Beers varaisi itselleen Alrosan Itsenäisten
valtioiden yhteisön ulkopuolelle viemän tuotannon kokonaisuudessaan tai merkittävän osan siitä ilman, että De Beersiä olisi
tarpeen kokonaan kieltää ostamasta Alrosan tuottamia timantteja.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa, että komissio ei ollut vieläkään esittänyt
selvitystä siitä, minkä vuoksi mainitut sitoumukset eivät riittäneet ratkaisemaan komission ennakkoarvioinnin yhteydessä ilmaisemia
huolenaiheita. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli kyseisen tuomion 132 kohdassa, että mainitut yhteiset sitoumukset,
joiden huomioon ottamiseen komissiolla ei tosin ollut velvollisuutta, olivat kuitenkin vähemmän pakottava keino kuin se, jonka
komissio päätti määrätä velvoittavaksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 156 kohdassa, että Alrosan väite, jonka mukaan kaikkia
De Beersin ja Alrosan välisiä liiketoimia koskeva määräämättömän ajan voimassa oleva kielto ulottui selvästi pidemmälle kuin
tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi olisi ollut tarpeen ja jonka mukaan käytettävissä olisi ollut muita vaihtoehtoja, jotka
olisivat olleet oikeassa suhteessa mainittuun päämäärään nähden, on täysin perusteltu. Se totesi vielä, että sellaisen menettelyn
käyttäminen, jossa asianomaisen yrityksen antamat sitoumukset oli mahdollista määrätä velvoittaviksi, ei vapauttanut komissiota
velvollisuudesta noudattaa suhteellisuusperiaatetta, joka edellyttää tapauskohtaista arviota vaihtoehtoisten ratkaisujen käyttökelpoisuudesta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi näin ollen mainitun tuomion 157 kohdassa, että asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan
1 kohdan rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva Alrosan kanneperuste on hyväksyttävä ja riidanalainen
päätös on kumottava yksinomaan mainitulla perusteella.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki kuitenkin ylimääräisenä seikkana Alrosan kanneperusteen, jonka mukaan sen oikeutta
tulla kuulluksi oli loukattu.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 176, 177, 186 ja 187 kohdassa, että koska Alrosa oli
osallisena kahdessa menettelyssä, jotka komissio aloitti sen ja De Beersin välisen sopimuksen ilmoittamisen seurauksena, ja
koska komission EY 81 ja EY 82 artiklan nojalla toteuttamia menettelyjä pidettiin tosiasiallisesti koko ajan yhtenä ja samana
menettelynä – eikä tämä koskenut ainoastaan komissiota vaan myös Alrosaa ja De Beersiä –, näiden kahden menettelyn välisen
läheisen yhteyden sekä sen, että Alrosa mainitaan riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti, olisi pitänyt johtaa siihen,
että Alrosalle olisi myönnetty koko menettelyn osalta, kun sitä arvioidaan kokonaisuudessaan, asetuksessa N:o 1/2003 tarkoitetulle
”asianomaiselle yritykselle” kuuluvat oikeudet, vaikka [Alrosa] ei suppeasti tulkittuna olisikaan mainitunlainen yritys EY
82 artiklan mukaisessa menettelyssä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 191 kohdassa, että kuulluksi tulemista koskevan
oikeuden kunnioittaminen missä tahansa menettelyssä, jota käydään tiettyä henkilöä vastaan ja joka voi johtaa hänelle vastaiseen
päätökseen, on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava, vaikka tästä menettelystä ei olisi annettu mitään määräyksiä
(asia C‑32/95 P, komissio v. Lisrestal ym., tuomio 24.10.1996, Kok., s. I‑5373, 21 kohta).
Myönnettyään valituksenalaisen tuomion 195 kohdassa, että komissio saattoi tosin kolmansien osapuolten esittämät huomautukset
saatuaan aivan oikeutetusti katsoa, etteivät yhteiset sitoumukset ratkaisseet komission ennakkoarvioinnissaan ilmaisemia huolenaiheita,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kuitenkin mainitun tuomion 196 kohdassa, että kuulluksi tulemisen oikeutta koskevan
periaatteen noudattaminen edellyttää käsiteltävänä olevan kaltaisessa asiassa, että sitoumuksia antaneille yrityksille ilmoitetaan
keskeiset tosiseikat, joiden perusteella komissio vaatii uusia sitoumuksia, ja että yrityksillä on mahdollisuus lausua asiasta
kantansa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että esillä olevassa asiassa Alrosalle annettiin kuitenkin vain yhteenveto
kolmansien osapuolten esittämiä huomautuksia koskevasta komission kannasta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti
näet, että komissio ilmoitti Alrosalle 27.10.2005 järjestetyssä kokouksessa ainoastaan sen, että kolmansien osapuolten huomautukset
koskivat pääasiassa markkinoiden eristämisen sekä De Beersin ja Alrosan välisen kartellin vaaraa ja että kilpailuasioista
vastaava komission jäsen oli vaatinut asiasta vastaavaa työryhmää jättämään vallitsevissa olosuhteissa yhteiset sitoumukset
hyväksymättä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi, että Alrosa sai samassa yhteydessä yhteenvedon kolmansien osapuolten
esittämistä huomautuksista ja sille ilmoitettiin, millaisia sitoumuksia komissio odotti asianosaisilta kielteiseen tulokseen
johtaneen kolmansien osapuolten kuulemisen jälkeen, eli kaikkien keskinäisten suhteiden lopettamista vuodesta 2009 lukien
sekä tähän perustuvaa uutta ehdotusta sitoumuksiksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 201 kohdassa, että koska Alrosalla ei ollut ollut
mahdollisuutta käyttää täysimääräisesti oikeuttaan tulla kuulluksi De Beersin yksin antamista sitoumuksista siksi, että kolmansien
osapuolten esittämät huomautukset toimitettiin sille samanaikaisesti kuin ote De Beersin yksin antamista sitoumuksista, Alrosan
oli mahdotonta vastata näihin hyödyllisellä tavalla ja ehdottaa uusia yhteisiä sitoumuksia yhdessä De Beersin kanssa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi mainitun tuomion 203 kohdassa, että Alrosalla oli käsiteltävänä olevan asian
kaltaisissa olosuhteissa oikeus tulla kuulluksi De Beersin yksin esittämistä sitoumuksista, jotka komissio aikoi määrätä velvoittaviksi
EY 82 artiklan mukaisesti aloitetussa menettelyssä, eikä sillä ollut ollut mahdollisuutta käyttää mainittua oikeutta täysimääräisesti.

Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        ratkaisee käsiteltävänä olevan asian lopullisesti ja hylkää asiassa T-170/06 nostetun kumoamiskanteen perusteettomana
–        velvoittaa Alrosan korvaamaan komissiolle asian käsittelystä asiasta T-170/06 ja esillä olevasta valitusmenettelystä aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.
Alrosa vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen
–        velvoittaa komission korvaamaan sille tästä oikeusasteesta aiheutuneet kulut ja menot sekä etenkin oikeudenkäyntikulut
–        ryhtyy kaikkiin muihin toimiin, jotka se katsoo asianmukaisiksi.

Valituksen tarkastelu
Komissio vetoaa valituksensa tueksi kahteen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen koskee asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan
virheellistä soveltamista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista ja jälkimmäinen sitä, ettei Alrosalle ole annettu oikeutta
tulla kuulluksi.

Ensimmäinen valitusperuste, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti asetuksen N:o
1/2003 9 artiklaa ja loukannut suhteellisuusperiaatetta
Komission ensimmäinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan. Komissio väittää ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut ja soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 1/2003 9 artiklaa ja loukannut
vaatimuksia, jotka koskevat kyseisestä säännöksestä johtuvan suhteellisuusperiaatteen noudattamista.
Komissio moittii ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä on
sitoumusten oikeasuhteisuutta tutkiessaan soveltanut virheellisesti mainittua 9 artiklaa, tulkinnut virheellisesti EY 82 artiklaa,
ottanut virheellisellä tavalla huomioon tuomioistuinten harjoittaman valvonnan todellisen laajuuden, ottanut virheellisellä
tavalla huomioon riidanalaisen päätöksen sisällön ja tosiseikat sekä perustellut valituksenalaista tuomiota useilta kohdin
puutteellisella tavalla.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti
vaatimuksia, jotka koskevat asetuksen N:o 1/2003 9 artiklasta johtuvan suhteellisuusperiaatteen noudattamista
–       Asianosaisten lausumat
Komissio väittää ensisijaisesti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole valituksenalaisessa tuomiossa antanut riittävästi
painoarvoa niiden päätösten keskeisille ominaispiirteille, joilla asetuksen N:o 1/2003 9 artiklaa on sovellettu, ja on siten
vaarantanut kyseisen säännöksen soveltamisen tulevaisuudessa.
Komissio myöntää, että suhteellisuusperiaatetta sovelletaan päätöksiin, joilla sovelletaan asetuksen N:o 1/2003 9 artiklaa,
mutta se arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 101 ja 104 kohdassa omaksumaa näkemystä,
jonka mukaan päätöksen oikeasuhteisuutta tutkitaan samalla tavalla riippumatta siitä, tehdäänkö tutkinta asetuksen N:o 1/2003
7 artiklan vai 9 artiklan nojalla. Tällainen lähestymistapa on ristiriidassa näiden kahden säännöksen välisten perustavanlaatuisten
erojen kanssa. Toisin kuin päätökset, joilla sovelletaan asetuksen 7 artiklaa, asetuksen 9 artiklan nojalla tehdyissä sitoumuksia
koskevissa päätöksissä ei näet todeta rikkomista eikä myöskään vaadita rikkomista lopetettavaksi. Mainitussa 9 artiklassa
ei siis ole kyse pelkästään selvitysvastuun alentamisesta rikkomisen toteamisen osalta.
Komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä on valituksenalaisessa tuomiossa arvioinut suhteellisuusperiaatteen
normatiivista sisältöä sen perusteella, miten sitä sovelletaan asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan nojalla tehtyjen päätösten
yhteydessä, ikään kuin tehtävä vertailu olisi sama normatiivisesta asiayhteydestä riippumatta. Suhteellisuusperiaatteen tällainen
tulkinta johtaa komission mukaan siihen, että asetuksen N:o 1/2003 9 artikla menettää tehokkaan vaikutuksensa.
Komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta lisäksi siitä, että tämä on valituksenalaisen tuomion 103–105 kohdassa
katsonut, että sitoumusten oikeasuhteisuuden tutkinnassa ei tarvinnut ottaa huomioon sitoumusten vapaaehtoista luonnetta.
Komission mukaan asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan on vähintäänkin tulkittava merkitsevän sitä, että sitoumukset esittävä yritys
valitsee tavan, jolla se haluaa poistaa kilpailuun liittyvät huolenaiheet, ja se on valmis siihen, että sitoumukset määrätään
velvoittaviksi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on unohtanut todeta, että De Beers käytti antamassaan sitoumuksessa
vapauttaan valita tapa, jolla se halusi poistaa komission huolenaiheet.
Komissio katsoo lopuksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen omaksuma tulkinta asetuksen N:o 1/2003 9 artiklasta
voi vähentää kyseisessä säännöksessä säädetyn menettelyn merkitystä, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisella
tuomiolla katsonut, että komission on todettava rikkomisen tapahtuneen, ja näin on myös sovellettaessa mainittua 9 artiklaa.
Alrosa väittää tältä osin, että suhteellisuusperiaatteen sisältö on sama kyseessä olevasta erityistilanteesta riippumatta,
vaikka tuomioistuinten harjoittaman valvonnan ulottuvuus vaihteleekin asiasta toiseen. Alrosan mukaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on noudattanut tavanomaista tuomioistuinkäytäntöä ja pohtinut, oliko komissiolla käytettävissään kohtuullisia
ja vähemmän pakottavia vaihtoehtoisia ratkaisuja, ennen kuin se päätteli tilanteen olevan tällainen.
Alrosa katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei valituksenalaisen tuomion 101 ja 140 kohdassa ole velvoittanut
komissiota vertaamaan ehdotettuja sitoumuksia toimenpiteisiin, jotka olisivat voineet sisältyä asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan
perusteella tehtyyn hypoteettiseen päätökseen, vaan se on kieltänyt komissiota hyväksymästä suhteetonta ratkaisua yksinomaan
siksi, että asetuksen 9 artiklan mukaisessa menettelyssä komissiolla ei ole velvollisuutta näyttää rikkomista toteen. Alrosan
mukaan valituksenalaisessa tuomiossa todetaan tosiasiassa, että tavoitellun päämäärän kannalta oli selvästi suhteetonta vaatia
De Beersiä mainitun asetuksen 7 artiklan nojalla lopettamaan kaikki välittömät tai välilliset liikesuhteet Alrosaan. Toisin
kuin komissio väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viittauksella 7 artiklaan ei voida ymmärtää edellytettävän
komissiota käymään kaikissa asioissa, joissa on kyse asetuksen 9 artiklasta, rinnakkaista ja hypoteettista menettelyä mainitun
7 artiklan perusteella.
Alrosa katsoo, että jos komission tekemä päätös on selvästi suhteeton asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan nojalla aloitetussa
menettelyssä ja rikkominen voidaan todeta, kyseinen päätös on sitä suuremmalla syyllä suhteeton sovellettaessa kyseisen asetuksen
9 artiklaa ainakin silloin, kun – kuten esillä olevassa asiassa – 9 artiklan perusteella annettujen sitoumusten hyväksymisellä
olisi ollut vahingollisia seurauksia yritykselle, joka ei ollut antanut suostumustaan ja joka oli asianosaisena menettelyissä.
Alrosan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole rajoittanut komissiolle asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan perusteella
kuuluvia valtuuksia. Komission tarve ottaa huomioon vaihtoehtoiset vähemmän pakottavat ratkaisut ja hylätä sitoumukset, joilla
ei selvästikään voida poistaa sen huolenaiheita, ei ole ylittämätön este sen tehtävän täyttämiselle.
Alrosa väittää, että se on jätetty mahdollisia vaihtoehtoisia sitoumuksia koskevien neuvottelujen ulkopuolelle. De Beersin
yksin antamien sitoumusten vapaaehtoisella luonteella ei olisi pitänyt olla vaikutusta komission hyväksymien sitoumusten oikeasuhteisuuden
tutkintaan siltä osin kuin ne vaikuttivat Alrosaan.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 1/2003 9 artiklasta ilmenee, että jos komissio aikoo tehdä päätöksen, jossa rikkominen määrätään lopetettavaksi,
se voi määrätä asianomaisten yritysten esittämät sitoumukset velvoittaviksi, jos niillä voidaan poistaa komission ennakkoarvioinnissaan
määrittelemät huolenaiheet.
Tältä osin on kyse asetuksella N:o 1/2003 käyttöön otetusta uudesta järjestelystä, jolla pyritään varmistamaan EY:n perustamissopimuksessa
määrättyjen kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen tekemällä päätöksiä, joilla osapuolten ehdottamat sitoumukset, joita komissio
pitää tarkoituksenmukaisina määrittelemiensä kilpailuongelmien ratkaisemiseksi mahdollisimman nopeasti, todetaan velvoittaviksi
sen sijaan, että rikkominen todetaan muodollisesti. Mainitun asetuksen 9 artiklan taustalla ovat erityisesti prosessiekonomiset
syyt, ja sen perusteella yritykset voivat osallistua menettelyyn täysimääräisesti ehdottamalla ratkaisuja, jotka niistä näyttävät
tarkoituksenmukaisimmilta ja sopivimmilta mainittujen komission huolenaiheiden poistamiseksi.
Kuten asianosaiset ovat todenneet ja julkisasiamies on huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 42 kohdassa, vaikka asetuksen N:o 1/2003
9 artiklassa – toisin kuin sen 7 artiklassa – ei viitatakaan nimenomaisesti oikeasuhteisuuden käsitteeseen, suhteellisuusperiaate
on silti unionin oikeuden yleisenä oikeusperiaatteena unionin toimielinten kaiken toiminnan laillisuuden mittari, mukaan luettuina
komission kilpailuviranomaisena tekemät päätökset.
Tämän vuoksi tutkittaessa komission aloittamia toimia sekä asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan että sen 9 artiklan asiayhteydessä
esiin nousee aina yhtäältä kysymys kyseisen periaatteen noudattamisesta johtuvien velvollisuuksien ulottuvuudesta ja täsmällisistä
rajoista sekä toisaalta kysymys tuomioistuinten harjoittaman valvonnan rajoista.
Asetuksen N:o 1/2003 7 ja 9 artiklassa säädettyjen järjestelyjen erityispiirteet ja kyseisessä asetuksessa näihin molempiin
säännöksiin perustuvat toimintakeinot ovat erilaisia, mikä merkitsee sitä, että komissiolle kuuluva velvollisuus varmistaa
suhteellisuusperiaatteen noudattaminen on ulottuvuudeltaan ja sisällöltään erilainen sen mukaan, kumman artiklan yhteydessä
sitä tarkastellaan.
Asetuksen N:o 1/2003 7 artiklassa todetaan nimenomaisesti se, kuinka laajasti suhteellisuusperiaatetta sovelletaan sen soveltamisalan
piiriin kuuluvissa tilanteissa. Asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan mukaan komissio voi määrätä asianomaiset yritykset
toteuttamaan kaikki toimintaa koskevat tai rakenteelliset korjaustoimenpiteet, jotka ovat oikeasuhteisia tehtyyn rikkomiseen
nähden ja välttämättömiä sen tosiasialliselle lopettamiselle.
Asetuksen N:o 1/2003 9 artiklassa säädetään sitä vastoin yksinomaan, että kyseisen säännöksen perusteella aloitetussa menettelyssä
komissio on – kuten saman asetuksen johdanto-osan 13 perustelukappaleesta ilmenee – vapautettu velvollisuudesta luonnehtia
ja todeta rikkominen, ja sen tehtävänä on ainoastaan tutkia ja mahdollisesti hyväksyä asianomaisten yritysten ehdottamat sitoumukset
ottamalla huomioon ongelmat, jotka se on yksilöinyt ennakkoarvioinnissaan, sekä päämäärät, joita se tavoittelee.
Kun komissio panee suhteellisuusperiaatteen täytäntöön asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan yhteydessä, se vain tarkastaa, että
kysymyksessä olevilla sitoumuksilla poistetaan sen asianomaisille yrityksille esittämät huolenaiheet ja että kyseiset yritykset
eivät ole esittäneet vähemmän pakottavia sitoumuksia, joilla huolenaiheet voidaan poistaa yhtä asianmukaisesti. Tarkastusta
tehdessään komission on kuitenkin otettava huomioon kolmansien edut.
Tuomioistuinvalvonnassa puolestaan tutkitaan ainoastaan se, ettei komission arviointi ole ollut ilmeisen virheellinen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nojautuu kuitenkin valituksenalaisessa tuomiossa näkemykseen, jonka mukaan suhteellisuusperiaatteen
soveltamisella on samat vaikutukset sekä asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan että 9 artiklan perusteella tehtyihin päätöksiin
nähden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa todennut muun muassa, että olisi asetuksen
N:o 1/2003 yleisen rakenteen vastaista, jos sellainen päätös, jota olisi kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan nojalla pidettävä
todettuun rikkomiseen nähden suhteettomana, voitaisiin tehdä mainitun 9 artiklan 1 kohdassa säädetyn menettelyn mukaisesti
määräämällä tietty sitoumus velvoittavaksi.
Tämä toteamus on virheellinen.
Mainituilla kahdella asetuksen N:o 1/2003 säännöksellä pyritään näet kahteen erilaiseen päämäärään, kuten tämän tuomion 38
kohdassa on jo huomautettu; näistä yhtenä on lopettaa todettu rikkominen ja toisena poistaa komission huolenaiheet, jotka
perustuvat sen tekemään ennakkoarviointiin.
Mikään ei näin ollen oikeuta sitä, että toimenpidettä, josta voitaisiin mahdollisesti määrätä asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan
yhteydessä, olisi käytettävä vertailukohtana arvioitaessa kyseisen asetuksen 9 artiklan perusteella hyväksyttyjen sitoumusten
ulottuvuutta ja että kaikkea mainittua toimenpidettä pidemmälle menevää olisi automaattisesti pidettävä suhteettomana. Vaikka
kumpikin mainittujen kahden säännöksen perusteella tehty päätös kuuluu suhteellisuusperiaatteen soveltamisalaan, periaatetta
sovelletaan kuitenkin eri tavalla sovellettavan säännöksen mukaan.
Asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan perusteella sitoumuksia esittävät yritykset hyväksyvät tietoisesti sen, että niiden myönnytyksillä
saatetaan ylittää se, mitä komissio itse voisi niiltä edellyttää päätöksessä, jonka se tekisi kyseisen asetuksen 7 artiklan
perusteella yksityiskohtaisen tutkinnan jälkeen. Kyseisiä yrityksiä vastaan vireille pannun kilpailusääntöjen rikkomista koskevan
menettelyn päättämisen ansiosta yritykset voivat sitä vastoin välttää sen, ettei kilpailuoikeuden rikkomista todeta eikä sakkoa
mahdollisesti määrätä.
Lisäksi on niin, ettei se, että komissio on määrännyt yrityksen yksin esittämät sitoumukset velvoittaviksi, merkitse sitä,
ettei muilla yrityksillä olisi mahdollisuutta suojata mahdollisia oikeuksiaan suhteissaan kyseiseen yritykseen.
Näin ollen on pääteltävä komission väittävän perustellusti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa
tuomiossa katsonut virheellisesti, että suhteellisuusperiaatteen soveltamista on asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan nojalla tehtyjen
päätösten osalta arvioitava viittaamalla siihen tapaan, jolla kyseistä periaatetta sovelletaan tutkittaessa mainitun asetuksen
7 artiklan perusteella tehtyjä päätöksiä, näiden kahden säännöksen taustalla olevista erilaisista perusajatuksista huolimatta.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut suhteellisuusperiaatetta
virheellisesti
–       Asianosaisten lausumat
Komissio kiistää ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassaan muun muassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemän
arvioinnin, jonka mukaan komission olisi pitänyt hyväksyä ehdotetut yhteiset sitoumukset, koska ne riittivät poistamaan komission
huolenaiheet. Komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä tulkinnut väärin komission harkintavaltaa
asianomaisella alalla.
Komissio väittää etenkin, että valituksenalaisessa tuomiossa ei ole otettu huomioon asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 4 kohdan
nojalla järjestetyssä julkisessa kuulemisessa saatuja huomautuksia, jotka osoittivat selvästi, että eri asianomaisten kolmansien
osapuolten mielestä yhteiset sitoumukset ja ehdotettu 275 miljoonan USD:n kynnysarvo eivät riittäneet poistamaan mainittuun
27 artiklan 4 kohtaan perustuvassa tiedonannossa esitettyjä kilpailuun liittyviä huolenaiheita ja että kyseisillä sitoumuksilla
olisi vahvistettu De Beersin markkinoihin kohdistamaa valvontaa. Kahdessa kolmansien esittämässä huomautuksessa selitetään
etenkin tapaa, jolla De Beers pystyi ostamalla jatkuvasti huomattavia määriä timantteja säilyttämään ”market maker” -asemansa
oman tuotantonsa arvon ylitse.
Komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä on valituksenalaisen tuomion 136 kohdassa päätellyt,
että kyseisen julkisen kuulemisen tuottamista kielteisistä tuloksista huolimatta yhteiset sitoumukset riittivät poistamaan
komission huolenaiheet. Kuulemisen tulosten perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt katsoa, että
kyse oli suhteellisen monitahoisesta alasta, jolla komissiolla oli laajaa tai ainakin tiettyä harkintavaltaa.
Komissio väittää lisäksi, että sillä on ollut huomattavia vaikeuksia määritellä mukautettu myynnin kynnysarvo kilpailuun liittyvien
huolenaiheidensa poistamiseksi, koska julkisen kuulemisen tulokset olivat pitkälti kielteiset. Komission mukaan hankaluus
johtui etenkin siitä, että mihin tahansa kynnysarvoon kohdistuu vuosittaisia vaihteluja markkinaolosuhteiden mukaan. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa katsonut komission myöntäneen, ettei se ollut
tehnyt minkäänlaista monitahoista taloudellista arviointia, ja saman tuomion 126 kohdassa päätellyt, ettei kyseisiä vaikeuksia
joka tapauksessa ollut olemassa.
Komissio katsoo, että sen väitteitä on vääristelty huomattavasti. Asiakirja-aineistosta ilmenee selvästi, ettei se ole missään
vaiheessa antanut ymmärtää, ettei se olisi ryhtynyt mihinkään toimenpiteisiin arvioidakseen merkityksellistä määrällistä kynnysarvoa.
Komissio on selittänyt, ettei se voinut taloudellisen arvioinnin tehtyään määrittää sellaista tarkkaa myynnin määrää, jolla
olisi varmasti voitu poistaa sen kilpailuun liittyvät huolenaiheet. Komissio siis hyväksyi sitoumuksen, jonka ansiosta se
voitti aikaa monitahoiseen tutkimukseen nähden.
Alrosa väittää puolestaan komission toimineen opportunistisesti, koska vaihtoehtoisten ratkaisujen, joita ovat esimerkiksi
sellaisen sovitun yläarvon vahvistaminen, jolla rajoitetaan sen myyntiä De Beersille, huomioon ottaminen on viivyttänyt menettelyä.
Alrosan mukaan komission kanta näyttää antavan ymmärtää yhtäältä, että asian käsittely oli kiireellistä ja ettei komissiolla
ollut riittävästi aikaa päättää, voitiinko jollakin Alrosan ehdottamalla vaihtoehtoisella ratkaisulla poistaa sen huolenaiheet,
ja toisaalta, että ehdotettuja toimenpiteitä oli monimutkaista ja hankalaa arvioida. Tilanne ei kuitenkaan ollut Alrosan mukaan
tällainen.
Alrosa väittää ehdottaneensa vaihtoehtoisena ratkaisuna sille, että timanttien myynti De Beersille kielletään kokonaisuudessaan
täydellisesti ja pysyvästi, sitä, että se vähentäisi De Beersille myymiensä timanttien määrää asteittain ja rajoittaisi sen
jälkeen myyntinsä tiettyyn komission kanssa sovittuun vuosittaiseen määrään. Lisäksi Alrosa olisi ehdottanut, että sille annettaisiin
ainakin lupa myydä raakatimantteja huutokaupalla eniten tarjoavalle De Beers mukaan lukien, mutta komissio hylkäsi tämän ehdotuksen.
Alrosan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa anna myöskään ymmärtää, että komissiolla
olisi velvollisuus toimia tieteellisellä tarkkuudella arvioidessaan mahdollisia ratkaisuja. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
tunnustaa sitä vastoin nimenomaisesti, että komissiolle on annettava tiettyä harkintavaltaa suhteellisuusperiaatetta sovellettaessa
myöntämättä sille kuitenkaan rajoittamatonta harkintavaltaa, josta olisi ollut kielteisiä seurauksia kolmannelle osapuolelle.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomautettava, että komissio on tutkinut yhteisiä sitoumuksia sen jälkeen, kun se oli pyytänyt kolmansia osapuolia esittämään
huomautuksensa ja todennut kyseisen julkisen kuulemisen tulosten olevan kielteisiä. Komissio on tämän perusteella päätellyt,
etteivät nuo sitoumukset riittäneet.
Jotta voidaan vastata komission väitteeseen ja arvioida, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin todella komission väittämällä
tavalla tulkinnut väärin sitä harkintavaltaa, joka komissiolla on hyväksyttäessä sitoumuksia asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan
nojalla, on aluksi täsmennettävä kyseisen harkintavallan laajuus.
Koska komissiolla ei ole velvollisuutta hakea itse sille ehdotetuista sitoumuksista vähemmän pakottavia tai lievempiä ratkaisuja,
kuten tämän tuomion 40 ja 41 kohdassa on huomautettu, ainoa sille esillä olevassa asiassa kuulunut velvollisuus sitoumusten
oikeasuhteisuuden osalta oli velvollisuus tarkastaa, riittivätkö EY 81 artiklan nojalla aloitetun menettelyn yhteydessä esitetyt
yhteiset sitoumukset poistamaan komission EY 82 artiklan nojalla aloitetussa menettelyssä määrittelemät huolenaiheet.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 80 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa huomauttanut, komissio päätyi tekemänsä
markkinatutkimuksen tulosten perusteella päättelemään, etteivät yhteiset sitoumukset sopineet sen määrittelemien kilpailuongelmien
ratkaisemiseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi voinut katsoa komission tehneen ilmeisen arviointivirheen ainoastaan, jos se olisi
todennut, ettei mainittu komission päätelmä ollut ilmeisestikään perusteltu komission toteamiin tosiseikkoihin nähden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan esitä tällaista toteamusta.
Se on sitä vastoin tutkinut valituksenalaisen tuomion 128 ja 129 sekä 137–153 kohdassa suhteellisuusperiaatteen soveltamisen
kannalta muita vähemmän pakottavia ratkaisuja, mukaan lukien yhteisten sitoumusten mahdolliset mukautukset.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 129–136 kohdassa ilmaissut oman eriävän arviointinsa siitä,
voidaanko yhteisillä sitoumuksilla poistaa komission määrittelemät kilpailuongelmat, ennen kuin se on tuomion 154 kohdassa
päätellyt, että esillä olevassa asiassa yritysten suhteen olisi ollut käytettävissä vaihtoehtoisia vähemmän pakottavia ratkaisuja
kuin liiketoimia koskeva täydellinen kielto.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti näin tehdessään oman arviointinsa monitahoisista taloudellisluonteisista seikoista
ja korvasi komission arvioinnin omalla arvioinnillaan, ja siten se tulkitsi väärin komission harkintavaltaa sen sijaan, että
olisi valvonut komission arvioinnin laillisuutta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen näin tekemä virhe oikeuttaa sellaisenaan kumoamaan valituksenalaisen tuomion.
Tämän vuoksi muita komission ensimmäisen valitusperusteen toisen osan tueksi esittämiä väitteitä ei ole tarpeen tutkia.

Toinen valitusperuste, joka koskee kuulluksi tulemista koskevan oikeuden virheellistä tulkintaa ja soveltamista
Tutkittavaksi ottaminen
Alrosan mukaan komission esittämät väitteet, jotka koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemiä virheitä puolustautumisoikeuksien
arvioinnissa, ovat tehottomia, koska ne koskevat valituksenalaisen tuomion ylimääräistä perustelua.
Alrosan tämä väite on hylättävä. Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt kyseisen perustelujen osan ainoastaan
ylimääräisenä seikkana, se muodostaa – kuten julkiasiamies on ratkaisuehdotuksensa 135 kohdassa todennut – valituksenalaisen
tuomion riippumattoman tukijalan, johon riidanalaisen päätöksen kumoaminen perustuu, kuten valituksenalaisen tuomion 204 kohdasta
selvästi ilmenee. Tämän seurauksena oikeuskäytäntöä, jonka mukaan unionin tuomioistuin hylkää heti alkuun valitusperusteet,
jotka kohdistuvat unionin yleisen tuomioistuimen tuomion ylimääräisiin perusteluihin, koska tuomiota ei voida kumota niiden
perusteella, ei voida soveltaa kyseiseen valitusperusteeseen.
Asiakysymys
Komissio esittää toisen valitusperusteensa yhteydessä neljä väitettä, joiden mukaan
–        ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämää toteamusta, jonka mukaan Alrosan oikeutta tulla kuulluksi on loukattu, ei
ole perusteltu
–        ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lausunut kanteen ulkopuolisesta seikasta ja loukannut oikeutta oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiin
–        ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti Alrosan kuulluksi tulemista koskevan oikeuden laajuutta
ja
–        ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että Alrosan esittämä kanneperuste, jonka
mukaan sen oikeutta tulla kuulluksi oli loukattu, oli perusteltu, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei todennut
selkeästi, että väitetyllä loukkaamisella oli merkitystä oikeusriidan ratkaisemisen kannalta.
Aluksi on tutkittava komission väitteet, jotka koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia Alrosan kuulluksi
tulemista koskevan oikeuden laajuudesta.
–       Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että puolustautumisoikeudet, joihin Alrosa saattoi vedota, on voitu suojata toimittamalla 27.10.2005 pidetyssä
kokouksessa yhteenveto kolmansien vastauksena markkinatutkimukseen esittämistä lausumista.  Se, että Alrosalle annetaan mahdollisuus
lausua De Beersin yksin antamista sitoumuksista ja kolmansien huomautuksista, ei komission mukaan ole velvollisuus, koska
komissio oli selkeästi ilmoittanut hylänneensä yhteiset sitoumukset, ja sillä oli täysi oikeus tehdä näin, koska sitä ei sitonut
mikään muu sitoumusta koskeva ehdotus. Komissio huomauttaa, että sillä on oikeus hylätä milloin tahansa sitoumusta koskeva
ehdotus.
Komission mukaan Alrosa ei olisi missään vaiheessa voinut yksin antaa yksipuolisia sitoumuksia, koska komissio oli aloittanut
ainoastaan kaksi erillistä tutkimusta eli yhden EY 82 artiklaan perustuvan tutkimuksen pelkästään De Beersin osalta ja toisen
EY 81 artiklaan perustuvan tutkimuksen De Beersin ja Alrosan osalta. Komissio katsoo, että koska vain De Beers oli ehdottanut
yksipuolisia sitoumuksia 27.10.2005 pidetyn kokouksen jälkeen ja poistanut näin EY 82 artiklaan liittyvät huolenaiheet, ei
ollut olemassa mitään syytä ottaa Alrosaa mukaan De Beersin kanssa käytäviin neuvotteluihin eikä toimittaa sille jäljennöstä
De Beersin sitoumusta koskevasta ehdotuksesta, minkä komissio kuitenkin teki siten, että Alrosa saattoi näin esittää sille
omat huomautuksensa.
Komissio korostaa, että yhteisten sitoumusten hylkääminen ei ole kannekelpoinen toimi, komission päätös eikä edes toimenpide,
joka voi vaikuttaa osapuolen oikeusasemaan. Yhdelläkään osapuolella, jota Alrosan osalta yksinomaan EY 81 artiklan perusteella
aloitettu kilpailusääntöjen rikkomista koskeva menettely koskee, ei ole oikeutta siihen, että sen sitoumusta koskeva ehdotus
hyväksytään tai hylätään, ja tämä perustuu erityisiin syihin. Komission mukaan myöskään oikeutta lausua toisten osapuolten
esittämästä sitoumuksia koskevasta ehdotuksesta ei ole olemassa.
Lisäksi komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nojautuu valituksenalaisessa tuomiossa oletukseen, jonka
mukaan Alrosalle olisi pitänyt myöntää koko menettelyn osalta, kun sitä arvioidaan kokonaisuudessaan, asetuksessa N:o 1/2003
tarkoitetulle ”asianomaiselle yritykselle” kuuluvat oikeudet.
Asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ja 9 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee kuitenkin selkeästi, että käsitteellä
”asianomainen yritys” viitataan yrityksiin, jotka ovat syyllistyneet EY 81 tai EY 82 artiklan määräysten rikkomiseen tai joiden
osalta komissio aikoo tehdä päätöksen mainittua rikkomista koskevien huolenaiheiden pohjalta. Yhtiöstä, joka tekee sopimuksen
määräävää markkina-asemaansa väärin käyttävän yrityksen kanssa, ei tule EY 82 artiklan rikkomisen ”tekijäkumppania” eikä myöskään
kyseisessä artiklassa tarkoitettua ”asianomaista yritystä”.
Komission mukaan siis ”asianomaisten yritysten” aseman ja asianomaisten kolmansien osapuolten aseman välisestä selkeästä erosta
ilmenee, että EY 81 ja EY 82 artiklan perusteella aloitettujen menettelyjen välinen ”läheinen yhteys” ei voi johtaa siihen,
että asianomaisesta kolmannesta osapuolesta tulee ”asianomainen yritys”. Näin ollen komissio katsoo, että vaikka Alrosalla
oli asianomaisena kolmantena osapuolena oikeus esittää näkemyksensä De Beersin yksin ehdottamista sitoumuksista, sillä ei
ollut oikeutta siihen, että päätöksen tekemistä näistä sitoumuksista lykätään siihen saakka, kunnes se on voinut esittää huomautuksensa
yhteisten sitoumusten hylkäämisestä.
Vaikka oletetaan, että EY 81 ja EY 82 artiklan perusteella aloitettujen menettelyjen välinen väitetty läheinen yhteys otetaan
huomioon, tai jopa oletetaan, että kyse on ollut ainoastaan ”yhdestä ja samasta menettelystä”, pelkästään tällaisten seikkojen
perusteella ei voida kuitenkaan laajentaa Alrosalle myönnettyjen menettelyllisten oikeuksien ulottuvuutta. Edes asetuksen
N:o 1/2003 9 artiklan perusteella aloitetussa menettelyssä ”asianomaisilla yrityksillä” ei ole oikeutta pyytää, että heidän
sitoumuksensa määrätään velvoittaviksi.
Alrosa väittää tältä osin, että sen esittämä perustavanlaatuinen väite, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi
valituksenalaisen tuomion 194 ja 196 kohdassa, koski sitä, ettei komissio voinut riidanalaisella päätöksellä kieltää sitä
lopullisesti myymästä raakatimantteja De Beersille, koska kyseinen päätös on vaikutukseltaan vastaava kuin asetuksen N:o 1/2003
7 artiklan perusteella tehty päätös, paitsi että sille ei ole missään mainitun päätöksen tekemiseen johtaneen menettelyn vaiheessa
annettu mahdollisuutta tulla kuulluksi.
Alrosa väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen katsoneen, että sekä komissio että Alrosa ja De Beers ovat pitäneet
komission EY 81 ja EY 82 artiklan nojalla toteuttamia menettelyjä tosiasiassa koko ajan yhtenä ja samana menettelynä. Se mukaan
on selvää, ettei komissio aloittanut kahta erillistä menettelyä vaan yhden ainoan yhdennetyn menettelyn, joka perustuu yhteen
ainoaan tosiseikkoja koskevaan kokonaisuuteen ja joka pantiin vireille EY 81 artiklan perusteella Alrosaa ja De Beersiä vastaan
ja EY 82 artiklan nojalla pelkästään Beersiä vastaan.
Alrosa katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi voinut hylätä komission väitteen pelkästään sillä perusteella,
että riidanalainen päätös, joka johti pysyvään kieltoon myydä kokonaisuudessaan timantteja De Beersille, edellytti Alrosan
saavan kaikki tämäntyyppisen päätöksen adressaatille myönnetyt oikeudet.
Alrosa väittää, että vaikka oletetaan, että sitä voitiin pitää pelkkänä kolmantena osapuolena, johon riidanalainen päätös
vaikuttaa ”suoraan” ja ”epäedullisella tavalla”, komission olisi kuitenkin pitänyt ilmoittaa sille perustelut, joilla se hylkäsi
yhteiset sitoumukset, ja antaa sille mahdollisuus tulla kuulluksi tästä hylkäämisestä sekä yksipuolisesta ehdotuksesta, jonka
seurauksena koko raakatimanttien myynti De Beersille kiellettiin pysyvästi.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottaa valituksenalaisessa tuomiossa lähtökohdaksi sen, että kun esillä olevan asian
olosuhteissa otetaan huomioon varsinkin se, että sekä komissio että De Beers ja Alrosa ovat pitäneet komission EY 81 ja EY
82 artiklan nojalla toteuttamia menettelyjä tosiasiassa koko ajan yhtenä ja samana menettelynä, Alrosalle olisi pitänyt myöntää
asetuksessa N:o 1/2003 tarkoitetulle ”asianomaiselle yritykselle” kuuluvat oikeudet, vaikka Alrosa ei suppeasti tulkittuna
olisikaan ollut ”asianomainen yritys” EY 82 artiklan mukaisessa menettelyssä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myönsi ensin tuomionsa 195 kohdassa, että komissio saattoi tosin aivan oikeutetusti
katsoa saatuaan kolmansien osapuolten esittämät huomautukset, että yhteiset sitoumukset eivät ratkaisseet komission ennakkoarvioinnissaan
ilmaisemia huolenaiheita, mutta totesi kuitenkin edelleen tuomion 196 kohdassa, että kuulluksi tulemisen oikeutta koskevan
periaatteen noudattaminen edellyttää käsiteltävänä olevan kaltaisessa asiassa, että sitoumuksia antaneille yrityksille ilmoitetaan
keskeiset tosiseikat, joiden perusteella komissio vaatii uusia sitoumuksia, ja että yrityksillä on mahdollisuus lausua asiasta
kantansa. Käsiteltävänä olevassa asiassa kantajalle annettiin kuitenkin ainoastaan yhteenveto kolmansien osapuolten esittämiä
huomautuksia koskevasta komission kannasta. Alrosa muun muassa sai 27.10.2005 järjestetyssä kokouksessa yhteenvedon kolmansien
osapuolten esittämistä huomautuksista, ja sille ilmoitettiin, millaisia sitoumuksia komissio odotti asianosaisilta kielteiseen
tulokseen johtaneen kolmansien osapuolten kuulemisen jälkeen eli kaikkien keskinäisten suhteiden lopettamista vuodesta 2009
lukien sekä tähän perustuvaa uutta ehdotusta sitoumuksiksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 201 kohdassa, ettei Alrosalla ollut ollut mahdollisuutta
käyttää täysimääräisesti oikeuttaan tulla kuulluksi De Beersin yksin esittämistä sitoumuksista, koska samanaikaisesti kolmansien
osapuolten esittämien huomautusten kanssa Alrosalle toimitettiin ote De Beersin yksin esittämistä sitoumuksista, minkä vuoksi
Alrosan oli mahdotonta vastata näihin hyödyllisellä tavalla ja ehdottaa uusia yhteisiä sitoumuksia De Beersin kanssa.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että esillä olevassa asiassa komissio aloitti kaksi menettelyä eli yhden EY 81 artiklaan
perustuvan menettelyn, joka koski De Beersin ja Alrosan toimintaa raakatimanttimarkkinoilla, ja toisen EY 82 artiklaan perustuvan
menettelyn, joka koski De Beersin yksipuolisia menettelytapoja. Kummassakin menettelyssä De Beersille ja Alrosalle lähetettiin
erilliset väitetiedoksiannot. Näin ollen Alrosa on voinut olla ”asianomainen yritys” vain EY 81 artiklan perusteella aloitetussa
menettelyssä, jonka osalta ei tehty mitään päätöstä. Tässä yhteydessä Alrosa ei siis voi vedota menettelyllisiin oikeuksiin,
jotka on varattu yksin annettuja sitoumuksia koskevan menettelyn osapuolille, koska De Beers esitti tällaisia sitoumuksia
EY 82 artiklan soveltamista koskevassa hallinnollisessa menettelyssä, jonka viite on COMP/E‑2/38.381 ja joka saatettiin loppuun
riidanalaisella päätöksellä.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 176 ja 177 kohdassa, Alrosalle olisi myönnettävä asianomaiselle yritykselle
EY 82 artiklan nojalla aloitetussa menettelyssä tunnustetut oikeudet ainoastaan, jos voitaisiin osoittaa, että komissio on
ilman objektiivista syytä aloittanut yhtenäisen tosiseikaston osalta kaksi erillistä menettelyä. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin ei ole kuitenkaan todennut esillä olevassa asiassa, että komissio olisi käyttänyt harkintavaltaa tällä tavalla
väärin, eikä sillä olisi ollut tähän myöskään mitään perusteita. Komissio oli näet objektiivisesti arvioiden oikeutettu aloittamaan
kaksi erillistä hallinnollista menettelyä, koska ne perustuivat erillisiin aineellisiin oikeusperustoihin eli yhtäältä EY
81 artiklaan ja toisaalta EY 82 artiklaan. EY 82 artiklan mukaisessa menettelyssä ainoastaan De Beers saattoi väitetyssä määräävässä
markkina-asemassa olevana yrityksenä olla väitetiedoksiannon ja menettelyn päättävän komission päätöksen adressaatti.
Koska asia on näin, kolmas yritys, joka katsoo asetuksen N:o 1/2003 7 tai 9 artiklan perusteella tehdyn päätöksen koskevan
sitä, voi vapaasti suojella oikeuksiaan nostamalla kyseisestä päätöksestä kanteen. Tämän seurauksena tällaisen, esillä olevassa
asiassa Alrosan kaltaisen, yrityksen osalta ei kuitenkaan voida katsoa, että siitä tulisi asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan
2 kohdassa tarkoitettu ”asianomainen osapuoli”.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 175 kohdassa todennut, EY 82 artiklan soveltamista koskevassa menettelyssä, joka
saatettiin loppuun riidanalaisella päätöksellä, Alrosalla oli siis ainoastaan asianomaisen kolmannen osapuolen suppeammat
oikeudet.
Lisäksi on huomautettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päättelyssään nojautunut virheelliseen näkemykseen,
jonka mukaan komission oli toimitettava Alrosalle perusteltu selitys niistä syistä, joiden vuoksi kolmansien osapuolten esittämät
huomautukset olivat muuttaneet sen kantaa yhteisten sitoumusten tarkoituksenmukaisuudesta, jotta Alrosa olisi voinut esittää
De Beersin kanssa uusia yhteisiä sitoumuksia.
Tässä yhteydessä on todettava yhtäältä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 196 kohdassa
huomauttanut, että Alrosalle annettiin ainoastaan yhteenveto kolmansien osapuolten esittämiä huomautuksia koskevasta komission
kannasta, ja toisaalta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 201 kohdassa katsonut, että
kolmansien osapuolten esittämät huomautukset siltä osin kuin niihin ei sisältynyt luottamuksellista tietoa toimitettiin Alrosalle
myöhässä ja samanaikaisesti kuin ote De Beersin yksin esittämistä sitoumuksista, minkä vuoksi Alrosan oli mahdotonta vastata
näihin hyödyllisellä tavalla ja ehdottaa uusia sitoumuksia yhdessä De Beersin kanssa.
On kuitenkin huomautettava, että komission päätös hyväksyä De Beersin yksin esittämät sitoumukset ei riippunut Alrosan eikä
minkään muunkaan yrityksen tähän omaksumasta kannasta. Asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että komissiolla
on laaja harkintavalta määrätä sitoumusta koskeva ehdotus velvoittavaksi tai hylätä se.
Edellä olevasta seuraa, että myös toinen valitusperuste on perusteltu siltä osin kuin yhtäältä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on tulkinnut virheellisesti asetuksessa N:o 1/2003 tarkoitettua ”asianomaisen yrityksen” käsitettä vertaamalla Alrosan oikeusasemaa
yksin annettuja sitoumuksia koskevassa menettelyssä De Beersin oikeusasemaan ja toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on nojautunut virheelliseen näkemykseen, jonka mukaan komission oli perusteltava se, ettei se hyväksynyt yhteisiä sitoumuksia,
ja pyydettävä Alrosaa esittämään uusia sitoumuksia yhdessä De Beersin kanssa.
Komission toisen valitusperusteensa yhteydessä esittämiä muita väitteitä ei siis ole tarpeen arvioida.
Tämän perusteella valituksenalainen tuomio on kumottava.

Kanne ensimmäisessä oikeusasteessa
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos unionin yleisen tuomioistuimen
päätös kumotaan, unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Koska asia on ratkaisukelpoinen, Alrosan kanne, jossa vaaditaan riidanalaisen päätöksen kumoamista, on ratkaistava aineellisesti.
Alrosa on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittänyt kanteensa tueksi kolme kanneperustetta, joista ensimmäisen mukaan
sen oikeutta tulla kuulluksi on loukattu, toisen mukaan riidanalainen päätös on ristiriidassa asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan
kanssa, jossa kielletään määräämästä asianomaiselle yritykselle sitoumuksia, joita se ei ole vapaaehtoisesti allekirjoittanut,
etenkään jos niiden voimassaoloaikaa ei ole rajoitettu, ja kolmannen mukaan velvoittaviksi määrätyt sitoumukset ovat kohtuuttomia
vastoin mainitun asetuksen 9 artiklaa, EY 82 artiklaa, sopimusvapautta ja suhteellisuusperiaatetta.

Asianosaisten lausumat
Ensimmäiseksi Alrosa väittää, että riidanalaisella päätöksellä loukataan kuulluksi tulemista koskevaa oikeutta, joka on unionin
tuomioistuimen useaan kertaan tunnustama unionin oikeuden perusperiaate ja joka sisältää kilpailuasioissa sekä komission velvollisuuden
esittää väitteensä asianomaiselle yritykselle että asianomaisen yrityksen oikeuden vastata niihin. Komissio ei kuitenkaan
ole Alrosan mukaan esittänyt ”uusia merkityksellisiä huolenaiheita” kolmansien osapuolten lausumat saatuaan. Komission päätelmien
muuttaminen voidaan siis selittää ainoastaan kilpailun pääosaston tekemällä ”omalla arvioinnilla”, jonka jälkeen komissio
ei ole antanut Alrosalle mahdollisuutta käyttää oikeutta tulla kuulluksi.
Alrosan mukaan siltä ei voida evätä oikeutta tulla kuulluksi sillä perusteella, ettei se ollut muodollisesti osapuolena EY
82 artiklan nojalla aloitetussa menettelyssä, koska mainittu pääosasto on 8.2.2006 päivätyssä kirjeessä myöntänyt ”poikkeuksellisten
olosuhteiden” oikeuttaneen sen, että sitä kuullaan yrityksenä, jota asia koskee suoraan ja erikseen.
Komissio toteaa puolestaan, ettei Alrosa ollut kysymyksessä olevan menettelyn osapuoli, ja esittää kysymyksen siitä oikeusperustasta,
johon Alrosa nojautuu vedotessaan oikeuteen tulla kuulluksi.
Komissio huomauttaa 8.2.2006 päivätystä kirjeestä, että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan siinä tunnustamalla ja
Alrosan vetoamalla oikeudella tulla kuulluksi EY 82 artiklan perusteella aloitetun menettelyn kuluessa oli erilainen ulottuvuus
kuin komission tutkinnan kohteena oleville yrityksille myönnetyllä oikeudella.
Vaikka Alrosa oli menettelyssä erityisasemassa, komissio katsoo, että koska Alrosa oli ainoastaan asianomainen kolmas osapuoli,
oikeus tulla kuulluksi rajoittui sen osalta pelkästään huomautusten esittämiseen, mihin sitä on kehotettu menettelyn useissa
vaiheissa. Komissio väittää, että Alrosa on siis saanut täysimääräisesti oikeuden tulla kuulluksi.
Alrosa väittää toiseksi, että riidanalainen päätös on ristiriidassa asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan kanssa, jossa komissiolle
ei sen mukaan anneta oikeutta hyväksyä yksin esitettyjä vaan ainoastaan yhteisiä sitoumuksia. Kyseistä 9 artiklaa on Alrosan
mukaan myös tulkittava siten, että päätös, jolla sitoumukset määrätään velvoittavaksi, on tehtävä ainoastaan määräajaksi.
Komissio väittää, ettei ilmaisu ”asianomaiset yritykset” merkitse sitä, että olisi mahdollista esittää pelkästään kaikkien
niiden yritysten, joita sitoumus koskee tai joita se voi koskea, antamia yhteisiä sitoumuksia. Tällainen tulkinta edellyttäisi,
että kaikkien yritysten, jotka ovat kyseisen sopimuksen osapuolia – vaikka EY 82 artiklan nojalla aloitettu menettely ei niitä
koskisikaan – olisi esitettävä muodollisesti sitoumuksia ja oltava kyseisen 9 artiklan perusteella tehdyn päätöksen adressaatteja.
Komission mukaan on kuitenkin niin, että koska EY 82 artiklan nojalla aloitettu menettely koski ainoastaan De Beersiin kohdistettua
väitettä määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä, De Beers oli ainoa yritys, joka saattoi tarjota sitoumuksia ja olla kyseisen
9 artiklan perusteella tehdyn päätöksen adressaatti.
Komissio toteaa sillä väitetysti olevasta velvollisuudesta hyväksyä sitoumuksia vain määräajaksi, että kyseinen väite perustuu
asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan virheelliseen tulkintaan. Se, että komission päätös sitoumusten vahvistamisesta ”voidaan”
tehdä määräajaksi, ei voi velvoittaa komissiota tekemään mainitun päätöksen määräajaksi.
Alrosa väittää kolmanneksi, että De Beersille määrätty kielto ostaa raakatimantteja Alrosalta on ristiriidassa EY 82 artiklan
ja asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan kanssa siltä osin kuin siinä asetetaan asianomaisille osapuolille sellainen ehdoton ja
potentiaalisesti rajoittamaton kielto tehdä sopimuksia, joka ei esillä olevassa asiassa ole perusteltu. Riidanalaisella päätöksellä
loukataan siten sopimusvapauden perusperiaatetta.
Ehdoton kielto ei myöskään ole tarpeen EY 82 artiklan perusteella kilpailuun liittyvien komission huolenaiheiden poistamiseksi.
Alrosa väittää, että riidanalainen päätös on tältä osin ristiriidassa suhteellisuusperiaatteen kanssa.
Komissio väittää puolestaan, että sopimusvapautta on rajoitettu muun muassa EY 81 ja EY 82 artiklalla.
Se ei riitauta väitettä, jonka mukaan suhteellisuusperiaatetta on sovellettava myös kolmansiin osapuoliin kohdistuvasta vaikutuksesta
tehtyyn arviointiin, vaan väittää, että se on asianmukaisesti ottanut huomioon Alrosan oikeutetut kaupalliset edut.
Komission mukaan sen ensisijaisena tehtävänä oli tarkastaa, että De Beersin yksin antamat sitoumukset riittivät poistamaan
sen kilpailuun liittyvät huolenaiheet. Se katsoo, että De Beers saattoi ensi näkemältä esittää sitoumuksia, joilla ei ylitetty
sitä, mikä oli tarpeen mainittujen huolenaiheiden poistamiseksi riittävällä tavalla. Komission ei mielestään pitänyt missään
tapauksessa tutkia muita mahdollisuuksia, joilla mennään pidemmälle kuin De Beersin todellisuudessa esittämissä sitoumuksissa
tai jotka ovat kaukana näistä sitoumuksista, joten todellisuudessa vain vertaaminen yhteisiä sitoumuksia koskevaan edeltävään
ehdotukseen oli tarpeen.
Komission tekemästä arvioinnista ilmenee, että esitetyillä yhteisillä sitoumuksilla ei poistettu riittävällä tavalla sen kilpailuun
liittyviä huolenaiheita. Komissio katsoo myös, että sitoumukset, joilla mennään pidemmälle kuin näissä yhteisissä sitoumuksissa,
olivat tarpeen.
Komission mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä ei ollut määrittää taloudellista tilannetta monitahoisesti
arvioimalla, olivatko esitetyt sitoumukset riittäviä komission kilpailuun liittyvien huolenaiheiden poistamiseksi, vaan ainoastaan
tarkastaa, oliko riidanalaisessa päätöksessä tehty ilmeinen arviointivirhe. On näet selvää, että komissiolla on asianomaisella
alalla laajaa harkintavaltaa.
Komissio huomauttaa, että koska se ei saanut minkäänlaista muuta sitoumuksia koskevaa ehdotusta, sen toisena mahdollisuutena
olisi ollut ainoastaan aloittaa uudelleen päätöksen tekemiseen asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan perusteella johtava menettely
mahdollisesti sekä Alrosaa että De Beersiä vastaan, ja tätä mahdollisuutta on vaikea pitää tarkoituksenmukaisempana keinona
poistaa komission kilpailuun liittyvät huolenaiheet.
Komissio katsoo näin ollen, että De Beersin yksin antamat sitoumukset, jotka määrättiin riidanalaisella päätöksellä velvoittaviksi,
olivat tarkoituksenmukaisia ja tarpeellisia mainittujen huolenaiheiden poistamiseksi ja että suhteellisuusperiaatteen väitettyä
loukkaamista ei siis ole näytetty toteen.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Tämän tuomion 85–95 kohdassa esitetyistä seikoista seuraa, ettei ensimmäisessä oikeusasteessa esitetty ensimmäinen kanneperuste
voi menestyä.
Kaikissa Alrosan mainitun kanneperusteen yhteydessä esittämissä väitteissä nojaudutaan näet oletukseen, jonka mukaan Alrosan
olisi pitänyt saada laajemmat menettelylliset oikeudet kuin asianomaisille kolmansille osapuolille tavallisesti myönnetään.
Tämä oletus on kuitenkin nimenomaisesti hylätty tämän tuomion 91 kohdassa.
Myös toinen ja kolmas ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetty kanneperuste on hylättävä. Tässä tuomiossa esitetyistä
seikoista ilmenee näet kokonaisuudessaan, että tehdessään riidanalaisen päätöksen komissio ei tehnyt oikeudellista virhettä
eikä ilmeistä arviointivirhettä eikä myöskään loukannut suhteellisuusperiaatetta. Alrosa ei ole onnistunut osoittamaan, että
De Beersin yksin esittämillä sitoumuksilla, jotka komissio määräsi velvoittaviksi, ylitettiin selvästi se, mikä oli tarpeen
komission ennakkoarvioinnissaan ilmaisemien huolenaiheiden poistamiseksi.
Tämän perusteella kaikki Alrosan riidanalaista päätöstä vastaan esittämät kanneperusteet on hylättävä ja sen ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa nostama kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteltu ja unionin
tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista.
Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan työjärjestyksen 118 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn,
asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio
on vaatinut Alrosan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, Alrosa on velvoitettava
korvaamaan valituksen käsittelystä sekä asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-170/06, Alrosa vastaan komissio, 11.7.2007 antama tuomio
kumotaan.
2)
Alrosa Company Ltd:n nostama kanne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa hylätään.
3)
Alrosa Company Ltd velvoitetaan korvaamaan valituksen käsittelystä sekä asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.