CELEX: 62002TJ0217
Valstybės pagalba
Pagalba Belgijos grupei Beaulieu
Reikalavimo atsisakymas

Teisės aktai

Bendrijos teisės aktai
EB 87 straipsnio 1 dalis numato:
„Išskyrus tuos atvejus, kai ši Sutartis nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta
pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti,
yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.“
EB 88 straipsnyje sakoma:
„1. Komisija kartu su valstybėmis narėmis nuolat kontroliuoja visas tose valstybėse esamas pagalbos sistemas. Valstybėms narėms
ji siūlo atitinkamas priemones, reikalingas bendrajai rinkai laipsniškai plėtoti arba jai veikti.
2. Jei, paprašiusi suinteresuotas šalis pateikti savo pastabas, Komisija nustato, jog tam tikra valstybės ar iš jos išteklių
teikiama pagalba yra pagal 87 straipsnį nesuderinama su bendrąja rinka arba kad tokia pagalba netinkamai naudojama, ji priima
sprendimą, reikalaujantį, kad atitinkama valstybė narė per Komisijos nustatytą laiką tokią pagalbą panaikintų ar pakeistų.
Jei atitinkama valstybė narė per nustatytą laiką neįvykdo tokio sprendimo, Komisija ar kita suinteresuota valstybė, nukrypdama
nuo 226 ir 227 straipsnių nuostatų, gali šį klausimą perduoti tiesiogiai Teisingumo Teismui.
Kurios nors valstybės narės prašymu Taryba, nukrypdama nuo 87 straipsnio nuostatų arba 89 straipsnyje numatytų reglamentų,
gali vieningai nuspręsti, kad tam tikra tos valstybės teikiama ar teiktina pagalba neprieštarauja bendrajai rinkai, jei toks
sprendimas pateisinamas išimtinėmis aplinkybėmis. Jei dėl paminėtos pagalbos Komisija jau yra pradėjusi šios dalies pirmojoje
pastraipoje nurodytą procedūrą, atitinkamai valstybei pateikus Tarybai prašymą toji procedūra sustabdoma, kol Taryba pareiškia
savo požiūrį.
Tačiau jei Taryba per tris mėnesius po minėto prašymo pateikimo savo požiūrio nepareiškia, sprendimą priima Komisija.
3. Apie visus ketinimus suteikti ar pakeisti pagalbą Komisija turi būti laiku informuojama, kad ji galėtų pateikti savo pastabas.
Jei Komisija mano, kad tokie ketinimai pagal 87 straipsnį yra nesuderinami su bendrąja rinka, ji nedelsdama pradeda šio straipsnio
2 dalyje nustatytą procedūrą. Atitinkama valstybė narė savo pasiūlytų priemonių neįgyvendina tol, kol nepriimamas galutinis
sprendimas.“
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties (88) straipsnio taikymo taisykles
(OL L 83, p. 1), 7 straipsnis „Komisijos sprendimai užbaigti formalaus tyrimo procesą“ numato:
„1. Nepažeidžiant 8 straipsnio, formalaus tyrimo procesas užbaigiamas priimant sprendimą 2–5 straipsniuose nustatyta tvarka.
2. Jeigu Komisija nustato, kad esant reikalui po suinteresuotosios valstybės narės padaryto pakeitimo pranešime nurodyta priemonė
nėra pagalba, priimdama sprendimą ji pateikia tokią išvadą.
3. Jeigu Komisija nustato, kad esant reikalui suinteresuotosios valstybės narės padarytas pakeitimas nekelia abejonių dėl
pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, ji priima sprendimą dėl pranešime nurodytos priemonės atitikimo
bendrajai rinkai (toliau – „teigiamas sprendimas“). Sprendime nurodoma, kokia išimtis buvo taikyta pagal Sutartį.
4. Komisija priimdama teigiamą sprendimą gali nustatyti sąlygas, pagal kurias pagalba gali būti laikoma atitinkančia bendrąją
rinką, ir gali nustatyti sprendimo vykdymo kontrolei būtinus įsipareigojimus (toliau – „sąlyginis sprendimas“).
5. Jeigu Komisija nustato, kad pranešime nurodyta pagalba prieštarauja bendrajai rinkai, ji nusprendžia, kad minėtoji pagalba
negali būti įgyvendinta (toliau – „neigiamas sprendimas“).
6. Šio straipsnio 2, 3, 4 ir 5 dalyse išvardyti sprendimai priimami iš karto, kai pašalinamos 4 straipsnio 4 dalyje nustatytos
abejonės. Komisija pagal galimybes stengiasi priimti sprendimą per 18 mėnesių po formalaus tyrimo proceso pradžios. Šis terminas
gali būti pratęstas Komisijos ir suinteresuotosios valstybės narės bendru susitarimu.
7. Pasibaigus šio straipsnio 6 dalyje nustatytam terminui ir suinteresuotosios valstybės narės prašymu Komisija per du mėnesius
priima sprendimą, remdamasi turima informacija. Prireikus, jeigu pateiktos informacijos nepakanka pirmiau nurodytam pagalbos
atitikimui bendrajai rinkai nustatyti, Komisija priima neigiamą sprendimą.“
Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnis „Komisijos sprendimai“ nustato:
„1. Galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 4 straipsnio 2, 3 arba 4 dalis. Jeigu priimami
sprendimai pradėti formalaus tyrimo procesą, bylos svarstymas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 7 straipsnį. Jeigu valstybė
narė nevykdo įsakymo pateikti informaciją, minėtasis sprendimas priimamas remiantis turima informacija.
2. Esant galimai neteisėtai pagalbai ir nepažeidžiant 11 straipsnio 2 dalies, Komisija neprivalo laikytis 4 straipsnio 5 dalyje,
7 straipsnio 6 dalyje ir 7 straipsnio 7 dalyje nustatytų terminų.
3. 9 straipsnis taikomas
mutatis mutandis
.“
Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnis, susijęs su pagalbos išieškojimu, numato:
„1. Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė
turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo (toliau – „sprendimas išieškoti pagalbą“).
Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
2. Pagalbą, kurią reikia išieškoti pagal sprendimą išieškoti pagalbą, sudaro palūkanos, atitinkančios tam tikrą Komisijos
nustatytą normą. Palūkanos mokamos nuo neteisėtos pagalbos išmokėjimo gavėjui dienos iki jos išieškojimo dienos.
3. Nepažeidžiant nė vieno Europos Bendrijų Teisingumo Teismo nurodymo pagal Sutarties 185 straipsnį (dabar ? 242 straipsnis),
pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia
nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios
valstybės narės, nepažeisdamos Bendrijos teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose,
įskaitant laikinąsias priemones.“

Nacionalinė teisė
1985 m. gegužės 7 d. Karaliaus dekreto (
Koninklijk Besluit
) dėl valstybinių akcinių bendrovių privilegijuotų akcijų be balso teisės emisijos (
Moniteur belge
, 1985 m. gegužės 11 d., p. 6873, toliau ? 1985 m. Karaliaus dekretas) 1 straipsnis numato:
„(Tam tikrų sektorių) akcinės bendrovės tam tikromis šiame dekrete nustatytomis sąlygomis gali išleisti akcijas, kurios sudaro
jų kapitalą ir nesuteikia balso teisės, toliau vadinamas „privilegijuotomis akcijomis be balso teisės.“
1985 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnis, be kita ko, numato, kad tokias privilegijuotas akcijas be balso teisės gali pasirašyti
Société nationale pour la restructuration des secteurs nationaux
(Nacionalinė valstybinių sektorių restruktūrizacijos bendrovė, toliau ? SNRSN).
1985 m. Karaliaus dekreto 3 straipsnis numato:
„Nepažeidžiant šiame dekrete nustatytų sąlygų, privilegijuotų akcijų be balso teisės emisija, jos sąlygos ir būdai bei su
šiomis akcijomis susijusios teisės yra susitarimo, sudaryto tarp emisiją išleidžiančios bendrovės ir 2 straipsnyje nurodytų
juridinių asmenų, kurie šias akcijas pasirašo, dalykas ir yra įtraukiami į emisiją išleidžiančios bendrovės įstatus. Susitarime
taip pat nustatoma, kokiomis sąlygomis emisiją išleidžianti bendrovė gali supirkti privilegijuotas akcijas be balso teisės
arba tretieji asmenis jas gali įsigyti. Kaina negali būti žemesnė nei 80 % emisijos kainos.
Pirmojoje pastraipoje nurodytam susitarimui prieš tai turi pritarti finansų, ūkio ir biudžeto ministrai.“
1985 m. Karaliaus dekreto 4 straipsnis numato:
„Privilegijuotų akcijų be balso teisės emisijai taikomos tokios sąlygos:
1)      privilegijuotos akcijos be balso teisės yra ir lieka vardinės akcijos;
2)      jos negali sudaryti daugiau kaip 49 % pasirašytojo kapitalo;
3)      paskirstant pelną, nepaisant kitokių įstatų nuostatų <…>, jos suteikia teisę gauti 2 % dydžio nuo faktinės sumokėtos emisijos
kainos privilegijuotus dividendus;
4)      nepaisant kitokių įstatų nuostatų, joms teikiama pirmenybė grąžinant įnašą, kartu nepažeidžiant teisės, kurią joms suteikia
įstatai paskirstant likvidavimo pajamas.
<…>“

Faktinės aplinkybės

Įmonių grupė Verlipack ir įmonių grupė Beaulieu
Iki bankroto paskelbimo 1999 m. sausio 18 d. grupė
Verlipack
buvo didžiausia Belgijos tuščiavidurio stiklo taros gamintoja, turėjusi 20 % Belgijos rinkos ir 2 % Europos Sąjungos rinkos.
Jos gamyklose Ghlin, Jumet ir Molio miestuose (Belgija) dirbo 735 darbuotojai.
Grupė
Beaulieu
, kuria vadinamas Belgijos įmonių, veikiančių kilimų ir dirbtinio pluošto srityje, holdingas, yra antra pagal dydį kilimų
gamintoja pasaulyje ir pirmaujanti gamintoja Europoje. Grupė priklauso holdingo bendrovei
Ter Lembeek International NV
.

Laikotarpis prieš grupei Beaulieu perimant grupės Verlipack akcijas: 1985 m. balandžio 30 d. grupės De Backer (Adsum) ir SNRSN
susitarimas
1985 m.
Verlipack
tapo nemoki, o jos 410 milijonų Belgijos frankų (BEF) įvertintą turtą perėmė
SA Adsum
, viena iš grupei
De Backer
priklausančių bendrovių, kuri neturi jokių sąsajų su ieškove.
1985 m. balandžio 30 d. susitarimo pagrindu
Adsum
šį bendrovės turtą įnešė į tris naujas bendroves:
NV Verlipack Mol
,
SA Verlipack Jumet
ir
Verlipack Ghlin
, kurių kapitale 620 020 000 BEF įnašu dalyvavo ir SNRSN. Pastaroji už savo įnašą į bendrovės kapitalą gavo vadinamosios „B kategorijos“
akcijų be balso teisės, kurių nominali vertė buvo lygi 10 000 BEF už akciją, o už bendrovės kapitalui nepriskiriamą įnašą
? vadinamosios „I kategorijos“ ir „II kategorijos“ dividendų kuponų. 1985 m. SNRSN turėjo 49 % grupės kapitalo, kurie atitiko
tik B kategorijos akcijas (1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 3 straipsnio 1 punkto a papunktis). Komisija tokiam dalyvavimui
pritarė.
Pagal 1989 m. sausio 15 d. specialųjį įstatymą Valonijos regionas įgijo  savo kalbinėje zonoje esančių Ghlin ir Jumet gamybos
padalinių balsavimo teisių nesuteikiančių akcijų, o Flandrijos regionas ? Molio gamybos padalinio balsavimo teisių nesuteikiančių
akcijų.
1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 10 straipsnis numatė:
„
Adsum
stengsis kartu su (SNRSN) nustatytinas bendroves paskatinti kasmet, o pirmą kartą ? praėjus penkeriems metams nuo šio susitarimo
sudarymo pasiūlyti supirkti ne mažiau kaip 10 % B kategorijos akcijų ir 10 % I kategorijos dividendų kuponų, jei tai leidžia
daryti bendrovės ankstesnių metų pelnas ir turimi rezervai.
Supirkimo kaina atitiks šių akcijų nominalią vertę ir sudarys 10 000 BEF už vieną I kategorijos dividendų kuponą.
Bendrovėms ir (SNRSN) nesudarius tokių susitarimų,
Adsum
bet kuriuo atveju įvykdys šiame straipsnyje numatytus įsipareigojimus.“
Šio susitarimo 11 straipsnis taip pat numato:
„
Adsum
įsipareigoja konkrečioms bendrovėms pateikti B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų pirkimo opcioną. Tuo
tikslu ji įsipareigoja su kiekviena bendrove sudaryti susitarimą, kuriame bus pakartotas šio susitarimo 1 priedo turinys.“
1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 14 straipsnio 2 dalyje sakoma:
„Jei dėl akcijų, kurias
Adsum
turi bendrovėse, perleidimo keičiasi bendrovių stebėjimo organo nariai ar vadovybė, tokiam akcijų perleidimui turi pritari
SNRSN.
1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 16 straipsnis įtvirtina:
„(
Verlipack
) bendrovių įstatai keičiami, siekiant atsižvelgti į šio susitarimo nuostatas.
Ieškovė teigia, o Komisija tam neprieštarauja, kad ji nedalyvavo rengiant 1985 m. balandžio 30 d. susitarimą, nes tuo metu,
priešingai nei teigiama Sprendimo 2002/825/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Belgija suteikė grupei
Beaulieu
(
Ter Lembeek International
), (OL L 296, p. 60) (toliau – ginčijamas sprendimas) 7 punkte, ji nebuvo
Verlipack
bendrovių akcininkė.

Grupės Beaulieu atliktas grupės Verlipack akcijų perėmimas ir 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 1987 m. lapkričio 18 d. papildymas
Laikotarpiu nuo 1985 m. iki 1987 m.
Adsum
savo trijų
Verlipack
bendrovių dalį (51 %) perleido vienai iš dukterinių bendrovių,
Imcour NV
, kuri prisijungė prie 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo ir kuri 1987 m. birželio 25 d. buvo pradėta likviduoti siekiant
ją suskaidyti į tris bendroves, t. y.
Imcour Holding NV
,
Imcour Lease NV
ir
Patrimcour NV
. Bendrovių
Verlipack Jumet
,
Verlipack Ghlin
ir
Verlipack Mol
akcijos buvo prijungtos prie
Imcour Holding
turto.
1987 m. suskaldant
Imcour
, grupė
Beaulieu
iš grupės
De Backer
perėmė
Imcour Holding
akcijas už 425 milijonus BEF ir taip tapo netiesiogine bendrovių
Verlipack Jumet
,
Verlipack Ghlin
ir
Verlipack Mol
savininke.
Be to, 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 1987 m. lapkričio 18 d. papildymu ir pagal 1985 m. balandžio 30 d. 14 straipsnio
2 dalį SNRSN pritarė (netiesioginiam) trijų
Verlipack
bendrovių perdavimui grupei
Beaulieu
su sąlyga, kad
Imcour Holding
ir R. De Clerck prisijungs prie 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo. SNRSN taip pat pareikalavo, kad grupė
Beaulieu
įsipareigotų dar dvejus metus tęsti trijų
Verlipack
bendrovių veiklą. Šį papildymą pasirašė visi dalyviai, t. y.
Adsum
, SNRSN,
Imcour Holding
, R. De Clerck ir W. De Backer.
1987 m. lapkričio 18 d. papildymo 3 straipsnis numato:
„Pasirašiusieji,
Imcour NV
ir R. De Clerck, nuo 1987 m. spalio 1 d. neatšaukiamai įsipareigoja perimti ir įgyvendinti visus iki šios dienos
Adsum NV
ir W. De Backer turimus įsipareigojimus, įtvirtintus 1985 m. balandžio 30 d. susitarime ir jo priede nustatyta forma.“
Papildymo 4 straipsnyje sakoma:
„Atsižvelgiant į 1 ir 3 straipsnius, nuo 1987 m. spalio 1 d. 1985 m. balandžio 30 d. susitarime ir jo priede vietoje
Adsum NV
skaityti
Imcour NV
, o vietoje W. De Backer ? skaityti R. De Clerck <…>“.
Papildymo 5 straipsnis numato:
„1985 m. balandžio 30 d. susitarimo priede nustatytomis sąlygomis
SA Verlipack Ghlin
,
Mol
ir
Jumet
išsaugo teisę į supirkimo opcioną.“

1985 m. balandžio 30 d. susitarime įtvirtinta trijų Verlipack bendrovių pareiga iš SNRSN supirkti akcijas ir dividendų kuponus
1990 m. gegužės 1 d. pasibaigus 1985 m. balandžio 30 d. susitarime numatytam penkerių metų laikotarpiui, atėjo laikas įvykdyti
pareigą supirkti 10 % B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų. Kaip teigia ieškovė, o Komisija tam neprieštarauja,
Belgijos institucijos iš
Verlipack
bendrovių pareikalavo įvykdyti pareigą supirkti savo B kategorijos akcijas ir I kategorijos dividendų kuponus. Dėl šių bendrovių
nemokumo šią pareigą turėjo įvykdyti
Beaulieu
grupė pagal labai tikslų grafiką. Nuo 1991 m. balandžio iki 1994 m. balandžio mėnesio grupė
Beaulieu
penkiomis dalimis (1991 m. balandžio mėn., 1991 m. gegužės mėn., 1992 m. balandžio mėn., 1993 m. balandžio mėn. ir 1994 m.
balandžio mėn.) valstybinei akcininkei sumokėjo 213 100 000 BEF.
Po šio supirkimo SNRSN (Valonijos regione ją pakeitė
Société de gestion des participations de la Région wallonne dans des sociétés commerciales
(Valonijos regiono dalių verslo įmonėse administravimo bendrovė), toliau ?
Sowagep
) dar turėjo 5 087 B kategorijos
SA Verlipack Ghlin
akcijų be balso teisės ir jos 3 937 I kategorijos dividendų kuponus, iš viso – 9 024 vertybinių popierių, kuriuos per penkerius
metus reikėjo supirkti už 1985 m. balandžio 30 d. susitarime numatytą 10 000 BEF nominalią vieneto kainą, t. y. iš viso už
90 240 000 BEF, o bendrovėje
SA Verlipack Jumet
ji turėjo 2 923 B kategorijos akcijas be balso teisės ir 2 267 I kategorijos dividendų kuponus, iš viso 5 190 vertybinių
popierių, kuriuos per penkerius metus reikėjo supirkti už 1985 m. balandžio 30 d. susitarime numatytą 10 000 BEF nominalią
vieneto kainą, t. y. iš viso už 51 900 000 BEF. Taigi bendra šių 14 214 akcijų ir dividendų kuponų kaina siekė 142 140 000 BEF.
Privačiam akcininkui (
Imcour Holding
, dabar ?
SA Imcopack Wallonie
,
Ghlin
ir
Jumet
gamybos padalinių savininkė, ir
NV Imcopack Vlaanderen
, Molio gamybos padalinių savininkė) įvairiais būdais padidinus kapitalą, valstybinių lėšų dalis grupėje
Verlipack
laipsniškai buvo sumažinta tiek, kad progresuojančio pasitraukimo proceso pabaigoje valstybinis sektorius turėjo tik 20,7 %
šios grupės kapitalo.

1992 m. pagalba grupei Verlipack
Taikant regioninės pagalbos schemą, 1992 m. grupė
Verlipack
du kartus gavo investicinę pagalbą iš viso už 502 122 500 BEF. Beje, dėl
Société régionale d’investissement
(įsteigtos 1962 m. balandžio 2 d. Įstatymu) sprendimo suteikti 500 milijonų BEF konvertuojamą investicinę paskolą buvo priimtas
1992 m. lapkričio 25 d. Komisijos sprendimas dėl neprieštaravimo (OL C 83, 1993, p. 3); tačiau ši paskola vis dėlto nebuvo
suteikta.
Remiantis procedūros, kuri baigėsi 2000 m. spalio 4 d. Komisijos sprendimu 2001/856/EB dėl valstybės pagalbos
Verlipack
naudai − Belgija (OL L 320, 2001, p. 28), metu Belgijos vyriausybės pateiktais paaiškinimais, grupė
Verlipack
susidūrė su problemomis, kurios daugiausia kilo dėl vadovavimo kokybės, visų pirma dėl jos produkcijos, o grupė
Beaulieu
viena negalėjo susidoroti su savo 5 500 milijonų BEF investicinės programos našta ir administravimu, ir tai paaiškina, kodėl
Valonijos regionas neišmokėjo patvirtintos pagalbos.

Grupės Heye-Glas atliktas grupės Verlipack akcijų perėmimas
1996 m. trijų
Verlipack
bendrovių nuostoliai išaugo tiek, kad 1996 m. pabaigoje jos nebepajėgė grąžinti mokėtinų banko paskolų. Esant tokioms aplinkybėms,
grupė
Beaulieu
nutarė restruktūrizuoti kapitalo dalis ir pradėti derybas su Vokietijos grupe
Heye‑Glas
(toliau ?
Heye
), viena iš pirmaujančių Vokietijos stiklo gamintojų.
1996 m. rugsėjo 1 d. grupė
Verlipack
ir
Heye
pasirašė susitarimą dėl techninio bendradarbiavimo, kuris 1997 m. balandžio 11 d. buvo papildytas parama vadovavimo ir finansų
srityje,
Heye
tiesiogiai įtraukiant į grupės
Verlipack
valdymą ir administravimą.

1996 m. gruodžio 18 d. susitarimas
1996 m. gruodžio 18 d. susitarimu, sudarytu ieškovės ir
Sowagep
, grupė
Beaulieu
perėmė
Sowagep
turėtas bendrovių
Verlipack Ghlin
ir
Verlipack Jumet
akcijas bei dividendų kuponus. Pagal šį susitarimą ieškovė iš
Sowagep
įsigijo tokias dalis: 5 087 bendrovės
Verlipack Ghlin
B kategorijos akcijas be balso teisės ir 3 937 I kategorijos dividendų kuponus už 72 192 000 BEF bei 2 923 bendrovės
Verlipack Jumet
B kategorijos akcijas be balso teisės ir 2 267 I kategorijos dividendų kuponus už 41 520 000 BEF, iš viso 14 214 akcijų ir
dividendų kuponų už 113 712 000 BEF sumą, kuri
Sowagep
turėjo būti sumokėta „neto, be palūkanų 2001 m. gruodžio 31 dieną“.

Verlipack Holding I ir Verlipack Holding II įsteigimas
Grupė
Beaulieu
ir
Heye
1997 m. sausio 24 d. įsteigė patronuojantį holdingą
Verlipack Holding I
.
Verlipack Holding I
bendrovės kapitalas siekė 1 030 500 000 BEF ir jį sudarė 515 500 000 BEF, kuriuos įnešė
Heye
, o antrąją dalį sudarė grupės
Beaulieu
įnešta bendra gamybos padalinių įranga, kurios vertė siekė 515 milijonų BEF. 1997 m. balandžio 11 d. įsteigtas antras holdingas
?
Verlipack Holding II
, kurio kapitalą sudarė 1 230 500 000 BEF (
Verlipack Holding I
turėjo 100 000 akcijų už 1 030 500 000 BEF, o
Sowagep
? 19 408 akcijų už 200 milijonų BEF). Viso naujojo pramonės koncerno vadovavimo funkcijos buvo sutelktos
Verlipack Holding II
lygiu, kur daugumą turėjo
Heye
, o įvairūs visos grupės skyriai turėjo tą pačią vadovybę.

Grupės Verlipack bendrovių padėtis 1997 metais
1997 m. gerokai pablogėjo
Heye
ir
Verlipack
prognozuoti rezultatai. 1997 m. lapkričio 30 d., remiantis preliminariais konsoliduotais ir neaudituotais duomenimis, grynas
tų metų nuostolis siekė 828 592 044 BEF.

1998 m. birželio 5 d. susitarimas dėl atgaivinimo (Heads of Agreement)
Dėl pablogėjusios grupės
Verlipack
bendrovių padėties partneriai (grupė
Beaulieu
,
Heye
ir
Sowagep
) 1998 m. birželio 5 d. sudarė susitarimą dėl atgaivinimo (
Heads of Agreement
). Šiame susitarime numatyta, kad
Heye
įneša 200 milijonų įnašą, Valonijos regionas, pirma, konvertuoja bendrovei
Verlipack Holding II
1997 m. šio regiono suteiktą 150 milijonų BEF investicinę paskolą į kapitalą ir, antra, padidina
Verlipack Holding II
kapitalą 100 milijonų BEF, suradęs tam privatų investuotoją. Pasak Belgijos institucijų (2001 m. sausio 11 d. laiškas, įregistruotas
2001 m. vasario 15 d.), grupė
Beaulieu
pati pasisiūlė įvykdyti pareigą surasti privatų investuotoją, „jei ši priemonė bus laikina, o ją padengs naujasis investuotojas,
kurio turi ieškoti (
Sowagep
)“, kad būtų galima nedelsiant įgyvendinti atgaivinimo planą. Be to, grupė
Beaulieu
, kuri pagal „Heads of Agreement“ turėjo atsisakyti 600 milijonų BEF reikalavimo, buvo labai suinteresuota, kad planas duotų
laukiamų rezultatų.
Remiantis 1998 m. birželio 26 d.
Verlipack Holding II
neeilinio visuotinio akcininkų susirinkimo protokolu, buvo nutarta padidinti kapitalą,
Heye
įnešant 200 milijonų BEF už 19 408 naujas akcijas, o
Worldwide Investors Luxembourg
(toliau ?
Worldwide Investors
) 100 milijonų BEF už 9 704 akcijas. Belgijos vyriausybės duomenimis,
Worldwide Investors
, kurią surado grupė
Beaulieu
, padidino kapitalą už šią grupę.

1996 m. gruodžio 18 d. susitarimo 1998 m. lapkričio 20 d. papildymas
Kadangi naujas atgaivinimo planas 1998 m. lapkričio 20 d. vis dar nedavė laukiamų rezultatų ir dėl to Valonijos regionas negalėjo
rasti naujo investuotojo, jis ir grupė
Beaulieu
nutarė pakeisti 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą jį papildant nuostata (toliau 1998 m. lapkričio 20 d. papildymas), pagal
kurią 113 712 000 BEF suma už bendrovių
Verlipack Ghlin
ir
Verlipack Jumet
akcijas, kurias grupė
Beaulieu
įsigijo įgyvendindama 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą, turi būti sumokėta ne vėliau kaip 2001 m. gruodžio 31 d., „pervedant
į (Valonijos regiono) sąskaitą arba vietoje apmokėjimo perleidžiant
SA Verlipack Holding II
9 704 kapitalo akcijas“.
1998 m. gruodžio 21 d.
Worldwide Investors
perleido grupei
Beaulieu
9 704 bendrovės
Verlipack Holding II
akcijas. Mainais grupė
Beaulieu
perleido
Worldwide Investors
9 704 bendrovės
Verlipack Holding I
akcijas. Paskui nuo 1998 m. gruodžio 21 d. iki 31 d. grupė
Beaulieu
perleido Valonijos regionui 9 704 bendrovės
Verlipack Holding II
„mainais už regiono reikalavimų grupės
Beaulieu
atžvilgiu atsisakymą“.
Pastarasis perleidimas, kuris buvo 1998 m. lapkričio 20 d. papildymo objektas, įvyko likus kelioms savaitėms iki grupės
Verlipack
bankroto bylos iškėlimo perleidimo vietoje mokėjimo forma, siekiant panaikinti skolas, kurių grupė
Beaulieu
turėjo Valonijos regiono atžvilgiu ir kurios atsirado 1996 m. gruodžio mėn. šiai grupei įsigijus regiono turėtų
Verlipack
akcijų; tų akcijų vertė siekė 113 712 000 BEF, skolos padengimas be palūkanų turėjo prasidėti tik nuo 2001 m. gruodžio 31 dienos.
1999 m. sausio 8 d.
Verlipack
pareikalavo teisminio taikaus susitarimo
Jumet
ir
Ghlin
gamyklų atžvilgiu ir pranešė apie Molio gamyklos veiklos nutraukimą. 1999 m. sauso 11 d.
Tribunal de commerce de Turnhout
(Komercinis teismas, Belgija) paskelbė
Verlipack
gamyklos Molio mieste bankrotą, o 1999 m. sausio 18 d.
Tribunal de commerce de Mons
(Belgija) paskelbė šešių
Verlipack
stiklo grupės bendrovių (
Jumet
ir
Ghlin
gamybos padalinių,
Verlipack Belgium
,
Verlipack Engineering
,
Verlimo
ir
Imcour Lease
) bankrotą.
Konstatavusi, kad nebeturi pakankamai likvidžių lėšų arba pakankamai aktyvų skoloms padengti, 1999 m. vasario 11 d.
Verlipack Holding II
kreipėsi į
Tribunal de commerce de Mons
dėl bankroto bylos iškėlimo ir nurodė, kad mokėjimai buvo sustabdyti jau 1998 m. birželio mėnesį. Šiame teisme
Sowagep
patvirtino, kad atsisako išieškoti savo reikalavimus, o tai prilygo kredito suteikimui savo skolininkei. Paskui
Tribunal de commerce de Mons
1999 m. gegužės 31 d. Sprendimu konstatavo, kad
Verlipack Holding II
atveju nėra tenkinamos bankroto sąlygos, nepaisant to, kad būsima įmonės veikla, netekus bendrovės paskirties, apsiribojo
jos likvidavimu.

Sprendimas
2001/856
ir oficiali tyrimo procedūra, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas
Sprendimu 2001/856 Komisija nusprendė užbaigti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl tam tikros pagalbos, kurią Belgijos Karalystė suteikė
grupei
Verlipack
. Kartu ji atšaukė savo 1998 m. rugsėjo 16 d. Sprendimą, kuriame nepareiškė prieštaravimų dėl dalies šios pagalbos (OL C 29,
1999, p. 13), motyvuodama tuo, kad tas sprendimas buvo grindžiamas klaidingais duomenimis, pripažino dalį šios pagalbos nesuderinama
su bendrąja rinka ir pareikalavo ją susigrąžinti.
Belgijos Karalystė pareiškė Teisingumo Teisme ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo, kurį teismas atmetė 2003 m. liepos 3 d.
Sprendimu
Belgija prieš Komisiją
(C‑457/00, Rink. p. I‑6931).
Tyrimo dėl valstybės pagalbos procedūros, kuri baigėsi Sprendimu 2001/856, metu Komisija sužinojo apie kitas priemones, kurios galėjo būti valstybės pagalba grupei
Verlipack
arba grupei
Beaulieu
.
Atsakydama į sprendimą pradėti oficialią tyrimo procedūrą, kuri baigėsi Sprendimo 2001/856 priėmimu, Belgijos Karalystė 1999 m. rugsėjo 28 d. laišku atkreipė Komisijos dėmesį į tai, kad 1998 m. gruodžio mėn. įvykęs
perleidimas vietoje mokėjimo, siekiant panaikinti grupės
Beaulieu
skolas Valonijos regionui, turėtų būti vertinamas kaip „grupės
Beaulieu
finansuotas naujas
Verlipack
kapitalo padidinimas“ ir „jis buvo kompensuotas padengiant skolas Valonijos regionui“.
2000 m. liepos 5 d. laišku Belgijos Karalystei Komisija, be kita ko, pareiškė, kad turi abejonių dėl Valonijos regiono pagalbos
grupei
Beaulieu
, nes šiai grupei, 1996 m. gruodžio mėn. įgyjant gamybos padalinių
Jumet
ir
Ghlin
akcijas, buvo taikomos tokios mokėjimo sąlygos, kokios privačiai finansų institucijai būtų nepriimtinos. Be to, Komisijai
kyla klausimas, ar likus kelioms savaitėms iki
Verlipack
bankroto bylos iškėlimo vietoje mokėjimo įvykęs perleidimas nebuvo valstybės pagalba grupei
Beaulieu
.
Esant tokioms sąlygoms, Komisija paprašė Belgijos Karalystės informacijos tokiais klausimais: „
Worldwide Investors
veikla,
Sowagep
veiksmai ieškant privataus investuotojo,
Worldwide Investors
1998 m. birželio mėn. pasirašytų 100 milijonų BEF panaudojimas, paaiškinimas dėl grupės
Beaulieu
1996 m. įgytų 14 214 akcijų vertės skirtumo, paaiškinimas, kodėl Vokietijos grupė
Heye
nieko nežinojo apie šią transakciją, kurioje dalyvavo ir Valonijos institucijos, paaiškinimas dėl grupei
Beaulieu
suteikto ketverių metų termino be palūkanų apmokėti 14 214 akcijų ir dėl aplinkybių, kurios likus kelioms savaitėms iki
Verlipack
gamybos padalinių  bankroto bylos iškėlimo, t. y. visiškai žinant apie
Verlipack
finansų deficitą, paskatino Valonijos regioną pritarti skolos sugrąžinimui (pirma laiko).“ Tame pačiame laiške Komisija klausia,
ar buvo nustatytas faktinis
Verlipack
kapitalo padidinimo, kurį 1998 m. birželio mėn. pasirašė
Worldwide Investors
, naudos gavėjas.
Negavusi Belgijos atsakymo į šį 2000 m. liepos 5 d. laišką, Komisija 2000 m. rugsėjo 29 d. nusiuntė priminimą. Kadangi Belgijos
Karalystė laiku nepateikė prašytos informacijos, 2001 m. sausio 19 d. laišku Komisija formaliai paprašė Belgijos pagal Reglamento
Nr. 659/1999 10 straipsnio 3 dalį pateikti visus dokumentus, informaciją ir duomenis, reikalingus patikrinti
Verlipack
ar grupės
Beaulieu
naudai sutartų priemonių suderinamumą su EB 87 straipsniu.
Tačiau dar prieš informuojant apie tai Belgijos Karalystę, ši 2001 m. sausio 11 d. laišku, įregistruotu 2001m. sausio 15 d.,
atsakė į 2000 m. liepos 5 d. Komisijos laišką, kad, nepaisant blogų
Verlipack
rodiklių 1997 metais, nuo 1998 m. kovo mėn. gerokai padidėjus produktyvumui pavyko sumažinti nuostolius. Belgija taip pat
nurodė, kad privatūs ir valstybiniai partneriai 1998 m. liepos 5 d. susitarimu (
Heads of Agreement
) nusprendė priimti naują atgaivinimo planą. Šios institucijos taip pat nurodė, kad dėl nepakankamo grupės
Beaulieu
bendradarbiavimo atsakymas į Komisijos raginimą neišvengiamai buvo neišsamus.
Remdamasi turima informacija, 2001 m. birželio 6 d. Komisija priėjo prie išvados, kad minėtas reikalavimų atsisakymas reiškė
valstybinių lėšų pervedimą, kuris priskirtinas Belgijos valstybei ir kuris
prima facie
yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme. Be to, Komisija suabejojo dėl pagalbos, suteiktos grupei
Verlipack
arba grupei
Beaulieu
, suderinamumo su EB 87 straipsniu ir Europos ekonominės erdvės sutarties 61 straipsniu ir dėl šios valstybės pagalbos pradėjo
EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą oficialią tyrimo procedūrą, apie kurią 2001 m. birželio 8 d. laišku informavo Belgijos
Karalystę, bei paragino suinteresuotuosius asmenis pateikti savo pastabas (OL C 313, 2001, p. 2).
Jumet ir Ghlin miestuose atleistų
Verlipack
darbuotojų interesų grupė 2001 m. gruodžio 3 d. laišku, Jungtinė Karalystė 2001 m. gruodžio 7 d. laišku ir Belgijos Karalystė
Komisijoje 2002 m. sausio 16 d. gautu laišku pareiškė savo pastabas.
2001 m. liepos 23 d. laišku ieškovės advokatui buvo pranešta apie pradėtą oficialią tyrimo procedūrą. Komisija negavo jokių
ieškovės pastabų.
2001 m. liepos 26 d. Komisijoje gautu laišku Belgijos Karalystė atsakė Komisijai, pakartodama po raginimo išdėstytus argumentus.
2002 m. rugpjūčio 24 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.

Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime Komisija pabrėžė, kad „nepaisant teisės ir finansinių nuostatų, kurios sudarė Liuksemburgo finansavimo
bendrovės
Worldwide Investors
intervencijos 1998 m. birželio mėn. pagrindą, sudėtingumo, grupė
Beaulieu
1998 m. gruodžio mėn. grąžino Valonijos regionui 113 712 000 BEF skolą vietoje apmokėjimo perleisdama 9 704
Verlipack Holding II
akcijas, kurių nominali vertė siekė 100 milijonų BEF, nors faktinė vertė dėl ekonominės šios įmonės padėties turėjo būti daug
mažesnė“.
Dėl kainos, už kurią ieškovė pagal 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą perėmė tam tikras Valonijos regiono turėtas
Verlipack
bendrovių akcijas, Komisija, be kita ko, nurodė, kad tokio perėmimo atveju Belgijos įstatymas numatė reikalavimą įsipareigoti
nustatyti 80 % emisijos dydžio kainą, kuris be išimties galiojo visiems, norintiems nusipirkti tokio tipo privilegijuotų akcijų.
Komisija iš to padarė išvadą, kad „grupės
Beaulieu
113 712 000 BEF skola Valonijos regionui buvo objektyvi skola, kurios grąžinimas nebuvo niekaip susijęs su finansine grupės
Verlipack
padėtimi“.
Todėl Komisija suponavo, kad Valonijos regionas, sutikdamas paimti bevertes bendrovės
Verlipack Holding II
akcijas, kad būtų padengta objektyvi grupės
Beaulieu
113 712 000 BEF skola, šios grupės atžvilgiu atsisakė tos sumos dydžio reikalavimo.
Tačiau Belgijos Karalystė tvirtino, kad ši operacija grupei
Beaulieu
nedavė jokios ekonominės naudos, nes atsisakiusi šio reikalavimo ji grupei
Beaulieu
kompensavo už „1998 m. birželio mėn. įneštą kapitalą“.
Vis dėlto Komisija ginčijamame sprendime teigė, kad 1998 m. birželio 5 d. „Heads of Agreement“ tik numatė, jog Valonijos institucijos
įsipareigoja surasti investuotoją, o ne įnešti 100 milijonų BEF į
Verlipack Holding II
kapitalą.
Komisija taip pat nustatė, kad Belgijos Karalystė neįrodė, pirma, kad buvo sudarytas susitarimas, pagal kurį grupė
Beaulieu
būtų perėmusi Valonijos prisiimtą įsipareigojimą surasti investuotoją, pasirengusį įnešti 100 milijonų BEF įnašą, ir, antra,
kad buvo sudarytas antras nuo pirmojo nepriklausantis ir už jį platesnis susitarimas, pagal kurį Valonijos regionas turėjo
užtikrinti grupei
Beaulieu
100 milijonų BEF grąžinimą, kuriuos turėjo įnešti privatus investuotojas.
Komisija tvirtina, kad nekyla jokių abejonių dėl vienintelės aplinkybės, jog Valonijos regionas 1998 m. lapkričio 20 d. mainais
už 9 704 įmonės
Verlipack Holding II
akcijas atsisakė objektyviai egzistuojančios grupės
Beaulieu
113 712 000 BEF skolos, kurios padėtis dar labiau pablogėjo taip, kad 1998 m. birželio mėn. reikėjo parengti naują refinansavimo
planą, pagal kurį nebuvo įmanoma rasti privataus investuotojo, pasirengusio į bendrovės kapitalą įnešti 100 milijonų BEF.
1999 m. vasario 11 d. šios įmonės kapitalas buvo įvertintas 1 BEF.
Kalbant apie galimą valstybės pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka, pasakytina, kad Komisija įvertinto šią aplinkybę, nors
Belgijos Karalystė nepateikė jokių motyvų dėl jos suderinamumo, ir iš esmės priėjo prie išvados, kad grupei
Beaulieu
suteikta pagalba buvo tik pagalba įmonės veiklai, išlaisvinusi ją nuo sąnaudų, kurias esant įprastoms sąlygoms ji patirtų
vykdydama einamąją ar kitokią veiklą. Ji pažymėjo, kad tokia pagalba yra nesuderinama su Bendrijos nuostatomis, nes grupės
Beaulieu
gamybos padaliniai nepriklausė EB 87 straipsnio 3 dalies a punkte nurodytiems regionams.
Galiausiai Komisija, nurodydama Reglamento Nr. 659/99 14 straipsnio nuostatas, tvirtino, kad „siekiant atkurti ekonomines sąlygas, su kuriomis įmonė būtų turėjusi susidurti, jeigu
jai nebūtų suteikta nesuderinama pagalba, Belgijos institucijos <…> turi susigrąžinti pagalbą iš jos gavėjo“.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnis numato:
„Pagalba, kurią Belgija suteikė grupei
Beaulieu
(
Ter Lembeek International
) atsisakydama 113 712 000 BEF dydžio reikalavimo, yra nesuderinama su bendrąja rinka“.
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnis numato:
„1.      Belgija imasi visų reikalingų priemonių, kad iš pagalbos gavėjo susigrąžintų 1 straipsnyje nurodytą neteisėtai suteiktą pagalbą.
2.      Pagalbą reikalaujama grąžinti nedelsiant pagal nacionalinės teisės procedūras, jeigu jos leidžia skubiai ir veiksmingai įgyvendinti
sprendimą. Į grąžinamą sumą įskaičiuojamos palūkanos, apskaičiuotos nuo pirmos gavėjui suteiktos pagalbos dienos iki šios
pagalbos grąžinimo datos. Palūkanos apskaičiuojamos remiantis atskaitos norma, taikoma skaičiuojant subsidijos ekvivalentą
regioninės pagalbos programose.“

Procedūra ir šalių reikalavimai
2002 m. liepos 22 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje įregistruotu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį dėl teisės akto panaikinimo priimtinu ir pagrįstu,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį nepriimtinu ir jį atmesti,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Kadangi naujųjų teismo metų pradžioje buvo pakeista Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis, teisėjas pranešėjas buvo
paskirtas į penktąją kolegiją. Todėl ši byla perduota penktajai išplėstinei kolegijai.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (penktoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti
žodinę proceso dalį be išankstinio įrodymų surinkimo. Tačiau taikydamas proceso organizavimo priemones Pirmosios instancijos
teismas paprašė Komisijos pateikti tam tikrus dokumentus ir procedūros, pasibaigusios šios bylos iškėlimu, metu turėtų dokumentų
sąrašą. Komisija laiku įvykdė šį reikalavimą.
2006 m. vasario 21 d. vykusiame viešame posėdyje buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos
teismo pateiktus klausimus.

Dėl priimtinumo

Šalių argumentai
Komisija visų pirma pažymi, kad ieškovė nei per oficialią tyrimo procedūrą, pasibaigusią ginčijamo sprendimo priėmimu, nei
per procedūrą, pasibaigusią Sprendimo 2001/856 priėmimu, nepateikė jokių pastabų, nors pastarajame sprendime jai buvo pranešta apie atitinkamos pagalbos tyrimą.
Visi ieškovės pateikti ieškinio pagrindai yra nepriimtini todėl, kad jie grindžiami faktinėmis aplinkybėmis, kurių ji niekada
nebuvo nurodžiusi per oficialią tyrimo procedūrą, ir todėl, kad didžioji prie ieškinio pridėtų dokumentų dalis, jei nebuvo
aiškiai nurodyta kas nors kita, nebuvo žinoma Komisijai priimant ginčijamą sprendimą. Turint omenyje su pirmuoju ieškinio
pagrindu susijusias faktines aplinkybes, tai visų pirma pasakytina apie aplinkybę, kad Valonijos regionas „privertė“ ieškovę
sudaryti 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą, todėl faktinis šio reikalavimo atsisakymas 1998 m. lapkričio 20 d. papildymu nėra
valstybės pagalba. Tas pats pasakytina apie teiginį, kad ieškovė nėra pagalbos gavėja todėl, jog akcijas ji turėjo tik ribotą
laikotarpį. Antra, Komisija mano, kad ieškovės argumentai, kuriais ji ginčija 1985 m. Karaliaus dekreto išaiškinimą, yra nepriimtini,
nes nebuvo pateikti per oficialią tyrimo procedūrą. Trečia, ieškovė negali ginčyti ginčijamo sprendimo dėl to, kad jame konstatuojama,
jog aptariama pagalba gali neigiamai veikti prekybą visų pirma tekstilės rinkoje ir iškraipyti konkurenciją, nes šios aplinkybės
buvo nurodytos sprendime pradėti oficialią tyrimo procedūrą. Kalbant apie antrąjį ieškinio pagrindą, pasakytina, jog Komisija
remiasi jo nepriimtinumu motyvuodama tuo, kad jis grindžiamas klaidinga prielaida, jog pagalba buvo skirta kompensuoti tariamus
nuostolius dėl tariamai priverstinio akcijų supirkimo. Ir trečiąjį ieškinio pagrindą Komisija laiko nepriimtinu, nes juo norima
pasakyti, jog 1998 m. lapkričio 20 d. papildymas nesuteikė ieškovei jokios naudos todėl, kad tai tebuvo kompensacija už priverstinį
akcijų ir dividendų kuponų įsigijimą 1996 metais.
Dėl prie ieškinio pridėtų dokumentų Komisija nurodo, kad, išskyrus įmonės įstatus ir advokato įgaliojimą atstovauti, ir, kaip
išplaukia iš jos 2002 m. gruodžio 20 d. laiško, vienuolikos ieškinio priede pateiktų dokumentų, t. y. 4, 4a, 5, 7, 8, 9, 10,
13, 18, 20a ir 21 priedų, ji nebuvo gavusi. Iš to išplaukia, kad šiais priedais ieškovės grindžiami ieškinio pagrindai ir
argumentai turi būti pripažinti nepriimtinais.
Be to, priešingai nei teigia ieškovė, kai kurie dokumentai, kurių Komisija neturėjo ginčijamo sprendimo priėmimo metu, yra
svarbūs ieškovės argumentams. Tai pasakytina apie priedus, susijusius su W. De Backer ir R. De Clerck 1987 m. rugsėjo 29 d.
sudarytu susitarimu (ieškinio 11 punktas), su grupės
Beaulieu
įnašu bendrovėje
Verlipack
(ieškinio 17 ir 18 punktai), su kasmetiniu grupės
Beaulieu
atliekamu supirkimu (ieškinio 20 punktas) ir su 1996 m. gruodžio 26 d. susitarimu, sudarytu tarp
Imcopack Vlaanderen NV
ir
Imcopack Wallonie
bei
Heye
(ieškinio 30 punktas). Todėl Komisija laiko neteisingu teiginį, kad šie dokumentai susiję tik su papildomomis šios bylos
priešistorės aplinkybėmis.
Ieškovė mano, kad jos pateikti ieškinio pagrindai priimtini todėl, kad jie grindžiami tik tais dokumentais, apie kuriuos Komisija
žinojo ginčijamo sprendimo priėmimo momentu, ir todėl, kad Komisija, nors šiame sprendime ji pateikė ne visus reikšmingus
ir tinkamam šios bylos nagrinėjimui pagal valstybės pagalbai taikomą teisę esminius faktus, gerai žinojo faktines aplinkybes,
susijusias su nagrinėjama byla, kuria pagrįstas Sprendimas 2001/856, ir netgi pateikė dokumentus, pavyzdžiui, atsiliepimo į ieškinį IV priedą, kuriais nedisponavo ieškovė.
Ieškovė tvirtina, kad gruodžio 6 d. laišku ir 2002 m. gruodžio 11 d. elektroniniu laišku ji paprašė Komisijos ginčijamo sprendimo
priėmimo momentu turėtų dokumentų sąrašo ir faktinių aplinkybių paaiškinimų, kurios nebuvo nurodytos ikiteisminės procedūros
metu. 2002 m. gruodžio 20 d. laišku Komisija dėl faktinių aplinkybių atsakė, kad ji neprivalo atlikti ieškovės advokatų darbo,
o dėl dokumentų tik apytikriai nurodė, kokių ieškovės nurodytų dokumentų Komisija neturi, nepateikdama jai šių sąrašo. Tačiau
Komisija turėjo pateikti įrodymą, kad neturi šių duomenų, nes savo 2002 m. gruodžio 20 d. laiške, kuriame atsisakė atskleisti
ieškovei bylą, neišsamiai atsakydama į šios klausimą, ji nei ieškovei, nei Pirmosios instancijos teismui nesuteikia galimybės
nustatyti, ar atsižvelgdama į savo turimus duomenis galėjo priimti ginčijamą sprendimą.
Kalbėdama apie dokumentus, dėl kurių Komisija aiškiai nurodo, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu jų neturėjo, ieškovė tvirtina,
kad priimdama ginčijamą sprendimą Komisija turėjo visus teismo proceso metu ieškovės pateiktus dokumentus, išskyrus tuos,
kurie tik paaiškina tam tikras papildomus šios bylos priešistorės aplinkybes arba yra su jomis susiję (pavyzdžiui,
Imcour
visuotinio akcininkų susirinkimo protokolas arba įvairios grupės
Beaulieu
grupei
Verlipack
suteiktos paskolos), todėl Komisija negali remtis ieškovės pateiktų ieškinio pagrindų nepriimtinumu.
Dėl faktinių aplinkybių, kurių Komisija tvirtina nežinojusi ginčijamo sprendimo priėmimo metu, ieškovė nurodo, kad, išskyrus
teiginį, jog
Sowagep
1997 m. gruodžio mėn. pritarė naujam 100 milijonų BEF kapitalo įnašui bendrovėje
Verlipack
, kuris, beje, neturi jokios įtakos šiai bylai, Komisija ginčijo tik vieną faktinę aplinkybę kaip jai nežinomą, t. y. aplinkybę,
kad akcijų ir dividendų kuponų pirkimas pagal 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą nebuvo savanoriškas. Ieškovė tvirtina, kad
vertimas pirkti akcijas, nepaisant ekonominių sumetimų, kurie jau parodė, kad tas pirkimas buvo priverstinis, aiškiai išplaukia
iš 1998 m. gegužės 25 Valonijos regiono pastabų, skirtų Komisijai ir todėl jos turėtų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Norint nustatyti, ar pagalbos gavėjas gali remtis faktais ir dokumentais, su kuriais prieš priimdama savo sprendimą Komisija
galėjo būti nesusipažinusi, ir ar yra priimtini šiais faktais ir dokumentais grindžiami ieškinio pagrindai, reikėtų atkreipti
dėmesį į tai, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kai pateikiamas ieškinys dėl teisės akto panaikinimo pagal EB 230 straipsnį,
Bendrijos teisės akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į jo priėmimo metu buvusias faktines ir teisines aplinkybes.
Šiuo atveju Komisijos vertinimas turi būti tikrinamas tik pagal vertinimo metu jos turėtą informaciją. (1979 m. vasario 9 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑15/76 ir C‑16/76, Rink. p. 321 7 punktas; 1986 m. liepos 7 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, 234/84, Rink. p. 2263, 16 punktas; 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑241/94, Rink. p. I‑4551, 33 punktas ir 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑197/99, Rink. p. I‑8461, 86 punktas; 1998m . birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways ir kt. ir British Midland Airways prieš Komisiją
, T‑371/94 ir T‑394/94, Rink. p. II‑2405, 81 punktas; 1998 . rugsėjo 15 d. Sprendimo
BFM ir EFIM prieš Komisiją
, T‑126/96 ir T‑127/96, Rink. p. II‑3437, 88 punktas; 1999 m. spalio 6 d. Sprendimo
Kneissl Dachstein prieš Komisiją
, T‑110/97, Rink. p. II‑2881, 47 punktas; sprendimo
Salomon prieš Komisiją
, T‑123/97, Rink. p. II‑2925, 48 punktas ir 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimo
Saxonia Edelmetalle ir Zemag prieš Komisiją
, T‑111/01 ir T‑133/01, Rink. p. II‑1579, 67 punktas).
Šiuo požiūriu Komisijai negalima priekaištauti, kad ji neatsižvelgė į informaciją, kuri galėjo, bet nebuvo jai pateikta per
administracinę procedūrą, nes ji nėra įpareigota savo iniciatyva ir remdamasi spėjimais nustatyti, kokios aplinkybės jai galėjo
būti nurodytos (šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 60 punktą ir 82 punkte minėto 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą
Belgija prieš Komisiją
87 punktą; 2004 m. vasario 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fleuren Compost
prieš Komisiją
, T‑109/01, Rink. p. II‑127, 49 punktą).
Pirmosios instancijos teismas iš to padarė išvadą, kad ieškovė, kuri dalyvavo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytame procese,
negali pasinaudoti Komisijai nežinomomis faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias ji Komisijai nepranešė tyrimo proceso metu.
Tačiau niekas netrukdo suinteresuotajam asmeniui ginčyti galutinio sprendimo remiantis administracinės procedūros metu nepaminėtu
teisiniu pagrindu (žr. 82 punkte minėto sprendimo
Saxonia Edelmetalle ir Zemag prieš Komisiją
68 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).
Šią teismų praktiką, išskyrus visiškai išskirtinius atvejus, galima pritaikyti tokiam atvejui, kai ? kaip ir šioje byloje
? įmonė nedalyvavo tyrimo procedūroje pagal EB 88 straipsnio 2 dalį (šiuo klausimu žr. 82 punkte minėto sprendimo
Saxonia Edelmetalle ir Zemag prieš Komisiją
69 punktą).
Yra aišku, kad ieškovė nepasinaudojo teise dalyvauti oficialioje tyrimo procedūroje, nors, kaip išplaukia iš 2001 m. sausio
11 d. Belgijos Karalystės Komisijai skirto laiško, įregistruoto 2001 m. sausio 15 d., Valonijos institucijos jos prašė aktyviai
bendradarbiauti rengiant atsakymą į prašymą pateikti informaciją, kurį Komisija 2000 m. liepos 5 d. išsiuntė Belgijos Karalystei.
Beje, nepaisant raginimų ir nepateikus jokio atsakymo į Komisijos užklausą, Belgijos Karalystės advokatas 2000 m. rugsėjo
28 d. laišku paragino ieškovę atsiųsti jam informaciją, kad jis galėtų pateikti Komisijai naudingą atsakymą. Paskutinės dvi
šio laiško pastraipos skambėjo taip:
„Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, mano klientė atkreipia Jūsų klientės dėmesį į pavojų, kad Europos Komisija savo būsimame
sprendime veikiausiai paves Belgijos institucijoms iš Jūsų klientės susigrąžinti 113 712 000 BEF su palūkanomis.
Nepaisant to, kad buvo praleistas terminas, vis dėlto būtų tikslinga, kad Jūsų klientė bendradarbiautų siekiant skubaus aplinkybių
ištyrimo, pateikdama visus prašomus duomenis, kurie galbūt Valonijos regionui padėtų pateikti Europos Komisijai savo poziciją
dar prieš priimant sprendimą.“
Minėtame 2001 m. sausio 11 d. laiške Valonijos institucijos taip pat informavo Komisiją, kad jų advokatas grupės
Beaulieu
advokatui nesėkmingai bandė paaiškinti Komisijos pradėtos procedūros svarbą ir pavojus, kurie šiai grupei gali kilti dėl
tokios procedūros, ir kad jų atsakymas į Komisijos raginimą pateikti informaciją tol bus neišsamus, kol grupė
Beaulieu
nepradės su jomis bendradarbiauti.
Be to, 2001 m. liepos 23 d. laišku ieškovės advokatui buvo pranešta apie 2001 m. liepos 6 d. Komisijos sprendimą pradėti oficialią
tyrimo procedūrą, pateikiant jo kopiją.
Galiausiai yra aišku, kad ieškovė įvardijama sprendime pradėti oficialią tyrimo procedūrą, visų pirma jo II.2 skirsnyje, skirtame
būtent grupei
Beaulieu
, kurios patronuojanti bendrovė, kaip pažymėta 20 punkte, yra ieškovė, ir kad šiame sprendime, pirmiausia jo 29?43 ir 70?75 punktuose
bei 4 išnašoje, buvo iškeltos abejonės dėl to, kad Valonijos regionas 1998 m. lapkričio 20 d. mainais už 9 704 bendrovės
Verlipack Holding II
akcijas, kurios padėtis taip pablogėjo, jog turtas 1999 m. vasario 11 d. buvo įvertintas 1 BEF, atsisakė grupės
Beaulieu
atžvilgiu objektyvaus 113 712 000 BEF reikalavimo.
Taigi, nors ieškovė žinojo, kad, be kita ko, dėl nagrinėjamo reikalavimo atsisakymo buvo pradėta oficiali tyrimo procedūra
ir kad dėl Komisijos išreikštų abejonių, susijusių su šio reikalavimo atsisakymo suderinamumu su Bendrijos teise, būtina ir
svarbu suteikti tam tikros informacijos, ji nedalyvavo oficialioje tyrimo procedūroje, beje, netvirtindama, kad sprendimas
pradėti oficialią tyrimo procedūrą yra taip nepakankamai pagrįstas, kad ji negali tinkamai įgyvendinti savo teisių (šiuo klausimu
žr. 83 punkte minėto sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
46 punktą).
Vadovaujantis tuo, kas išdėstyta, ieškovė negali pirmą kartą Pirmosios instancijos teisme remtis informacija, kuri Komisijai
nebuvo žinoma tuo momentu, kai ji priiminėjo ginčijamą sprendimą. Tai pirmiausia pasakytina apie ieškovės argumentus dėl faktinių
aplinkybių, kurie, jos nuomone, yra svarbūs tinkamam šios bylos ištyrimui pagal valstybės pagalbai galiojančius teisės aktus.
Be to, nepriimtinas toks pagalbos gavėjos prieštaravimas, kuris grindžiamas vien informacija, kuri Komisijai nebuvo žinoma
ginčijamo sprendimo priėmimo momentu, nes sprendimo teisėtumas valstybės pagalbos srityje yra vertinamas atsižvelgiant į priimant
sprendimą Komisijos turėtas žinias.
Tačiau reikėtų pažymėti, kad ieškovės pateikti ieškinio pagrindai, kuriais remiasi jos ieškinys, grindžiami informacija, kurią
Komisija jau turėjo ginčijamo sprendimo priėmimo momentu.
Pirmuoju ieškinio pagrindu ieškovė tvirtina, pirma, kad Valonijos institucijos privertė nupirkti 14 214 bendrovės
Verlipack
B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų už 113 712 000 BEF pagal 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą. Tai, kad
toks spaudimas jos atžvilgiu buvo daromas, yra aplinkybė, į kurią Komisija turėjo atsižvelgti, kai tikrino, ar buvo tenkinamos
sąlygos ? pirma, pagalbos, remiančios tam tikras įmones, buvimas, ir, antra, prireikus aplinkybė, kad ieškovė yra palaikoma
įmonė, o to šiuo atveju nebuvo.
Savo argumentus dėl spaudimo ieškovė grindžia 1998 m. gegužės 25 d. Valonijos regiono Komisijai skirtomis pastabomis, kuriose
sakoma: „Kadangi Valonijos regionas prarado pasitikėjimą grupe
Beaulieu
, jis pritars abiejų holdingų steigimui su sąlyga, kad bus supirktos jo turimos gamybos padalinių
Verlipack Ghlin
ir
Verlipack Jumet
akcijos“.
Dėl argumento, susijusio su spaudimu, priimtinumo konstatuotina, kad Komisija, kaip išplaukia iš dokumentų ir Pirmosios instancijos
teismo posėdyje dėl šio fakto užduotų klausimų, neginčija, jog ginčijamo sprendimo priėmimo metu žinojo apie 1998 m. gegužės
25 d. pastabas. Skiriasi tik šalių nuomonės dėl šių pastabų reikšmės ir dėl to, kaip turėtų būti interpretuojami žodžiai „su
sąlyga“, o ne dėl fakto, kad ieškovė supirko Valonijos regiono turėtas akcijas. Taigi ieškovės argumentas dėl spaudimo iš
tikrųjų yra kaltinimas, kad Komisija, vertindama šių pastabų turinį, padarė klaidą, dėl ko šis argumentas turi būti pripažintas
priimtinu.
Antra, dėl ieškovės argumento, kuriuo ji ginčija, kad 1985 m. Karaliaus dekretas pateisino 1996 m. gruodžio 18 d. susitarime
nustatytos aptariamų akcijų ir dividendų kuponų kainos pervertinimą, konstatuotina, jog tai Komisijai buvo žinoma ginčijamo
sprendimo priėmimo momentu, ir tai išplaukia visų pirma iš sprendimo pradėti oficialią tyrimo procedūrą 62?64 konstatuojamųjų
dalių bei 21 išnašos. Beje, Valonijos institucijos 2001 m. vasario 11 d. Komisijai skirtame laiške, įregistruotame 2001 m.
vasario 15 d., teigia:
„Reikėtų priminti, kad bendra 113 712 000 BEF kaina už privilegijuotas akcijas be balso teisės ir dividendų kuponus, kuriuos
Valonijos regionas turėjo bendrovėse
Verlipack Ghlin
ir
Verlipack Jumet
, tuo metu sudarė 80 % šių akcijų ir dividendų kuponų emisijos vertės.
1985 m. gegužės 7 d. Karaliaus dekretas (3 straipsnis) dėl privilegijuotų akcijų be balso teisės emisijos, atliekamos valstybinio
sektoriaus akcinių bendrovių, numato: „Kaina negali būti žemesnė nei 80 % emisijos kainos“, jei privilegijuotos akcijos be
balso teisės parduodamos emisiją išleidžiančiai bendrovei arba tretiesiems asmenims.
Tačiau atsižvelgiant į finansinę tuo metu restruktūrizuojamos grupės
Verlipack
padėtį ši kaina neabejotinai neatitiko faktinės akcijų ir dividendų kuponų vertės ir buvo nustatyta siekiant laikytis minėtos
Belgijos teisės nuostatos, ir tam grupė
Beaulieu
pritarė.
<…>
Todėl šalys atidėjo ketveriems metams neskaičiuojant palūkanų grupės
Beaulieu
skoloms sugrąžinimo terminą, kad būtų galima šiek tiek kompensuoti papildomas išlaidas, atsiradusias taikant (mokėjimo dieną
atnaujintą) nuostatą, palyginti su ekonomine gėrio verte.“
Beje, ši informacija iš esmės išdėstyta ir 2001 m. liepos 26 d. Belgijos Karalystės Komisijai skirto laiško 2 punkte.
Be to, 1985 m. Karaliaus dekretu pagrįstas argumentas negali būti laikomas aplinkybe, kurios negalima pateikti Pirmosios instancijos
teismo vertinimui, nes jis susijęs su šio akto interpretavimu.
Trečia, dėl ieškovės argumento, kad ginčijamas sprendimas dėl abiejų sąlygų, susijusių su konkurencijos apribojimu ir neigiamu
poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai, yra trumpas ir klaidingas, reikėtų pažymėti, kad ieškovė nesiremia jokia informacija,
kurios Komisija neturėjo ginčijamo sprendimo priėmimo momentu, o tik ginčija vertinimą, pateiktą ginčijamo sprendimo 70?72 punktuose,
skirtą grupės
Beaulieu
vietai tekstilės rinkoje; beje, ji yra suinteresuota kaip grupės
Verlipack
bendrovių akcininkė, o ne kaip tekstilės gamintoja.
Tuo remiantis Komisijos prieštaravimas dėl pirmojo ieškinio pagrindo priimtinumo turi būti atmestas.
Antrasis ieškinio pagrindas, kuriuo ieškovė tvirtina, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą reikalaudama sugrąžinti
pagalbą, nors tariamai priverstinis aptariamų akcijų ir dividendų kuponų supirkimas ieškovei nedavė jokios naudos, yra grindžiamas
tais pačiais duomenimis, kurie buvo pateikti pirmajame ieškinio pagrinde ir kuriuos Komisija turėjo ginčijamo sprendimo priėmimo
momentu. Todėl taip pat turi būti atmestas prieštaravimas dėl šio ieškinio pagrindo priimtinumo.
Trečiuoju ieškinio pagrindu, kuriuo ieškovė tvirtina, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, ginčijami B kategorijos
akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų vertės apskaičiavimo metodas, jų vertės apskaičiavimo momentas ir pagalbos gavėjo
nustatymas, ir jis grindžiamas aplinkybe, kad 1998 m. lapkričio 20 d. papildymas buvo tik savotiška kompensacija už priverstinį
šių akcijų ir dividendų kuponų supirkimą 1996 metais. Tad ieškovė vėl remiasi informacija, kurią Komisija turėjo ginčijamo
sprendimo priėmimo momentu. Todėl prieštaravimas dėl šio ieškinio pagrindo priimtinumo negali būti patenkinamas.
Dėl dokumentų, kuriais ieškovė grindžia savo ieškinį ir kurie išvardyti šio sprendimo 76 punkte ir, ieškovės nuomone, tik
paaiškina kai kurias šios bylos papildomas aplinkybes, konstatuotina, kad, vadovaujantis 82?84 punktuose nurodyta teismų praktika,
į jas neturi būti atsižvelgta. Be to, kaip išplaukia iš bylos medžiagos ir Pirmosios instancijos teismo posėdyje dėl šių aplinkybių
užduotų klausimų, nė vienas ieškovės argumentas ar ieškinio pagrindas nėra grindžiamas dokumentais, kurių, Komisijos teigimu,
ji neturėjo ginčijamo sprendimo priėmimo momentu ir kurių nebuvo nei su ginčijamu sprendimu, nei kitoje su juo susijusioje
byloje.
Dėl ieškovės argumento, grindžiamo ieškinio 18 priedu, pagal kurį 1997 m. gruodžio mėn.
Sowagep
pažadėjo į
Verlipack
kapitalą įnešti 100 milijonų BEF įnašą, pakanka pažymėti, kad šis argumentas, pačios ieškovės teigimu, šiai bylai neturi
jokios įtakos.
Iš to išplaukia, pirma, kad ieškovė negali remtis šio sprendimo 76 punkte nurodytais dokumentais, į kuriuos dėl minėtų priežasčių
neįmanoma atsižvelgti, ir, antra, kad Komisijos prieštaravimas dėl priimtinumo turi būti atmestas.

Dėl pagrįstumo
Savo ieškinį ieškovė grindžia keturiais ieškinio pagrindais, t. y. pirma, EB 87 straipsnio 1 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 7 ir 13 straipsnių pažeidimu, antra, proporcingumo principo ir Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio pažeidimu, trečia, vienodo požiūrio principo pažeidimu ir, ketvirta, pareigos motyvuoti pažeidimu.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 1 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio kartu su 13 straipsniu
pažeidimu
Pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovė išskaido į tris dalis, susijusias, pirma, su tam tikras įmones palaikančios pagalbos buvimu,
antra, su aplinkybe, kad tuo atveju, jei nauda buvo suteikta, ieškovė negali būti laikoma palaikoma įmone EB 87 straipsnio
1 dalies prasme, ir galiausiai su neigiamu poveikiu konkurencijai bei Bendrijos vidaus prekybai.
Dėl pirmos dalies, susijusios su tam tikras įmones palaikančios pagalbos buvimu
–       Šalių argumentai
Pirmiausia ieškovė mano, kad ginčijamame sprendime pateikti argumentai, jog ji turėjo objektyvią ir sumokėtiną 113 712 000 BEF
skolą, kurią grąžino perleisdama 9 704 bendrovės
Verlipack Holding II
akcijas, kurių vertė buvo mažesnė arba kurios netgi galima sakyti buvo bevertės, yra gerokai supaprastinti. Šie argumentai
grindžiami abstrakčiu atsižvelgimu į 113 712 000 BEF reikalavimą ir visiškai neparemti faktinėmis aplinkybėmis arba tikrąja
ekonomine padėtimi. Ginčijamame sprendime ši skola pateikiama taip, tarsi tai būtų įsipareigojimas sugrąžinti lėšas, kurias
valstybė faktiškai suteikė ieškovei, o taip iš tikrųjų nebuvo.
Pavyzdžiui, 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimu Valonijos regionas privertė ieškovę įsigyti akcijų, kurias ji turėjo labai trumpai,
t. y. nuo 1996 m. gruodžio 18 d. iki 1997 m. balandžio 11 dienos, kai bendrovė
Heye
perėmė
Verlipack Holding II
kontrolę. Nuo pat pradžių buvo aišku, kad tikrasis adresatas buvo
Verlipack Holding I
, kurios kontrolę turėjo perimti bendrovė
Heye
. Taigi ieškovei šių akcijų turtinė vertė buvo lygi nuliui. Be to, ne tik ekonominės priežastys turėjo Komisijai leisti suprasti,
kad 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą ieškovė sudarė nesavanoriškai. Oficialios tyrimo procedūros metu Komisija raštu buvo
išsamiai informuota, kad šis susitarimas ieškovei buvo primestas. Pavyzdžiui, iš 1998 m. gegužės 25 d. Valonijos regiono Komisijai
skirtų pastabų išplaukia, kad pastarasis prarado bet kokį pasitikėjimą ieškove ir puoselėjo viltį prisijungti prie
Heye
kontroliuojamos grupės. Todėl Valonijos regionas iš grupės
Beaulieu
pareikalavo, kad prieš priimdama į grupės
Verlipack
akcininkų gretas naują partnerį ji perimtų visas jo akcijas.
Heye
savo ruožtu nenorėjo prisijungti prie grupės, kurioje akcijų dalį turėjo valstybė.
Be to, priverstinis
Verlipack Jumet
ir
Verlipack Ghlin
akcijų supirkimas negali būti laikomas pagalba EB 87 straipsnio prasme.
Pirma, dėl objektyvaus atitinkamų akcijų vertinimo pasakytina, kad negalima neigti, jog tikroji akcijų vertė tikrai nebuvo
lygi 113 712 000 BEF. Beje, Valonijos regionas Komisijai skirtame 2001 m. sausio 11 d. laiške, įregistruotame 2001 m. sausio
15 d., pripažino, kad 1985 m. Karaliaus dekretu grindžiama kaina buvo neproporcinga ir neturėjo jokios sąsajos su akcijų ir
dividendų kuponų ekonomine verte, o jei vertinimą būtų atlikęs specialistas, jis būtų priėjęs prie išvados, kad perimtų akcijų
vertė buvo lygi nuliui. Šį teiginį patvirtina 2001 m. liepos 26 d. Belgijos Karalystės Komisijai skirtas laiškas, kuriame
sakoma, kad trijų
Verlipack
bendrovių finansinė padėtis kelia rūpesčių, o pagal 1985 m. Karaliaus dekretą nustatyta akcijų ir dividendų kuponų pardavimo
kaina nebeatitinka tikrosios jų vertės. Nė vienas paprastas ūkio subjektas nebūtų norėjęs pirkti tokiomis sąlygomis, todėl
atsižvelgiant į aptariamas aplinkybes tokio pirkimo negalima laikyti savanorišku įgijimu. Be to, supirkimo momentu
Heye
nebuvo prisiėmusi jokių įsipareigojimų dėl galimo dalyvavimo grupės
Verlipack
kapitale; toks įsipareigojimas buvo prisiimtas tik 1996 m. gruodžio 26 d. susitarimu, sudarytu tarp
Imcopack Vlaanderen
ir
Imcopack Wallonie
, bei
Heye
.
Įgijus akcijų, Valonijos regionas visiškai pasitraukė iš
Verlipack Jumet
ir
Verlipack Ghlin
, o tai buvo papildomas didelis trūkumas.
Tai, kad tuo metu akcijų vertė buvo lygi nuliui ar netgi neigiama, patvirtina Sprendimas 2001/856, kurio 104 punkte sakoma: „Ghlin ir Jumet gamybos padaliniai 1996 metais, palyginti su praėjusiais metais, patyrė didelių
nuostolių ir gerokai sumažino apyvartą“, 107 punkte „Komisija pastebi, kad finansinė
Verlipack
padėtis prieš ateinant
Heye
neleido tikėtis, jog įmonė gali išlikti“, o 115 punkte ji prieina prie išvados, kad „(
Verlipack
) veiklos rodikliai prieš ateinant
Heye
neabejotinai atspindėjo šios grupės sunkumus“. Be to, pati Komisija žinojo apie beviltišką finansinę padėtį, kurioje
Verlipack
atsidūrė nuo 1996 m. pabaigos. Ginčijamo sprendimo 11 ir 12 punktuose Komisija teigė: „Abi Valonijoje įsisteigusios įmonės
tuo metu patyrė nuostolių“, t. y. 1995 ir 1996 metais, o „Grupė
Verlipack
nebūtų pajėgusi sumokėti 1996 m. pabaigoje grąžintinų banko paskolų“. Argumentai, kuriuos Komisija pasitelkia norėdama paneigti
bet kokią 9 704
Verlipack Holding II
akcijų vertę, taip pat turėtų galioti ir aptariamoms akcijoms.
Grupės
Verlipack
gyvybingumo stoką 1996 metais pastebėjo ir generalinis advokatas F. G. Jacobs savo 2003 m. liepos 3 d. Išvadoje byloje
Belgija prieš Komisiją
, nurodytoje 44 punkte (Rink. p. I‑6934).
Jei Komisija laikytųsi savo nuomonės dėl akcijų vertės 1996 metais, ieškovė primygtinai reikalauja, kad ji pateiktų vertinimo
ataskaitą, kuria paremtų savo poziciją ir nurodytų, kiek ji atsižvelgė visų pirma į grupės
Verlipack
bendrovių padėtį ir aplinkybę, jog akcijos nesuteikė balso teisės, ir net konvertuotos į akcijas su balso teise jos sudarė
minimalią procentinę
Verlipack
kapitalo dalį.
Be to, tokį vertinimą, pagal kurį 113 712 000 BEF suma negali būti laikoma suteiktos naudos dydžiu, patvirtina du papildomi
argumentai: pirma, šis reikalavimas civilinės teisės požiūriu pasibaigė. Įgyvendinus 1998 m. lapkričio 20 d. papildymą, šio
reikalavimo nebuvo galima pateikti pagal prievolių teisę; antra, 113 712 000 BEF sumą ieškovei paskyrė Valonijos regionas,
remdamasis 1985 m. Karaliaus dekretu.
Šiuo klausimu ieškovė tvirtina, kad Valonijos regionas rėmėsi atitinkama teisine pareiga, kad pateisintų 1996 m. gruodžio
18 d. susitarime numatytą ekonominiu požiūriu nepagrįstą kainą, tad įstatymu ar susitarimu numatyta kaina buvo nurodyta kaip
galutinė ir nustatyta vienašališkai.
Ieškovė taip pat teigia, kad 1985 m. Karaliaus dekretas, visų pirma jo 3 straipsnis, jokiu būdu nenustato supirkimo pareigos,
o tik yra susijęs su supirkimo reikalavimu, t. y. numato, kad susitarimas dėl akcijų pasirašymo turi nustatyti supirkimo reikalavimą
ir jo sąlygas, kurios šiuo atveju įtvirtintos 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 1 priedo 11 straipsnyje, ir suteikia įmonei,
į kurią investuoja valstybė, reikalavimą supirkti vertybinius popierius, nustatydamas kainą, kuri negali būti žemesnė nei
80 % jų emisijos kainos. Ši nuostata neatmeta galimybės, kad valstybė ne susitarimo dėl akcijų pasirašymo pagrindu gali suteikti
pirkimo opcioną ir nustatyti kainą, kuri būtų žemesnė nei 80 % emisijos vertės. Ši nuostata netaikoma tais atvejais, kai pati
valstybė yra pareiškėja, norinti atgauti kapitalą, arba daro spaudimą privačiai įmonei, kad ši atsiimtų savo dalį. Bet koks
kitas išaiškinimas reikštų, kad valstybė taptų akcininke visam laikui ir niekada negalėtų perparduoti savo dalies. Todėl 1985 m.
Karaliaus dekreto 3 straipsnis neprieštarauja 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimui ir 1998 m. lapkričio 20 d. papildymui, kurie
akivaizdžiai nėra grindžiami 1985 m. balandžio 30 d. susitarime numatytu supirkimo reikalavimu.
Tad Komisijos argumentas, kad sudarydama 1998 m. lapkričio 20 d. papildymą ieškovė pažeidė 1985 m. Karaliaus dekreto 3 straipsnį,
yra neteisingas, nes įstatymas neįpareigojo Valonijos regiono nustatyti akcijų perleidimo kainos, lygios 80 % jų nominalios
vertės.
Taip pat negalima pritarti argumentui, kad B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų kainą, lygią 113 712 000 BEF ,
nustatė 1985 m. balandžio 30 d. susitarimas.
Nė viena 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo nuostata, visų pirma jo 10 ir 11 straipsniai, nėra taikomi šiai bylai, nes šio
susitarimo 10 straipsnis numato sąlygą, kurios nebūtų įmanoma patenkinti dėl 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimo, nes šioje
nuostatoje numatyta supirkimo pareiga galioja tik tada, kai „tai leidžia daryti bendrovės ankstesnių metų pelnas ir turimi
rezervai“. Be to, ieškovei, kuri negali būti tapatinama su R. De Clerck, nežinomas joks dokumentas, iš kurio išplauktų, kad
ji perėmė šį specialų įsipareigojimą, o šis 10 straipsnis nėra 1985 m. Karaliaus dekreto nustatyta nuostata. 1985 m. balandžio
30 d. susitarimo 11 straipsnis atitinka 1985 Karaliaus dekreto nuostatas, tačiau jis nėra svarbus šiai bylai. Tiek šis straipsnis,
tiek 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 1 priede pateiktas susitarimas dėl opciono nustatymo tik suteikė
Verlipack
bendrovėms opciono teisę, tačiau nenumatė supirkimo pareigos, ir reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad tokią teisę turi pastarosios
įmonės, o ne ieškovė.
Galiausiai, praėjus keturiems mėnesiams po 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimo, Valonijos regionas su
Heye
susitarė dėl atitinkamo pirkimo įpareigojimo, kuris numatė, kad jis atsisako bendrąja pareiga grindžiamos neproporcingos
kainos, nes, kaip išplaukia iš susitarimo dėl opciono 1 straipsnio, kainos nustatymo kriterijumi laikoma aktyvų neto vertė,
taigi tikroji aptariamų akcijų vertė, o ne emisijos kaina.
1998 m. lapkričio 20 d. papildymas, kurį Komisija klaidingai laiko visiškai savarankišku susitarimu, o tai atsižvelgiant į
jo turinį yra visiškai nelogiška (jo pavadinimas, motyvai ir nuostatos rodo, kad šis papildymas nėra savarankiškas, atvirkščiai,
jis yra 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimo sudėtinė dalis), ir kurio atveju Komisija pamiršta aplinkybę, kad ši operacija susijusi
su ieškovės 1996 metais įgytų akcijų apmokėjimu, tik pritaikė sandorio kainą, apmokėjimo nuostatas suderindamas su tomis nuostatomis,
kurioms
Heye
jau buvo pritarusi, o ieškovei suteikė galimybę Valonijos regionui sumokėti už priverstinai įgytas akcijas tam tikrą kiekį
perleidžiant už atitinkamą faktinę ekonominę jų vertę.
Antra, dėl konkretaus „naudos“ aspekto vertinimo ieškovė pirmiausia tvirtina, kad susigrąžintos akcijos jai nesuteikė jokių
papildomų kontrolės įgaliojimų, nes jos nebuvo susietos su balso teise, kol akcijas turėjo Valonijos regionas (ir todėl jis
bet kuriuo atveju negalėjo jomis pasinaudoti, norėdamas įsikišti į
Verlipack
bendrovių sprendimų priėmimo procesą), taip pat, kad iš akcijų ji negavo jokių dividendų ar kitokios finansinės naudos, ir
galiausiai, kad atitinkamų akcijų ji negalėjo paversti pinigais, nes atėjus
Heye
ji turėjo įnešti atitinkamas akcijas kartu su jai priklausančia kontroliuojančia
Verlipack Holding I
dalimi.
Todėl Komisija faktus turėjo išnagrinėti atsižvelgdama į bendrą kontekstą, nevertinti faktinių aplinkybių izoliuotai ir vadovautis
tikrąja ekonomine padėtimi, neapribodama savo vertinimo formaliomis teisinėmis aplinkybėmis, kaip dėl akcijų vertės nustatymo
1996 m. spalio 24 d. Sprendime
Vokietija ir kt. prieš Komisiją
(C‑329/93, C‑62/95 ir C‑63/95, Rink. p. I‑5151, 36 punktas) nusprendė Teisingumo Teismas. Ieškovė mano, kad Komisija laikėsi siauro požiūrio, nes, atmetusi
kitus veiksnius, ji apsiribojo nominalia akcijų, kurių įsigyti ieškovė buvo priversta, verte.
Ieškovė taip parodo Komisijos vertinimo klaidingumą: jei Valonijos regionas nuo pat pradžių neatlygintinai ir nereikalaudamas
apmokėjimo arba atsakomosios paslaugos jai būtų perleidęs akcijas, užuot jas pardavęs ir nurodęs arba jas vėliau apmokėti
grynaisiais pinigais, arba vietoje mokėjimo jas perleisti, tokiu atveju vertinant, ar nauda buvo suteikta ir kokio dydžio,
būtų atsižvelgta tik į neatlygintinai gautų akcijų vertę. Todėl ieškovė mano, kad šioje byloje reikia atsižvelgti į specifines
aplinkybes, t. y. priverstinį supirkimą ir savavališkai nustatytą kainą, ir kadangi faktinė bei anksčiau aprašytos situacijos
yra labai panašios, jas valstybės pagalbos teisės aktų požiūriu reikia vertinti vienodai. Abiem atvejais ieškovė turi tam
tikrų akcijų; tai, ar jos buvo nemokamai suteiktos tiesiogiai, ar atleidžiant nuo apmokėjimo pareigos, nėra svarbu. Todėl
Komisija į vertinimą turėjo įtraukti ir faktinę ieškovei perleistų aktyvų vertę, o ne grįsti jį abstrakčiu reikalavimu. Tik
toks vertinimas būtų leidęs nustatyti, ar ekonominiu požiūriu iš tikrųjų buvo suteikta nauda.
Komisija prašo šią ieškinio pagrindo dalį atmesti.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia įvertinti ieškovės argumentą, kad 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimu Valonijos regionas ją privertė įsigyti
14 214 B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų už 113 712 000 BEF. Šis argumentas grindžiamas 1998 m. gegužės
25 d. pastabomis, kuriose Belgijos institucijos Komisijai pranešė: „kadangi Valonijos regionas prarado pasitikėjimą grupe
Beaulieu
, jis pritars abiejų holdingų steigimui su sąlyga, kad bus supirktos jo turimos gamybos padalinių
Verlipack Ghlin
ir
Verlipack Jumet
akcijos“.
Iš pradžių reikėtų pažymėti, kad akcijų supirkimo, kuris buvo 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimo objektas, Komisija ginčijamame
sprendime nelaikė valstybės pagalba.
1987 m. lapkričio 18 d. papildymo 3 straipsnyje taip pat numatoma: „Pasirašiusieji,
Imcour NV
ir R. De Clerck, nuo 1987 m. spalio 1 d. neatšaukiamai įsipareigoja perimti ir įgyvendinti visus iki šios dienos
Adsum NV
ir W. De Backer turimus įsipareigojimus, įtvirtintus 1985 m. balandžio 30 d. susitarime ir jo priede nustatyta forma“.
Vienas iš tokių įsipareigojimų buvo numatytas 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 10 straipsnio 1 dalyje, pagal kurį
Adsum
įsipareigojo, kad, pradedant penktaisiais ūkiniais metais nuo šio susitarimo pasirašymo, trys
Verlipack
bendrovės kasmet supirks 10 % SNRSN turimų B kategorijos akcijų (už nominalią vertę) ir I kategorijos dividendų kuponų (už
10 000 BEF už vienetą kainą), jei tai leis padaryti bendrovės ankstesnių metų pelnas ir turimi rezervai. Pagal šio susitarimo
10 straipsnio 3 dalį
Adsum
turėjo pati tenkinti šiame straipsnyje numatytus įpareigojimus, jei nepavyktų sudaryti tokio susitarimo.
Toliau 1987 m. lapkričio 18 d. papildyme sakoma, kad pasikeitė
Verlipack
bendrovių valdymo organų sudėtis, o ūkio ir finansų ministrai 1987 m. lapkričio 17 d. tam pritarė pagal 1985 m. balandžio
30 d. susitarimo 14 straipsnio 2 dalį.
Galiausiai 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 16 straipsnis numatė, kad turi būti pakeisti bendrovių įstatai, siekiant atsižvelgti
į šio susitarimo nuostatas.
Iš to išplaukia, kad ieškovė, puikiai žinodama aplinkybes, sutiko perimti ne tik teises, bet ir 1985 m. balandžio 30 d. susitarime
nustatytus įpareigojimus, kuriuos
Adsum
ir W. De Backer turėjo arba prisiėmė
Verlipack
ir Belgijos valstybės atžvilgiu ir kurie pagal šio susitarimo 16 straipsnį turėjo būti neatsiejama
Verlipack
bendrovių įstatų sudėtinė dalis. Visų pirma
Imcour Holding
, kurią perėmė ieškovė, pagal 1987 m. lapkričio 18 d. papildymo 3 straipsnį neatšaukiamai įsipareigojo įvykdyti įsipareigojimą
supirkti SNRSN turėtas bendrovės
Verlipack
B kategorijos akcijas ir I kategorijos dividendų kuponus bei to supirkimo sąlygas.
Be to, ieškovė taip pat negali paneigti supirkimo įpareigojimo galiojimo, remdamasi 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 10 straipsnio
1 dalyje minima sąlyga, susijusia su
Verlipack
bendrovių ankstesnių metų pelnu ir galimybe disponuoti rezervais, nes pagal šio susitarimo 10 straipsnio 3 dalį pati ieškovė
bet kuriuo atveju turėjo supirkti SNRSN turėtas B kategorijos akcijas ir I kategorijos dividendų kuponus, jei jų neįsigys
Verlipack
bendrovės.
Be to, anksčiau laiko supirkdama B kategorijos akcijas ir I kategorijos dividendų kuponus, kurie sudarė 1996 m. gruodžio 18 d.
susitarimo objektą, ieškovė gavo įvairiapusės naudos.
Pirma, ji nuosavybės teise tiesiogiai įgijo visas dar Valonijos institucijų turėtas B kategorijos akcijas ir I kategorijos
dividendų kuponus, kuriuos pagal 1987 m. lapkričio 18 d. papildymą bet kuriuo atveju būtų turėjusi perimti kasmetinėmis dalimis,
o tai jai leido restruktūrizuoti
Verlipack
, į bendrovę priimant
Heye
, ir supaprastinti grupės struktūrą, visas akcijas perleidus bendrovei
Verlipack Holding I
.
Kaip išplaukia iš bylos medžiagos (be kita ko, žr. ginčijamo sprendimo 11 ir 12 konstatuojamąsias dalis, ieškinio 23 punktą
ir 2001 m. liepos 26 d. Belgijos Karalystės Komisijai skirto laiško 6 ir 7 dalis), grupės
Verlipack
bendrovių padėtis 1996 metais kėlė tokį susirūpinimą, kad atrodė, jog neišvengimai teks surasti stiklo gamybos sektoriuje
veikiančią bendrovę, siekiant sudaryti sąlygas grupei finansiškai atsigauti. Be to, tokia bendrovė, kokia yra
Heye
, nenorėjo dalyvauti grupės kapitale, kur akcijų turėjo valstybė, ir tai
Heye
akimis „galėjo reikšti pavojų, jog, Valonijos regionui ir grupei
Beaulieu
sudarius sąjungą, gali pasikeisti dauguma“.
Beje, ieškovė neginčijo šio 1998 m. gegužės 25 d. pastabose pateikto teiginio, savo ieškinio 22 punkte nurodydama, jog „grupė
Beaulieu
aiškiai jaučia, kad viešasis akcininkas nebėra pasirengęs aktyviai remti trijų
Verlipack
bendrovių, o netaikant kraštutinių priemonių jos tuoj pat patirs bankrotą. Todėl
Beaulieu
stengiasi parengti sanavimo priemones ir tam ieško strateginių partnerių, stiklo rinkoje turinčių pripažintos patirties.
Šiame kontekste vyksta derybos su <…>
Heye
<…>, viena iš pirmaujančių Vokietijos stiklo gamintojų“.
Be to, iš 2001 m. liepos 26 d. Belgijos Karalystės Komisijai skirto laiško išplaukia, kad „
Beaulieu
ir
Heye
bei Valonijos regionas pradėjo derybas siekiant organizuoti grupės
Verlipack
pardavimą bendrovei
Heye
bei įvesti naują 1997 m. balandžio mėn. sukurtą finansų struktūrą“ ir kad „po
Beaulieu
ir
Heye
susitarimo buvo nuspręsta, jog
Beaulieu
turi supirkti Valonijos regiono turėtas
Verlipack Ghlin
ir
Verlipack Jumet
akcijas ir dividendų kuponus, prieš Valonijos regionui imantis pakartotinės intervencijos.“
Valonijos regionas taip pat aktyviai dalyvavo restruktūrizuojant grupę
Verlipack
, kad būtų sumažinti gresiantys nuostoliai. Kaip matyti iš Sprendimo 2001/856 18?22 konstatuojamųjų dalių, Valonijos regionas 1997 m. suteikė bendrovei
Heye
dvi paskolas po 250 milijonų BEF, kuriomis atsižvelgiant į šį restruktūrizavimą buvo finansuojami pastarosios įnašai į bendrovės
Verlipack
kapitalą (šiuo klausimu taip pat žr. 44 punkte minėto 2003 m. liepos 3 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
22?24 punktus).
Antra, minėtų derybų bei
Beaulieu
ir
Heye
sudaryto susitarimo kontekste taip pat reikėtų atkreipti dėmesį į naudą, kurią ieškovei suteikė jos įgytų B kategorijos akcijų
ir I kategorijos dividendų kuponų kaina bei jų apmokėjimo sąlygos.
Pirmiausia ieškovė pagal 1985 m. balandžio 30 d. susitarimą, prie kurio ji prisijungė priimant 1987 m. lapkričio 18 d. papildymą,
būtų turėjusi nustatytu terminu sumokėti sutartą kainą, o 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimu jai buvo suteikta galimybė iki
2001 m. gruodžio 31 d. atidėti mokėjimą už atitinkamas akcijas ir dividendų kuponus nemokant palūkanų, nors visą akcijų ir
dividendų kuponų paketą ji įsigijo iš karto ir taip galėjo lengviau restruktūrizuoti
Verlipack
.
Be to, priešingai nei tvirtina ieškovė, jog dėl kainos nebebuvo galima derėtis ir taip ji turėjo sumokėti 142 140 000 BEF
sumą, kuri atitiko 100 % atitinkamų akcijų ir dividendų kuponų nominalios vertės, kaina jai buvo sumažinta 28 428 000 BEF,
nes sumokėta kaina pagal 1985 m. Karaliaus dekreto 3 straipsnį atitiko 80 % emisijos kainos, nors ji iš karto įgijo nuosavybės
teisę ir teisę 113 712 000 BEF sumą be palūkanų sumokėti tik 2001 m. gruodžio 31 dieną.
Galiausiai tokia išvada išplaukia ir iš 2001 m. liepos 26 d. Belgijos Karalystės Komisijai skirto laiško, kuriame sakoma,
kad „grupė
Beaulieu
sutiko su šių akcijų ir dividendų kuponų supirkimu mainais už palankias apmokėjimo sąlygas, t. y. galimybę sumokėti kainą
per ketverius metus be palūkanų, kad būtų galima lengviau atlikti numatytą restruktūrizavimą vadovaujant
Heye
ir bendradarbiaujant su Valonijos regionu.“
Tad paskutinę 1998 m. gegužės 25 d. pastabų pastraipą, kuria ieškovė grindė savo argumentą, kad pagal 1996 m. gruodžio 18 d.
susitarimą atperkant atitinkamas akcijas ir dividendų kuponus nebuvo jokios galimybės derėtis, reikia aiškinti atsižvelgiant
į bendrą aprašyto supirkimo kontekstą, visų pirma į įrodytas
Heye
ir ieškovės derybas, kurios baigėsi susitarimu ir ieškovės pritarimu atitinkamam su minėtomis sąlygomis susijusiam supirkimui,
ir jos negalima suprasti kaip iliustruojančios Valonijos regiono spaudimą ieškovės atžvilgiu.
Beje, šią išvadą patvirtina kitos minėtų 1998 m. gegužės 25 d. pastabų pastraipos, kuriose aiškiai nurodoma būtinybė perduoti
bendrovei
Heye
grupės kontrolę siekiant pagerinti
Verlipack
padėtį, kad būtų galima užtikrinti naujojo investuotojo daugumą šiame holdinge, o tai veikiau buvo galima priskirti ieškovės
išreikštam norui įtraukti
Heye
į ekonominį grupės
Verlipack
atgaivinimą.
Todėl, atsižvelgiant į 1987 m. lapkričio 18 d. papildymu ieškovės prisiimtus įsipareigojimus supirkti B kategorijos akcijas
ir I kategorijos dividendų kuponus bei į grupės
Beaulieu
ir
Heye
susitarimą, kuris buvo sudarytas prieš supirkimą, ir į iš to išplaukiančią naudą, ieškovės argumentas, kad Valonijos institucijos
ją privertė imtis tokių veiksmų, turi būti atmestas.
Toliau reikėtų įvertinti ieškovės argumentą, kad atitinkamų akcijų ir dividendų kuponų, kurių vertė lygi nuliui arba netgi
neigiama, kaina 1996 m. gruodžio 18 d. susitarime buvo pervertinta, o 1998 m. lapkričio 20 d. papildymo objektas buvo jame
nustatytų kainų pritaikymas, siekiant jas sulyginti su kainomis, kurias po keturių mėnesių sumokėjo
Verlipack Holding I
arba ? kaip tvirtina ieškovė ?
Heye
, įgyvendindama 1997 m. balandžio 9 d. susitarime numatytą supirkimo įsipareigojimą, už akcijas, kurių kaina nustatyta pagal
jų faktinę, o ne nominalią vertę.
Pirma, dėl 1996 m. gruodžio 18 d. susitarime nustatytos kainos pervertinimo reikėtų priminti, kad ieškovė, priimdama 1987 m.
lapkričio 18 d. papildymą, prisijungė prie 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo ir pritarė SNRSN turėtų B kategorijos
Verlipack
akcijų bei I kategorijos dividendų kuponų supirkimui pagal jame nustatytą grafiką; be to, ji žinojo, kad privilegijuotų akcijų
be balso teisės kaina, remiantis jau konkrečiai 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo 4 straipsnio f punkto paskutinėje pastraipoje
paminėtu 1985 m. Karaliaus dekretu, negali būti žemesnė už 80 % jų emisijos kainos.
Iš šio sprendimo 97 punkte pakartoto 2001 m. sausio 11 d. laiško, įregistruoto 2001 m. sausio 15 d., matyti, kad Valonijos
institucijos Komisijai raštu pranešė, jog 113 712 000 BEF kaina pagal 1985 m. Karaliaus dekretą lygi 80 % šių akcijų ir dividendų
kuponų emisijos kainos.
Iš 2001 m. liepos 26 d. Komisijai skirto Belgijos Karalystės laiško išplaukia, kad Belgijos institucijos į Komisijos teiginį,
jog „įpareigojimas nustatyti 80 % dydžio emisijos kainą yra įstatymo reikalavimas, kuris be išimties galioja visiems, norintiems
nusipirkti tokio tipo privilegijuotų akcijų“, atsakė, kad ji jau atsižvelgė į tai, jog 1985 m. Karaliaus dekretas nenustato
sąlygų, kuriomis turi būti atliekamas mokėjimas, ir kad sutartas specialias sąlygas pateisina papildomos sąnaudos, kurių grupė
Beaulieu
patyrė taikant Belgijos teisės nuostatas.
Nors, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 77?79 punktų, taip Belgijos institucijos patvirtino, kad už atitinkamas akcijas
ir dividendų kuponus buvo sumokėta kaina, kuri, jų nuomone, neatitiko tikrosios ekonominės padėties, tokią kainą jos pateisino
1985 m. Karaliaus dekretu, kuris taikomas bet kokiam tokio tipo, koks nagrinėjamas byloje, pirkimo sandoriui, ir šio sprendimo
152 ir 153 punktuose nurodytuose 2001 m. sausio 11 d. ir liepos 26 d. laiškuose pažymėjo, jog šias papildomas sąnaudas kompensavo,
suteikdamos palankias apmokėjimo sąlygas, t. y. leisdamos ieškovei be palūkanų apmokėti per ketverius metus nuo nuosavybės
perėjimo momento ir užtikrindamos grupės
Beaulieu
pritarimą tokiai kainai.
Beje, sprendimo pradėti oficialią tyrimo procedūrą 10 ir 13 punktai rodo, kad aktyvai viršijo skolas, turint omenyje, jog
trijų gamybos padalinių (Ghlin, Jumet ir Molio miestuose) turtas buvo vertinamas 515 milijonų BEF, o skolos ? daugiau nei
362,8 milijonus BEF.
Galiausiai iš bylos dokumentų nematyti, kad ieškovė kuriame nors nacionaliniame teisme buvo kvestionavusi savo pareigą sumokėti
aptariamų, 1996 m. gruodžio 16 d. susitarime nurodytų akcijų ir dividendų kuponų kainą ir jos dydį, kuriam, beje, pati pritarė,
arba 1985 m. Karaliaus dekreto taikymą.
Antra, dėl 1998 m. lapkričio 20 d. papildymo pasakytina, kad kaip skolos padengimo būdus jis numatė arba apmokėjimą pervedant
113 712 000 BEF sumą, arba perleidžiant 9 704 bendrovės
Verlipack Holding II
kapitalui priklausančias akcijas.
1998 m. lapkričio 20 d. papildyme nustačius, kad skolą galima padengti ne tik pervedant 113 712 000 BEF sumą, bet ir perleidžiant
9 704 bevertes akcijas, jo objektas negali būti 1998 m. gruodžio 18 d. susitarimu sutartos kainos pritaikymas kainoms, kurios
buvo nustatytos 1997 m. balandžio 9 d. susitarime, nes, remiantis jo nuostatomis, jis tik buvo papildytas galimybe padengti
skolą perleidžiant bevertes akcijas.
Jei būtų norėta pritaikyti kainas, logiškai reikėtų daryti prielaidą, kad būtų buvusi sumažinta pervedimu sumokėtina kaina
ir kad toks papildymas būtų buvęs priimtas ne 1998 m. lapkričio 20 d., t. y. praėjus maždaug 20 mėnesių nuo 1997 m. balandžio
9 d. Valonijos regiono ir
Verlipack Holding I
(kontroliuojamos bendrovės
Heye
) susitarimo pasirašymo – būtent tuo momentu, kai bendrovė
Verlipack Holding II
, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 75 punkto, buvo nemoki. 1999 m. gegužės 31 d.
Tribunal de commerce de Mons
sprendimu konstatuota, kad
Verlipack Holding II
mokėjimai buvo sustabdyti dar 1998 m. birželio mėnesį.
Todėl negalima pritarti ieškovės argumentams, kad faktinė akcijų vertė 1996 m. buvo lygi nuliui arba netgi neigiama ir kad
1998 m. gruodžio 20 d. papildymo objektas buvo 1996 m. gruodžio 18 d. susitarime nustatytos kainos pritaikymas kainoms, kurios
buvo nustatytos 1997 m. balandžio 9 d. susitarimu.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, pirma pirmojo ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta.
Dėl antros dalies, susijusios su aplinkybe, kad tuo atveju, jei nauda buvo suteikta, ieškovė negali būti palaikoma įmone EB 87 straipsnio
1 dalies prasme
–       Šalių argumentai
Pagrįsdama šią dalį ieškovė remiasi Sprendimu 2001/856, visų pirma jo 109 ir 110 punktais, kuriuose Komisija tvirtina, kad pagalbos gavėjas, kuris prireikus privalo ją grąžinti,
nebūtinai yra įmonė, šias lėšas gavusi tiesiogiai iš valstybės, o gali būti įmonė, esanti faktine naudos gavėja. Remiantis
Sprendimo 2001/856 110 punktu, tai patvirtina Teisingumo Teismo praktika, kuri skiria įmones, atlikusias tolesnio lėšų perdavimo subjekto funkciją,
ir įmones, galėjusias iš to gauti naudos, dėl kurios jas galima laikyti gavėjomis. Tačiau ieškovė dar kartą nurodo, kad akcijas,
kurias buvo priversta nupirkti ir kurių nenorėjo pasilikti, ji turėjo ribotą laiką. Kaip matyti iš 1998 m. gegužės 25 d. Valonijos
regiono Komisijai skirtų pastabų, priverstinį šių akcijų įsigijimą reikia vertinti atsižvelgiant į aplinkybę, kad
Heye
turėjo perimti grupės
Verlipack
kontrolę, dėl to atitinkamos akcijos buvo perleistos
Verlipack Holding I
ir pateko tiesiai į
Heye
rankas.
Todėl ieškovė mano, kad ji negali būti palaikoma įmone EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Dėl šių priežasčių ginčijamas sprendimas, pagal kurį ieškovė laikoma valstybės pagalbos gavėja, pažeidžia ir EB 87 straipsnio
1 dalį, ir Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnį kartu su 13 straipsniu.
Komisija prašo šią dalį atmesti.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad ieškovės argumentas tiek, kiek jis grindžiamas spaudimu, darytu pagal 1996 m. gruodžio 18 d.
susitarimą ieškovei atperkant 14 214 B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų, turi būti atmestas dėl šio sprendimo
129?149 punkte išdėstytų priežasčių.
Antra, ieškovės argumentui nebūtų galima pritarti ir tuo atveju, jei jis nebūtų vertinamas atsižvelgiant į šį priverstinį
supirkimą.
Kaip nustatyta šio sprendimo 131?149 punktuose, dėl įsipareigojimo, kurį
Adsum
perėmė pagal 1985 m. balandžio 30 d. susitarimą, prie kurio ieškovė prisijungė 1987 m. lapkričio 18 d. papildymu ir kuris
buvo įtrauktas į 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą, ieškovė sutiko supirkti B kategorijos akcijas ir I kategorijos dividendų
kuponus, kuriuos Valonijos regionas turėjo bendrovėse
SA Verlipack Jumet
ir
SA Verlipack Ghlin
, sumokant 113 712 000 BEF.
Taip Valonijos regionas, kuris dėl šios priežasties ieškovės atžvilgiu turėjo objektyvų ir piniginį 113 712 000 BEF reikalavimą,
1998 m. lapkričio 20 d. atsisakė šio reikalavimo mainais už tam tikros bendrovės akcijas, kurios tuo metu buvo bevertės, ir
to ieškovė neginčija. Tačiau ji neįrodė, kad atsisakius šio reikalavimo 1998 m. lapkričio mėn. ji įnešė šią sumą į
Verlipack Holding II
arba kitos bendrovės kapitalą, kurį būtų buvusi gavėja, tad ši suma liko ieškovės turto dalis.
Todėl Komisija vadovavosi teisinga prielaida, kad ieškovė pasinaudojo jos naudai pervestomis valstybės lėšomis.
Tad antrasis šio ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Dėl trečios dalies, susijusios su neigiamu poveikiu konkurencijai ir Bendrijos vidaus prekybai
–       Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisija ginčijamo sprendimo 70?72 punktuose labai glaustai nagrinėja abi sąlygas, susijusias su neigiamu
poveikiu konkurencijai ir Bendrijos vidaus prekybai, nes ji tik apsiriboja teiginiu, jog šios sąlygos yra tenkinamos, kadangi
grupė
Beaulieu
yra pirmaujantis ūkio subjektas tekstilės rinkoje ir eksportuoja didžiąją dalį savo produkcijos.
Tai galėtų reikšti, kad Komisija tokių ūkio subjektų, kokia yra grupė
Beaulieu
, atveju yra atleista nuo pareigos įrodyti, jog abi šios sąlygos yra tenkinamos. Tačiau ieškovė visų pirma yra suinteresuota
kaip
Verlipack
bendrovių akcininkė, o ne kaip tekstilės gamintoja, o aplinkybė, kad ji buvo priversta įsigyti grupės, gaminančios stiklo
tarą, akcijų ir šios akcijos turėjo būti perkeltos į kito šios rinkos ūkio subjekto kontroliuojamą holdingą, vargu ar yra
kaip nors susijusi su grupės
Beaulieu
veikla tekstilės rinkoje. Kadangi ši pagalba skiriama kitai rinkai nei tai, kurioje matyti konkurencijos iškraipymo požymių,
ginčijamas sprendimas yra klaidingas, nes jis iš dviejų EB 87 straipsnio 1 dalyje išvardytų sąlygų nurodo tik grupės
Beaulieu
padėtį tekstilės rinkoje. Be to, aplinkybė, jog ieškovė iš savo turto paėmė lėšų, kad jas investuotų į
Verlipack
, sustabdė, o ne paskatino jos veiklą tekstilės rinkoje, juo labiau kad šią investiciją lydėjo dideli nuostoliai.
Komisija, ginčijamame sprendime reikalaudama grąžinti nurodytą sumą, ne pašalina konkurencijos iškraipymą, o veikia priešingai
ir baudžia grupę
Beaulieu
, nors viešasis sektorius pats pripažino, kad ieškovės kaip atsakomoji paslauga už akcijas sumokėta kaina buvo neproporcinga,
o Valonijos regionas atsakomąją paslaugą pakoregavo 1998 m. lapkričio 20 d. papildymu. Be to, ieškovė tik laikinai turėjo
Verlipack Holding I
akcijų ir iš jų negavo jokios finansinės ar ekonominės naudos. Net darant prielaidą, kad ieškovė šių akcijų gavo neatlygintinai,
ši dovana, jos nuomone, negalėtų turėti jokio poveikio konkurencijai tekstilės rinkoje.
Komisija prašo šią dalį atmesti.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikėtų konstatuoti, kad ieškovė šia ieškinio pagrindo dalimi ginčija įvertinimą, kurį Komisija atliko siekdama
nustatyti, ar tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalyje išvardytos sąlygos, susijusios su konkurencijos iškraipymu ir neigiamu
poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai bei tariamai trumpam ginčijamame sprendime pateiktam šių dviejų sąlygų motyvavimui,
o tai irgi sudaro ketvirtojo ieškinio pagrindo dalyką, todėl turi būti vertinama kartu su juo.
Dėl konkurencijos iškraipymo sąlygų pirmiausia reikėtų priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagalba, kuria tam
tikra įmonė atleidžiama nuo sąnaudų, kurias ji paprastai patirtų vykdydama einamąją ar kitokią veiklą, iš esmės iškraipo konkurencijos
sąlygas (žr. 1995 m. birželio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Siemens prieš Komisiją
, T‑459/93, Rink. p. II‑1675, 48 ir 77 punktus ir jame nurodytą teismo praktiką bei 1998 m. balandžio 30 d. Sprendimo
Vlaamse Gewest prieš Komisiją
, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 43 punktą).
Be to, jei valstybės institucija remia įmonę, kuri veikia didele konkurencija pažyminčiame sektoriuje, suteikdama jai naudos,
konkurencija iškraipoma arba kyla tokio iškraipymo pavojus (177 punkte minėto sprendimo
Vlaamse Gewest prieš Komisiją
46 punktas).
Kaip buvo nustatyta nagrinėjant pirmąją ir antrąją šio ieškinio pagrindo dalis, šiuo atveju Valonijos regionas atsisakė 113 712 000 BEF
dydžio reikalavimo ieškovės atžvilgiu, kuri veikė tokiame sektoriuje, būtent ? tekstilės, kuriam būdinga visiškai atvira konkurencija.
Todėl Komisija ginčijamo sprendimo 71 punkte padarė teisingą prielaidą, kad nagrinėjama pagalba iškraipo konkurenciją arba
gali ją iškraipyti.
Dėl sąlygos, susijusios su neigiamu poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai, iš nusistovėjusios praktikos išplaukia,
kad valstybės pagalba turi poveikį Bendrijos vidaus prekybai, jeigu ji sustiprina įmonės padėtį Bendrijos vidaus prekyboje
konkuruojančių įmonių atžvilgiu (1980 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Philip Morris prieš Komisiją
, 730/79, Rink. p. 2671, 11 punktas ir 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑75/97, Rink. p. I‑3671, 47 punktas; 177 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vlaamse Gewest prieš Komisiją
50 punktas; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
HAMSA prieš Komisiją
, T‑152/99, Rink. p. II‑3049, 220 punktas ir 83 punkte minėto sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
57 punktas).
Šiuo atveju Komisija ginčijamo sprendimo 70 punkte pateikė ieškovės neginčytą lentelę, iš kurios matyti, kad tarp Belgijos
ir likusių pasaulio šalių vyko aktyvi prekyba kilimais ir kitomis tekstilinėmis grindų dangomis ir kad 1998 m. Belgija eksportavo
produkcijos už 2 009 560 000,84 eurų, o importavo ? už 211 659 000,19 eurų.
Iš ginčijamo sprendimo 71 punkto, visų pirma iš 17 išnašos, taip pat išplaukia, kad ieškovė yra Europoje pirmaujanti kilimų
gamintoja, eksportuojanti 98 % savo produkcijos. Komisija taip pat nurodė, kad ieškovės apyvarta siekė 4 379 764 000 BEF,
5 182 220 000 BEF ir 4 821 857 000 BEF.
Galiausiai negalima pritarti ieškovės argumentui, kad šiuo atveju nėra tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies sąlygos, nes ginčijama
pagalba skirta kitai rinkai nei tai, kurioje matyti konkurencijos iškraipymo požymių. Pagal ginčijamą sprendimą procedūra
dėl nagrinėjamos valstybės pagalbos buvo pradėta grupės
Beaulieu
atžvilgiu, kurią, kaip išplaukia iš sprendimo 22 punkto, valdo ieškovė. Suteikta 113 712 000 BEF dydžio pagalba, kuri, kaip
buvo konstatuota šio sprendimo 169 punkte, nebuvo įnešta į
Verlipack Holding II
arba kitos stiklo sektoriaus įmonės kapitalą, liko grupės
Beaulieu
turto dalimi. Todėl ši pagalba neišvengiamai turėjo poveikį sričiai, kur aktyviai veikia grupė
Beaulieu
, t. y. tekstilės sektoriui. Tad pagalba, kurią gavo ieškovė, suteikė konkurencinių pranašumų tekstilės rinkoje.
Todėl trečiai šio ieškinio pagrindo daliai negalima pritarti, ir visas pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo ir Reglamento
Nr. 659/1999
14 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė primena, kad pagal teismų praktiką Bendrijos institucijų veiksmai negali viršyti to, kas būtina ir reikalinga numatytiems
tikslams pasiekti (1984 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Denkavit Nederland
, 15/83, Rink. p. 2171; 2001 m. lapkričio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie prieš Komisiją
, T‑9/98, Rink. p. II‑3367), ir kad šis principas įtvirtintas Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnyje, kuris numato, jog Komisija nereikalauja
susigrąžinti pagalbos, jei tai prieštarauja kuriam nors bendrajam Bendrijos teisės principui.
Tačiau ieškovė mano įrodžiusi, kad priverstinis nagrinėjamų
Verlipack
bendrovių akcijų ir dividendų kuponų supirkimas jai neatnešė nei finansinės, nei kitokios naudos EB 87 straipsnio prasme,
tad reikalaujant grąžinti nebūtą pagalbą yra pažeidžiamas proporcingumo principas.
Be to, net jei būtų daroma prielaida, kad buvo suteikta ją remianti valstybės pagalba, yra neįmanoma pamatuoti tariamai suteiktos
naudos vertės, kaip tai daroma įprastai. Dažniausia daroma prielaida, kad įmonei skirtos veiklos pagalbos dydis iš esmės atitinka
konkurencijos trikdymą atitinkamame sektoriuje. Tačiau šiuo atveju valstybės lėšos nebuvo perkeltos į privatų sektorių, be
to, pagalba buvo skirta ne įmonės įprastos veiklos sektoriui. Todėl neteisinga konkurencijos iškraipymo tekstilės rinkoje
laipsnį nustatyti vien pagal nominalią akcijų vertę, kurias ieškovė įsigijo bendrovėje, gaminančioje stiklo tarą. Iš visų
šios bylos faktinių aplinkybių matyti, kad nominali akcijų vertė negali atitikti tariamo konkurencijos iškraipymo tekstilės
rinkoje laipsnio ne tik todėl, kad ši vertė būtų tokia aukšta, jog atsirastų piktnaudžiavimo požymių, ir niekaip neatitiktų
savo faktinės vertės, bet ir todėl, kad net suponuojant, jog priverstinis akcijų pirkimas būtų jai davęs naudos, tai nelėmė
konkurencijos iškraipymo tekstilės rinkoje, nes neatlygintinas akcijų įsigijimas stiklo rinkoje savaime nereiškia naudos veiklai
tekstilės rinkoje.
Tuo remiantis Komisijos teiginys, kad reikalavimas grąžinti ieškovės įgytų akcijų nominalią vertę reikalingas siekiant pašalinti
konkurencijos iškraipymą, prieštarauja ekonominėms realijoms, todėl Komisija, keldama šį reikalavimą, pažeidžia proporcingumo
principą ir Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnį.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškovės argumentas, kad reikalaudama susigrąžinti pagalbą Komisija pažeidė Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį ir
proporcingumo principą, nors priverstinis B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų pirkimas pagal 1996 m. gruodžio
18 d. susitarimą jai neatnešė jokios finansinės naudos, tiek, kiek šis pažeidimas grindžiamas tariamu spaudimu ieškovei supirkti
akcijas, turi būti atmestas dėl šio sprendimo 129?149 punktuose išvardytų priežasčių.
Šis argumentas turėtų būti atmestas ir tuomet, jei būtų daroma prielaida, kad jis grindžiamas ne minėtu spaudimu, o pačiu
ieškovės atliktu akcijų supirkimu.
Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo, visų pirma iš jo 91 ir 92 punktų, šiuo atveju valstybės pagalbą sudarė tai, kad Valonijos
regionas 1998 m. lapkričio 20 d. mainais už 9 704
Verlipack Holding II
akcijų grąžinimą, kurios perleidimo momentu 1998 m. gruodžio mėn. buvo bevertės, nes šios bendrovės turtas 1999 m. vasario
11 d. buvo įvertintas 1 BEF, atsisakė objektyvaus 113 712 000 BEF dydžio reikalavimo grupės
Beaulieu
atžvilgiu.
Todėl ieškovė vadovaujasi klaidinga prielaida, be kita ko, tvirtindama, kad konkurencijos iškraipymo laipsnis buvo nustatytas
klaidingai, remiantis nominalia 1996 m. įgytų akcijų verte, nes valstybės pagalba buvo laikoma ne ši operacija, o Valonijos
regiono sprendimas 1998 m. lapkričio 20 d. atsisakyti objektyvaus ir piniginio 113 712 000 BEF dydžio reikalavimo, kurį jis
turėjo ieškovės atžvilgiu ir kurio pastaroji niekada neginčijo nacionaliniuose teismuose.
Tačiau atsisakiusi šio reikalavimo privačios įmonės naudai Belgijos Karalystė privačiam sektoriui suteikė 113 712 000 BEF
dydžio valstybės pagalbą.
Todėl iškraipymo laipsnį reikia vertinti pagal tai, kad Valonijos regionas nusprendė nereikalauti įgyvendinti objektyvaus
ir piniginio 113 712 000 BEF dydžio reikalavimo ieškovės atžvilgiu.
Taigi Komisija, atsižvelgdama į tokio dydžio reikalavimo atsisakymą, ginčijamo sprendimo 111 punkte pareikalavo susigrąžinti
pagalbą, „siekiant atkurti ekonomines sąlygas, su kuriomis įmonė būtų turėjusi susidurti, jeigu jai nebūtų buvusi suteikta
nesuderinama pagalba“.
Dėl ieškovės argumento, kad suteikta pagalba nelėmė konkurencijos iškraipymo tekstilės rinkoje, nes neatlygintinas akcijų
įsigijimas stiklo rinkoje savaime nereiškė naudos veiklai tekstilės rinkoje, jau šio sprendimo 184 punkte buvo konstatuota,
kad ieškovei suteikta pagalba liko grupės
Beaulieu
turto dalimi ir taip lėmė finansinį pranašumą tekstilės rinkoje, tad tokia pagalba neišvengiamai gali iškreipti konkurenciją
bendrojoje rinkoje ir neigiamai paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, nes ji gali pagerinti palaikomos įmonės padėtį
kitų įmonių atžvilgiu ir leisti jai padidinti savo eksportą.
Todėl Komisija negali būti kaltinama, kad pažeidė proporcingumo principą ir Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnį, nes pareikalavo
grąžinti pagalbos vertę, kurią sudarė 113 712 000 BEF dydžio reikalavimo atsisakymas.
Esant tokioms sąlygoms, antrasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu
Ieškovė, kuri šį ieškinio pagrindą išskaido į tris dalis, kaltina Komisiją tuo, kad ši pažeidė vienodo požiūrio principą,
kaip jį Teisingumo Teismas suformulavo 1977 m. spalio 19 d. Sprendime
Ruckdeschel
ir kt.
(117/76 ir 16/77, Rink. p. 1753), taikydama du skirtingus įvertinimo metodus turimų bendrovių
Verlipack
akcijų ir dividendų kuponų vertei nustatyti, šį vertinimą atlikdama dviem skirtingais momentais ir galiausiai dvejopai panaudodama
argumentą dėl galutinio valstybės pagalbos gavėjo.
Dėl pirmos dalies, susijusios su aplinkybe, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia vienodo požiūrio principą tuo, jog akcijų
ir dividendų kuponų vertei nustatyti buvo taikomi du skirtingi metodai
–       Šalių argumentai
Ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ši taikė du skirtingus metodus turimų bendrovių
Verlipack
akcijų ir dividendų kuponų vertei nustatyti, vienas kurių buvo grindžiamas emisijos kaina (nominalia verte, t. y. 113 712 000 BEF,
? kaina, už kurią ieškovė įsipareigojo jas nupirkti), o kitas – faktine akcijų verte jų perleidimo Valonijos regionui momentu,
kuri, remiantis ginčijamo sprendimo 80 punktu, buvo lygi nuliui.
Tačiau šių operacijų atžvilgiu Valonijos regionas ir ieškovė buvo praktiškai tokioje pačioje padėtyje: abu būtų perleidę
Verlipack
bendrovių vertybinių popierių paketą tokiu momentu, kuriuo šios bendrovės turėjo ekonominių sunkumų, nesvarbu, ar tai būtų
1996 m. gruodžio mėn., kai Valonijos regionas atitinkamas akcijas ir dividendų kuponus perleido ieškovei, ar 1998 m. gruodžio
mėn., kai ieškovė savo akcijas perleido Valonijos regionui. 1996 m. gruodžio mėn.
Verlipack Jumet
ir
Verlipack Ghlin
patyrė labai didelių nuostolių.
Todėl ieškovė abejoja, ar Komisija turėjo pagrindo iš esmės vienodų bendrovių vertybinių popierių paketo vertę nustatyti,
nors ir skirtingu metu, tačiau esant labai panašiai finansinei padėčiai, taikant du skirtingu metodus.
Ieškovė atkreipia dėmesį į tai, kad Komisija kaip vienintelį pateisinimą nurodė 1985 m. Karaliaus dekretą. Tačiau remiantis
šio sprendimo 126 punkte nurodyta teismų praktika, toks požiūris yra pernelyg formalus, griežtas ir siauras ir neleidžia atsižvelgti
į faktines bei ekonomines šios bylos aplinkybes. Viena vertus, Valonijos regionas ne kartą pakartojo, kad ieškovės 1996 m.
sumokėta kaina buvo neproporcingai didelė, kita vertus, Valonijos regionas 1997 m.
Heye
atveju atsižvelgė į faktinę akcijų vertę.
Komisija prašo atmesti šią dalį.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Remiantis nusistovėjusia praktika, diskriminacija būna tuomet, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai ir taip vieniems
ūkio subjektams kitų atžvilgiu sudaromos nepalankios sąlygos, o nevienodo požiūrio nepateisina jokios svarios objektyvios
priežastys (1962 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Klöckner-Werke
ir Hoesch prieš Aukščiausiąją instituciją
, 17/61 ir 20/61, Rink. p. 615, 652; 1985 m. sausio 15 d. Sprendimo
Finsider prieš Komisiją
, 250/83, Rink. p. 131, 8 punktas ir 2002 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑351/98, Rink. p. I‑8031, 57 punktas; 1999 m, liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Wirtschaftsvereinigung Stahl prieš Komisiją
, T‑106/96, Rink. p. II‑2155, 103 punktas).
Šiuo klausimu atkreiptinas dėmesys į tai, kad ieškovė pagal 1985 m. balandžio 30 d. susitarimo nuostatas, prie kurio ji prisijungė
1987 m. lapkričio 18 d. papildymu, sutiko perimti teises ir pareigas, išplaukiančias iš šio susitarimo, kurio 10 straipsnyje
buvo tiksliai nustatytos sąlygos, taikomos B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų kuponų supirkimui, visų pirma kaina.
Be to, šiame susitarime aiškiai nurodomas 1985 m. Karaliaus dekretas, kuriame, be kita ko, nustatytos šių akcijų ir dividendų
kuponų supirkimo kainos apskaičiavimo sąlygos.
Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 77 ir 78 punktų, 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimu, atitinkančiu 1985 m. Karaliaus dekretą,
nustatyta kaina buvo lygi 80 % privilegijuotų akcijų be balso teisės kainos, nustatytos 1985 m. balandžio 30 d. susitarime.
Dėl šios operacijos ieškovė Valonijos regiono atžvilgiu turėjo objektyvią 113 712 000 BEF skolą.
Kadangi akcijų, kurias Valonijos regionas 1998 m. lapkričio 20 d. papildymu sutiko paimti kaip 113 712 000 BEF dydžio reikalavimo
apmokėjimą, vertė, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 73?76 ir 80 punktų, niekaip nebuvo susijusi su 1985 m. Karaliaus
dekretu, ji turėjo būti nustatyta atsižvelgiant į aplinkybes, buvusias šio papildymo momentu. 1998 m. lapkričio 20 d. papildymo
momentu
Verlipack Holding II
, kurios akcijos perleistos Valonijos regionui, buvo nemoki, tokia jos padėtis pagal 1999 m. gegužės 31 d.
Tribunal de commerce de Mons
sprendimą buvo susidariusi nuo 1998 m. birželio mėn., o jos turtas įvertintas 1 BEF. Todėl šios akcijos, kurių nominali vertė
sudarė 100 milijonų BEF, 1998 m. lapkričio 20 d. papildymo momentu nebeturėjo jokios vertės, o to ieškovė, beje, ir neginčijo.
Dėl šios priežasties minėtą papildymą Komisija vertino atsižvelgdama į faktinę atitinkamų akcijų vertę.
Todėl Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo, nes nebuvo panašių aplinkybių.
Šiai išvadai neprieštarauja ieškovės argumentas, kuriuo ji lygina savo padėtį su
Heye
padėtimi pagal 1997 m. balandžio 9 d.
Verlipack Holding I
ir Valonijos regiono pasirašytą susitarimą dėl opciono, kuriame susitarta, kad „kiekvienos akcijos kaina (atitinka) vertę,
gaunamą <…>
SA Verlipack Holding II
buhalterinę grynojo turto vertę <…> padalijus iš šios bendrovės išleistų akcijų skaičiaus“.
Iš šio susitarimo neišplaukia, kad Valonijos regiono turėtos
Verlipack Holding II
akcijos buvo privilegijuotos akcijos be balso teisės 1985 m. Karaliaus dekreto prasme.
Net darant prielaidą, kad akcijos, kurios buvo šio susitarimo dėl opciono objektas, prilyginamos akcijoms, kurios buvo perleidimo
pagal 1996 m. gruodžio 18 d. susitarimą objektas, reikėtų pažymėti, kad, kaip teisingai tvirtina Komisija, būtent Valonijos
regionas, o ne Komisija būtų diskriminavęs ieškovę.
Todėl pirma trečiojo ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta.
Dėl antros dalies, susijusios su aplinkybe, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia vienodo požiūrio principą dėl to, jog akcijos
ir dividendų kuponai buvo vertinami dviem skirtingais momentais
–       Šalių argumentai
Ieškovės nuomone, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad akcijos, kurios 1998 m. gruodžio mėn. buvo perleistos vietoje sumokėjimo,
įvertintos 0 BEF dėl to, jog
Verlipack Holding II
turto vertė 1999 m. vasario 11 d. buvo sumažinta iki 1 BEF. Todėl Komisija, nustatydama Valonijos regionui vietoje apmokėjimo
atiduotų akcijų vertę, orientavosi į ginčijamo sprendimo priėmimo momentą ir neatsižvelgė į vėlesnę suinteresuotos grupės
Verlipack
bendrovės raidą iki bankroto momento. Tačiau kalbant apie 1996 m. įgytų akcijų vertę pasakytina, kad Komisija atsižvelgė
tik į jų nominalią vertę įsigijimo momentu. Todėl ginčijamo sprendimo 107 punkte Komisija neatsižvelgė nei į ekonominę ir
finansinę suinteresuotosios bendrovės raidą, nei į Sprendimą 2001/856, iš kurio išplaukia, kad finansinė
Verlipack
padėtis prieš ateinant
Heye
jokiu būdu neatrodė stabili. Komisija taip pat netinkamai įvertino 1998 m. lapkričio 20 d. papildymą, pagal kurį Valonijos
regiono reikalavimas civilinės teisės požiūriu pasibaigė jau po
Verlipack Holding II
akcijų perleidimo vietoje sumokėjimo. Taigi Komisijos atliktas šių aplinkybių išskyrimas, kurį lėmė tai, kad pirmuoju atveju
ji atsižvelgė į grupės
Verlipack
ekonominę ir finansinę raidą, tačiau antruoju ? neatsižvelgė, yra objektyviai nepateisinamas, todėl pažeidžia vienodo požiūrio
principą.
Komisija prašo šią dalį atmesti.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikėtų pažymėti, kad ieškovė antra šio ieškinio pagrindo dalimi iš esmės vėl remiasi argumentais, kuriuos ji išdėstė pirmoje
dalyje dėl aptariamų akcijų ir dividendų kuponų vertės, todėl daroma nuoroda į šio sprendimo 207?211 punktus.
Be to, reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad Komisija, nustatydama ieškovei 1998 m. lapkričio 20 d. papildymu skirtos pagalbos
dydį, teisingai atsižvelgė į aplinkybes, kilusias tuo momentu, kai Valonijos regionas 9 704 bendrovės
Verlipack Holding II
akcijų, kurios tuo metu, t. y. 1998 m. lapkričio 20 d., neturėjo jokios vertės, grąžinimą priėmė kaip objektyvaus ir piniginio
113 712 000 BEF dydžio reikalavimo apmokėjimą.
Todėl antra trečiojo ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta.
Dėl trečios dalies, susijusios su aplinkybe, kad ginčijamas sprendimas pažeidė vienodo požiūrio principą dėl to, jog buvo
dvejopai panaudotas argumentas dėl galutinio valstybės pagalbos gavėjo
–       Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad
Heye
nebuvo laikoma galutine pagalbos gavėja, kaip išplaukia iš Sprendimo 2001/856 109 ir 110 punktų,. Ji pati taip pat negali
būti laikoma galutine pagalbos gavėja, nes 1996 m. gruodžio 18 d. įgytą akcijų paketą praktiškai iš karto (1997 m. sausio
24 d.) perleido bendrovei
Verlipack Holding I
, kurią nuo 1997 m. balandžio 11 d. pradėjo kontroliuoti
Heye
. Todėl ji iš tariamos valstybės pagalbos negavo jokios faktinės naudos ir jos padėtis buvo tokia pati kaip
Heye
Sprendime 2001/856. Komisija, skirtingai vertindama šias abi bendroves ir nenurodydama objektyvių priežasčių, pažeidė vienodo požiūrio principą.
Komisija prašo šią dalį atmesti.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Trečiąja šio ieškinio pagrindo dalimi ieškovė dar kartą neigia buvusi pagalbos gavėja ir nurodydama Sprendimo 2001/856 109
ir 110 punktus teigia, kad ji, kaip ir
Heye
, 1996 m. gruodžio 18 d. jos dispozicijai suteiktų akcijų ir dividendų kuponų negalėjo panaudoti kitiems tikslams, nei jas
tiesiogiai per
Verlipack Holding I
perduoti
Verlipack
padaliniams, todėl iš tariamos valstybės pagalbos ji negavo jokios naudos.
Pirmiausia reikėtų priminti, kad vien 1998 m. lapkričio 20 d. papildymu, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo, numatytą reikalavimo
atsisakymą Komisija laikė valstybės pagalba, todėl klausimas dėl kvalifikavimo kaip valstybės pagalbos negali būti susijęs
su 1996 m. gruodžio 18 d. susitarime numatyta operacija.
Antra, Komisija Sprendimo 2001/856 108 punkte pažymėjo, jog „abiejų susitarimų (t. y. obligacijomis padengtos paskolos ir kreditas) konstatuojamosiose dalyse
expressis verbis
numatoma, kad
Heye
įsipareigoja: i) padidinti
Ghlin
ir
Jumet
gamybos padalinių kapitalą; ir ii) finansuoti investicijas į tris
Verlipack
gamyklas, įskaitant Molio gamyklą (Flandrija)“. Iš to išplaukia, kad
Heye
tomis lėšomis turėjo padidinti
Verlipack
kapitalą.
Tačiau 1998 m. lapkričio 20 d. papildyme nėra jokios panašios išlygos, o ieškovė taip pat netvirtino, kad buvo numatyta tokia
išlyga dėl jos dispozicijai suteiktų lėšų perleidimo, tad jos padėties negalima prilyginti
Heye
padėčiai. Ieškovė taip pat jokiu būdu neteigė, kad Valonijos regionui atsisakius jam priklausančio reikalavimo ji padidino
Verlipack
kapitalą atsisakyto reikalavimo dydžiu.
Iš viso to išplaukia, kad trečia daliai negalima pritarti, ir visas trečiasis ieškinio pagrindas yra turi būti atmestas.

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovės nuomone, ginčijamam sprendimui būdingos motyvavimo spragos bent keturiais atžvilgiais.
Pirmiausia, iš ginčijamo sprendimo negalima pakankamai suprasti, dėl kokių priežasčių Komisija rėmėsi išimtinai nominalia
ieškovės supirkto akcijų paketo verte, neatsižvelgdama į kompleksiškas šios bylos aplinkybes.
Antra, ginčijamame sprendime nepaaiškinamos priežastys, dėl kurių Komisija apmokamų akcijų vertės klausimu (kurios įvertintos
1 BEF) kartais remiasi jų išleidimo data, kartais ? ieškovės atlikto priverstinio akcijų supirkimo 1996 m. gruodžio 18 d.
data, t. y. jų nominalia verte. Ginčijamame sprendime šis skirtumas nėra pakankamai motyvuojamas.
Trečia, ginčijamas sprendimas nepateisina skirtingo ieškovės ir
Heye
vertinimo visoje
Verlipack
byloje. Kaip
Heye
Sprendime 2001/856 nėra laikoma galutine pagalbos gavėja, taip pat turėjo būti daroma ir ginčijamame sprendime, o ieškovė negalėjo būti laikoma
įmone, gavusią faktinę naudą iš akcijų paketo, kurį ji, žinoma, įsigijo, tačiau spaudžiama. Ieškovė galėjo tik tol gauti finansinės
naudos, kol tas akcijas turėjo, t. y. nuo 1996 m. gruodžio 18 d. iki 1997 m. balandžio 11 dienos.
Galiausiai ieškovė, nurodydama šio sprendimo 172?174 punktuose išdėstytus samprotavimus, tvirtina, kad Komisija nepaaiškina,
dėl kokių priežasčių pagalba su sąlyga, kad ji ieškovei buvo suteikta, iškreipia konkurenciją ir neigiamai veikia valstybių
narių tarpusavio prekybą tekstilės rinkoje.
Komisija prašo šį ieškinio pagrindą atmesti.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, pareiga motyvuoti pagal EB 253 straipsnį yra esminis procedūros reikalavimas, kurį
reikia skirti nuo klausimo dėl motyvacijos pagrįstumo, susijusio su materialiniu ginčijamo teisės akto teisėtumu. Todėl pagal
EB 253 straipsnį numatyta motyvacija turi būti pritaikyta teisės akto pobūdžiui ir taip aiškiai bei nedviprasmiškai išreikšti
teisės aktą priėmusios Bendrijos institucijos motyvus, kad suinteresuotieji asmenys iš jos suprastų priemonės priėmimo priežastis,
o kompetentingas teismas galėtų vykdyti savo kontrolės funkciją (1985 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nyderlandai ir Leeuwarder Papierwarenfabriek prieš Komisiją
, 296/82 ir 318/82, Rink. p. 809, 19 punktas; 83 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Sytraval
ir
Brink’s France
, 63 ir 67 punktai ir 2002 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑114/00, Rink. p. I‑7657, 62 punktas; 83 punkte minėto sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
119 punktas).
Be to, reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, visų pirma teisės akto turinį, nurodytų
priežasčių pobūdį ir galimą teisės akto adresato ar kitų su šiuo aktu tiesiogiai ir konkrečiai susijusių asmenų suinteresuotumą
gauti paaiškinimą. Motyvacijoje neturi būti pateikiami visi reikšmingos faktinės arba teisinės aplinkybės, nes klausimas,
ar teisės akto motyvuojamoji dalis atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinamas ne tik atsižvelgiant į jo
tekstą, bet ir į kontekstą bei į visus atitinkamos srities teisės aktus (žr. 234 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
63 punktą ir 2003 m. sausio 28 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑334/99, Rink. p. I‑1139, 58 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką).
Jei šis principas taikomas kvalifikuojant tam tikrą priemonę kaip valstybės pagalbą, turi būti nurodomos priežastys, dėl kurių
nagrinėjama pagalbos priemonė, Komisijos nuomone, patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (1998 m. balandžio 30 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cityflyer Express prieš Komisiją
, T‑16/96, Rink. p. II‑757, 66 punktas).
Atsižvelgiant į šią teismo praktiką, nematyti, kad Komisija šiuo atveju būtų pažeidusi savo pareigą pakankamai motyvuoti ginčijamą
sprendimą keturių ieškovės prieštaravimų požiūriu.
Pirmiausia dėl aplinkybės, kad Komisija remiasi ieškovės 1996 m. supirktų B kategorijos akcijų ir I kategorijos dividendų
kuponų nominalia verte, pakanka pažymėti, kad, kaip išplaukia iš šio sprendimo 150?156 punktų, susijusių su nagrinėjamų akcijų
ir dividendų kuponų verte, Komisija ginčijamo sprendimo 77 ir 78 punktuose nurodė, dėl kokių priežasčių ji rėmėsi šia verte.
Šiose punktuose sakoma:
„Belgija tvirtina, kad 1996 m. gruodžio mėn. nustatyta 113 712 000 BEF kaina už akcijas be balso teisės ir dividendų kuponus,
kuriuos
Sowagep
perleido grupei
Beaulieu
, neatitiko šių akcijų vertės. Remiantis Belgijos duomenimis, šiuo atveju tai buvo „pagal 1985 m. gegužės 7 d. Karaliaus dekretą
nustatyta kaina“. Pagal šio Karaliaus dekreto 3 straipsnį privilegijuotų akcijų be balso teisės pirkimo kaina „negali būti
žemesnė nei 80 % emisijos kainos“. Pasak Belgijos, 113 712 000 BEF kaina už grupės
Beaulieu
1996 m. gruodžio mėn. pirktas akcijas ir dividendų kuponus sudaro 80 % šių akcijų emisijos kainos.
Įpareigojimas nustatyti 80 % dydžio emisijos kainą yra įstatymo reikalavimas, kuris be išimties galioja visiems, norintiems
nusipirkti tokio tipo privilegijuotų akcijų.“
Tiek, kiek ieškovės argumentas susijęs su aplinkybe, kad Komisija nepakankamai pagrindė ginčijamą sprendimą todėl, kad nenurodė,
dėl kokių priežasčių ji rėmėsi vien ieškovės 1996 m. supirkto akcijų paketo nominalia verte, neatsižvelgdama į kompleksiškesnį
šios bylos kontekstą, t. y. tariamai darytą spaudimą, jis turi būti atmestas dėl šio sprendimo 129?149 punktuose išvardytų
priežasčių.
Todėl Komisijai negalima priekaištauti, kad šiuo klausimu nepakankamai pagrindė ginčijamą sprendimą.
Antra, dėl aplinkybės, kad ginčijamame sprendime nepaaiškinama, dėl kokių priežasčių 1998 m. Valonijos regiono apmokamų akcijų
vertės klausimu Komisija remiasi akcijų išleidimo data ir priverstinio ieškovės atlikto atitinkamų akcijų bei dividendų kuponų
supirkimo 1998 m. gruodžio 18 d. data, reikėtų pažymėti, kad, kaip išplaukia iš šio sprendimo 207?211 ir 218?220 punktuose
pateikto vertinimo, Komisija ginčijamo sprendimo 77?79 punktuose pakankamai nurodė, dėl kokių priežasčių 1996 m. gruodžio
mėn. Valonijos regiono reikalavimas ieškovės atžvilgiu siekė 113 712 000 BEF. Tas pats pasakytina ir apie
Verlipack Holding II
akcijų vertę, turint omenyje tai, kad ginčijamo sprendimo 73?76 ir 80 punktuose Komisija nurodė, dėl kokių priežasčių šios
akcijos 1998 m. lapkričio mėn. nebeturėjo jokios vertės.
Jei ieškovė šiuo argumentu kvestionuotų ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies dalykinį teisingumą, remdamasi spaudimu,
kurį jai tariamai teko patirti, jis turėtų būti atmestas dėl šio sprendimo 129?149 punktuose nurodytų priežasčių.
Trečia, dėl tariamos ginčijamo sprendimo motyvavimo stokos, susijusios su tuo, kad ieškovė ir
Heye
buvo skirtingai vertinamos ta prasme, jog ieškovė, priešingai nei
Heye
, vertinta kaip pagalbą gavusi įmonė, reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad Komisija, be kita ko, 73, 80 ir 91 punktuose nurodė,
dėl kokių priežasčių ieškovė laikytina įmone, gavusia atitinkamą pagalbą.
Be to, valstybės pagalbos, dėl kurios buvo priimtas Sprendimas 2001/856, atveju buvo kitokios aplinkybės. Kaip matyti iš šio
sprendimo 225 ir 226 punktų, Komisija minėto sprendimo 108 punkte pažymėjo, kad pagalba buvo skirta padidinti
Ghlin
ir
Jumet
gamybos padalinių kapitalą, tad
Heye
nebuvo galutinė pagalbos gavėja.
Todėl ieškovė negali kaltinti Komisijos motyvavimo stoka, susijusia su tariamai skirtingu ieškovės ir
Heye
vertinimu.
Galiausiai dėl kaltinimo, kad Komisija nenurodė, dėl kokių priežasčių, darant prielaidą, jog ieškovei buvo suteikta pagalba,
ši pagalba iškreipia konkurenciją ir neigiamai veikia valstybių narių tarpusavio prekybą, reikėtų pažymėti, kad, kaip išplaukia
iš šio sprendimo 176?184 punktų, Komisija visų pirma ginčijamo sprendimo 70?72 punktuose pakankamai aiškiai išdėstė faktines
aplinkybes ir teisinius motyvus, kuriems sprendimo sistemos požiūriu šiuo klausimu tenka esminė reikšmė, ir iš šios motyvacijos
ieškovė bei Bendrijos teismai gali suprasti, dėl kokių priežasčių Komisija manė, jog ginčijama operacija lėmė konkurencijos
iškraipymą ir neigiamą poveikį Bendrijos vidaus prekybai (2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale
ir
Šiaurės Reino
?
Vestfalijos žemė prieš Komisiją
, T‑228/99 ir T‑233/99, Rink. p. II‑435, 292?294 punktai).
Todėl ketvirtasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas

Dėl ieškovės prašymo pateikti dokumentus
Ieškovė prašo Komisijos, jei ji laikytųsi savo nuomonės dėl akcijų vertės 1996 metais, savo poziciją pagrįsti atitinkama vertinimo
ataskaita.
Kaip išplaukia iš pirmiau išdėstytų samprotavimų, Pirmosios instancijos teismas, remdamasis prašymais, ieškinio pagrindais
ir argumentais, pateiktais procedūros metu, ir atsižvelgdamas į šalių pateiktus dokumentus, galėjo dėl šio ieškinio priimti
sprendimą (šiuo klausimu žr. 2001 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
E
prieš Komisiją
, T‑152/00, Rink. VT p. I‑A‑179 ir II‑813, 86 punktą ir 2004 . liepos 6 d. Sprendimo
Huygens prieš Komisiją
, T‑281/01, Rink. VT p. I‑A‑203 ir II‑903, 145 punktą).
Todėl ieškovės prašymas nurodyti Komisijai pateikti papildomų dokumentų greta tų, kurie buvo pateikti Pirmosios instancijos
teismo prašymu, turi būti atmestas (šiuo klausimu žr. 249 punkte minėtų sprendimų
E prieš Komisiją
87 punktą ir
Huygens prieš Komisiją
146 punktą).

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal šios
pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Paskelbta 2006 m. lapkričio 23 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

M. Vilaras
*
Proceso kalba: olandų.