CELEX: 62003CJ0410
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 1999/95/EY
Aluksilla työskentelevien merenkulkijoiden työaika
Direktiivin määräajassa tapahtuvan täytäntöönpanon laiminlyönti

1       Euroopan yhteisöjen komissio vaati kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut
merenkulkijoiden työajan valvonnasta yhteisön satamissa käyvillä aluksilla 13 päivänä joulukuuta 1999 annettua Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiiviä 1999/95/EY (EYVL 2000, L 14, s. 29), koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä
lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä tai koska se ei ole ilmoittanut näistä toimenpiteistä komissiolle.
2       Italian tasavalta vaatii komission kanteen hylkäämistä perusteettomana.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
3       Euroopan yhteisön kansallisten varustamoyhdistysten keskusjärjestön (ECSA) ja Euroopan unionin kuljetusalojen ammattiliiton
(FST) tekemästä, merenkulkijoiden työajan järjestämistä koskevasta sopimuksesta 21 päivänä kesäkuuta 1999 annetun neuvoston
direktiivin 1999/63/EY (EYVL L 167, s. 33) tarkoituksena on panna täytäntöön direktiivin liitteenä oleva mainittu sopimus
(jäljempänä sopimus), johon on otettu vaikutteita 22.10.1996 tehdyn merenkulkijoiden työaikaa ja alusten miehitystä koskevan
Kansainvälisen työjärjestön (jäljempänä ILO) yleissopimuksen N:o 180 eräistä määräyksistä.
4       Sopimuksen 4 lausekkeessa määrätään seuraavaa:
”Merenkulkijoiden [kuten muidenkin työntekijöiden] tavanomainen työaika perustuu periaatteessa kahdeksan tunnin työpäivään
siten, että viikossa on yksi lepopäivä ja yleiset vapaapäivät ovat lepopäiviä, tämän kuitenkaan rajoittamatta 5 lausekkeen
soveltamista. Jäsenvaltioilla voi olla menettelyjä sellaisen työehtosopimuksen sallimiseksi tai rekisteröimiseksi, jossa määrätään
merenkulkijoiden tavanomaisesta työajasta vähintään näitä määräyksiä vastaavin ehdoin.”
5       Sopimuksen 5 lausekkeessa määrätään seuraavaa:
”1.      Työ‑ tai lepoaika rajataan joko seuraavasti:
a)       enimmäistyöaika, joka ei saa olla enemmän kuin
i)       14 tuntia 24 tunnin aikana eikä
ii)       72 tuntia seitsemän päivän aikana;
tai seuraavasti:
b)       vähimmäislepoaika, joka ei saa olla vähemmän kuin
i)       10 tuntia 24 tunnin aikana eikä
ii)       77 tuntia seitsemän päivän aikana.
2.       Lepoaika voidaan jakaa enintään kahdeksi jaksoksi, joista toisen on oltava vähintään kuusi tuntia, eikä peräkkäisten lepoaikojen
välinen aika saa olla enempää kuin 14 tuntia.
3.       Katselmukset, palo‑ ja pelastusveneharjoitukset sekä kansallisissa laeissa ja asetuksissa ja kansainvälisissä oikeudellisissa
asiakirjoissa säädetyt harjoitukset on toteutettava siten, että lepoaikoja häiritään mahdollisimman vähän eikä aiheuteta väsymystä.
4.       Jos merenkulkijan on oltava valmiina toimintaan esimerkiksi silloin, kun konehuoneessa ei ole valvontaa, hänen on saatava
riittävä korvaava lepoaika, jos säännönmukainen lepoaika häiriytyy työhönkutsun vuoksi.
5.       Edellä mainitun 3 ja 4 kohdan osalta, jos työehtosopimusta tai välitystuomioistuimen päätöstä ei ole tai jos toimivaltainen
viranomainen päättää sopimuksen tai päätöksen määräysten olevan riittämättömiä, toimivaltaisen viranomaisen tehtävänä on päättää
näistä määräyksistä, jotta varmistetaan asianomaisten merenkulkijoiden saavan riittävästi lepoa.
6.       Ottaen työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden suojelua koskevat yleiset periaatteet huomioon jäsenvaltioilla voi olla
kansallisia lakeja, asetuksia tai menettelyjä, joiden mukaisesti toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä tai rekisteröidä
työehtosopimuksia, joissa sallitaan poikkeuksia 1 ja 2 kohdan rajoituksiin. Tällaisissa poikkeuksissa on mahdollisuuksien
mukaan noudatettava asetettuja normeja, mutta niissä voidaan ottaa huomioon tiheämmin toistuvat tai pidemmät vapaat jaksot
tai korvaavan vapaan myöntäminen vahtia pitäville merenkulkijoille tai lyhyitä matkoja tekevillä aluksilla työskenteleville
merenkulkijoille.
7.      Helppopääsyiseen paikkaan on kiinnitettävä aluksen työaikajärjestelyt esittävä taulukko, jossa kerrotaan jokaisesta työtehtävästä
ainakin:
a)       meri‑ ja satamapalvelun työvuorojen aikataulut; ja
b)       jäsenvaltioissa voimassa olevissa laeissa, asetuksissa tai työehtosopimuksissa edellytetty enimmäistyöaika tai vähimmäislepoaika.
8.       Edellä 7 kohdassa tarkoitettu taulukko on laadittava vakiomuodossa aluksen työkielellä tai ‑kielillä sekä englanniksi.”
6       Sopimuksen 8 lausekkeessa määrätään seuraavaa:
”1.       Merenkulkijoiden päivittäisistä työajoista tai heidän päivittäisistä lepoajoistaan on pidettävä kirjaa, jotta voidaan seurata
5 lausekkeessa esitettyjen määräysten noudattamista. Merenkulkijan on saatava itseensä liittyvistä tiedoista jäljennös, jonka
päällikkö tai hänen valtuuttamansa henkilö sekä merenkulkija vahvistavat kirjallisesti.
2.       Näiden tietojen merkitsemiseksi muistiin aluksella on määrättävä menettelyt, joissa määritellään myös se, kuinka usein tiedot
on merkittävä muistiin. Siitä, missä muodossa merenkulkijoiden työaikaa tai heidän lepoaikaansa koskevat tiedot merkitään,
on päätettävä ottaen huomioon käytettävissä olevat kansainväliset ohjeet. Tiedot on merkittävä muistiin 5 lausekkeen 8 kohdassa
määrätyllä kielellä tai siinä määrätyillä kielillä.
3.       Tähän sopimukseen liittyvän kansallisen lainsäädännön säännöksistä ja asiaan liittyvistä työehtosopimuksista on oltava aluksella
jäljennös paikassa, jossa se on helposti miehistön saatavilla.”
7       Sopimuksen 9 lausekkeessa määrätään seuraavaa:
”Edellä 8 lausekkeessa tarkoitetut tiedot on tarkastettava ja vahvistettava sopivin väliajoin työaikoja tai lepoaikoja koskevien,
tämän sopimuksen täytäntöönpanoon liittyvien määräysten noudattamisen valvomiseksi.”
8       Direktiivin 1999/95 neljännessä perustelukappaleessa muistutetaan, että sopimuksen soveltamisalaan kuuluvat merenkulkijat
kaikilla julkisessa tai yksityisessä omistuksessa olevilla merialuksilla, jotka on rekisteröity jonkin jäsenvaltion alueella
ja joita tavallisesti käytetään kaupalliseen meriliikenteeseen.
9       Direktiivin 1999/95 viidennen perustelukappaleen mukaan kyseisen direktiivin tarkoituksena on soveltaa ILOn yleissopimuksen
N:o 180 määräysten mukaisia direktiivin 1999/63/EY säännöksiä kaikkiin aluksiin, jotka käyvät yhteisön satamissa, riippumatta
siitä, minkä lipun alla alus purjehtii, jotta kaikki merenkulkijoiden turvallisuudelle ja terveydelle selvästi vaaralliset
tilanteet voitaisiin tunnistaa ja korjata.
10     Direktiivin 1999/95 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tämän direktiivin tarkoituksena on luoda menettely, jolla voidaan tarkastaa ja valvoa, että jäsenvaltioiden satamissa käyvät
alukset noudattavat direktiiviä 1999/63/EY meriliikenteen turvallisuuden parantamiseksi sekä työolojen ja merenkulkijoiden
terveyden ja turvallisuuden parantamiseksi aluksilla.
2.      Jäsenvaltiot toteuttavat tarpeelliset toimenpiteet, jotta alukset, joita ei ole rekisteröity niiden alueella tai jotka eivät
purjehdi niiden lipun alla, noudattavat direktiivin 1999/63/EY liitteessä olevia sopimuksen 1–12 lauseketta.”
11     Direktiivin 1999/95 3 artiklan otsikkona on ”Selostusten laatiminen”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”Rajoittamatta 1 artiklan 2 kohdan soveltamista, jäsenvaltion on saatuaan valituksen, jota se ei pidä ilmeisesti perusteettomana
ja joka koskee sen satamassa tavanomaisessa toiminnassaan tai operatiivisista syistä vapaaehtoisesti käyvää alusta, tai saatuaan
näyttöä, ettei tällainen alus noudata direktiivissä 1999/63/EY tarkoitettuja normeja, laadittava asiasta selostus, joka lähetetään
aluksen rekisteröintivaltion hallitukselle, ja jos 4 artiklan mukaisesti suoritetussa tarkastuksessa saadaan näyttöä asiasta,
jäsenvaltion on ryhdyttävä tarvittaviin toimenpiteisiin sen varmistamiseksi, että henkilökunnan turvallisuudelle tai terveydelle
selvästi vaaralliset olosuhteet aluksella oikaistaan.
Valituksen tekijän henkilöllisyyttä ei saa ilmaista aluksen päällikölle tai laivanomistajalle.”
12     Direktiivin 1999/95 4 artiklan otsikkona on ”Tarkastus ja yksityiskohtainen tarkastus”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.      Suorittaessaan tarkastuksen näytön hankkimiseksi siitä, että alus ei ole direktiivin 1999/63/EY vaatimusten mukainen, tarkastajan
on tarkastettava, onko:
–       aluksella noudatettavista työaikajärjestelyistä laadittu taulukko kaikilla aluksen työskentelykielillä ja englanniksi liitteessä
I olevan mallin mukaisesti tai vastaavassa muodossa ja asetettu esille helppopääsyiseen paikkaan,
–       merenkulkijoiden työ‑ ja lepoajoista pidetty kirjaa aluksen kaikilla työkielillä ja englanniksi direktiivin liitteessä II
olevan mallin mukaisesti tai vastaavassa muodossa, säilytetäänkö sitä aluksella ja onko se annettu aluksen rekisteröintivaltion
toimivaltaisen viranomaisen vahvistettavaksi määräajoin.
2.      Jos on saatu valitus tai tarkastaja omien aluksella tekemiensä havaintojen perusteella arvelee, että merenkulkijat voivat
olla kohtuuttoman väsyneitä, tarkastajan on 1 kohdan mukaisesti suoritettava yksityiskohtainen tarkastus määrittääkseen, ovatko
kirjatut työ‑ ja lepoajat direktiivissä 1999/63/EY säädettyjen normien mukaisia ja onko niitä noudatettu asianmukaisesti,
ottaen huomioon muut aluksen toimintaan liittyvät merkinnät.”
13     Direktiivin 1999/95 5 artiklan otsikkona on ”Puutteiden oikaisu”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.      Jos tarkastuksessa tai yksityiskohtaisessa tarkastuksessa ilmenee, ettei alus ole direktiivin 1999/63/EY vaatimusten mukainen,
jäsenvaltion on ryhdyttävä tarvittaviin toimenpiteisiin, jotta merenkulkijoiden turvallisuudelle tai terveydelle selvästi
vaaralliset olosuhteet aluksella oikaistaan. Tällaisiin toimenpiteisiin voidaan lukea myös alukselle asetettava kielto poistua
satamasta ennen kuin havaitut puutteet on korjattu tai miehistö on levännyt riittävästi.
2.      Jos on selviä merkkejä siitä, että ensimmäisen vahtivuoron tai sitä seuraavien vahdinvaihtojen vahdinpitohenkilöstö on kohtuuttoman
väsynyt, jäsenvaltion on varmistettava, ettei alus poistu satamasta ennen kuin havaitut puutteet on korjattu tai miehistö
on levännyt riittävästi.”
14     Direktiivin 1999/95 6 artiklan otsikkona on ”Jatkotoimet”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.      Mikäli alusta kielletään 5 artiklan nojalla poistumasta satamasta, kiellon määränneen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen
on ilmoitettava aluksen päällikölle, omistajalle tai liikenteenharjoittajalle, aluksen lippuvaltion tai rekisteröintivaltion
viranomaiselle tai konsulille taikka tämän poissa ollessa lähimmälle kyseisen valtion diplomaattiselle edustajalle 4 artiklassa
tarkoitetun tarkastuksen tuloksista tai tarkastajan tekemistä päätöksistä taikka tarvittaessa vaadituista oikaisutoimista.
2.      Suoritettaessa tähän direktiiviin perustuvaa tarkastusta on kaikin keinoin vältettävä aiheuttamasta alukselle kohtuutonta
viivästystä. Mikäli alusta viivytetään kohtuuttomasti, sen omistajilla tai liikenteenharjoittajalla on oltava oikeus saada
korvausta mahdollisesti kärsimistään tappioista tai vahingoista. Kohtuutonta viivästystä koskeviin väitteisiin liittyvä todistustaakka
on kaikissa tapauksissa aluksen omistajilla tai liikenteenharjoittajalla.”
15     Kyseisen direktiivin 7 artiklan otsikkona on ”Valitusoikeus”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.      Aluksen omistajilla tai liikenteenharjoittajalla tai heidän edustajallaan kyseisessä jäsenvaltiossa on oikeus valittaa toimivaltaisen
viranomaisen tekemästä pysäyttämispäätöksestä. Pysäyttämistä ei lykätä valituksen vuoksi.
2.      Jäsenvaltioiden on laadittava ja pidettävä voimassa tähän tarkoitukseen soveltuvat menettelyt oman kansallisen lainsäädäntönsä
mukaisesti.
3.      Toimivaltaisen viranomaisen on asianmukaisella tavalla ilmoitettava 1 kohdassa tarkoitetun aluksen päällikölle valitusoikeudesta.”
16     Direktiivin 1999/95 8 artiklan otsikkona on ”Hallintoyhteistyö”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen, että niiden toimivaltaiset viranomaiset ja muiden
jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset toimivat yhteistyössä alusturvallisuutta, saastumisen ehkäisemistä ja alusten
asumis‑ ja työskentelyolosuhteita koskevien kansainvälisten standardien soveltamisesta yhteisön satamia käyttävien ja jäsenmaiden
lainkäyttövaltaan kuuluvilla vesillä purjehtiviin aluksiin (satamavaltioiden suorittama valvonta) 19 päivänä kesäkuuta 1995
annetun neuvoston direktiivin 95/21/EY?(
) [EYVL L 157, s. 1] 14 artiklassa säädettyjä edellytyksiä vastaavin edellytyksin, jotta tämä direktiivi pantaisiin tehokkaasti
täytäntöön. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava näistä toimenpiteistä komissiolle.
2.      Tiedot 4 ja 5 artiklan mukaisesti toteutetuista toimenpiteistä julkaistaan direktiivin 95/21/EY 15 artiklan ensimmäisessä
kohdassa säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.”
17     Direktiivin 1999/95 9 artiklan otsikkona on ”Suotuisamman kohtelun kieltävä lauseke”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”Mikäli jäsenvaltion tarkastama alus on rekisteröity sellaisen valtion alueella, joka ei ole ratifioinut ILOn yleissopimusta
N:o 180 tai ILOn yleissopimukseen N:o 147 liittyvää pöytäkirjaa, tai jos alus purjehtii tällaisen valtion lipun alla, jäsenvaltion
on mainittujen yleissopimuksen ja pöytäkirjan tultua voimaan varmistettava, ettei tällaiseen alukseen tai sen miehistöön sovelleta
suotuisampaa kohtelua kuin alukseen, joka purjehtii sellaisen valtion lipun alla, joka on ILOn yleissopimuksen N:o 180 tai
ILOn yleissopimukseen N:o 147 liittyvän pöytäkirjan tai molempien osapuoli.”
18     Direktiivin 1999/95 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on saatettava kyseisen direktiivin noudattamisen
edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 30.6.2002. Mainitun artiklan 3 kohdan mukaan
jäsenvaltioiden on toimitettava viipymättä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa säädökset kirjallisina komissiolle,
joka ilmoittaa niistä muille jäsenvaltioille.

Kansallinen lainsäädäntö
19     Kansallisilla kaupallisilla kalastusaluksilla työskentelevien merenkulkijoiden turvallisuutta ja terveyttä koskevien säännösten
yhdenmukaistamisesta 31.12.1998 annetun lain nro 485 mukaisesti 27.7.1999 annettua asetusta nro 271 (decreto legislativo n°
271, recante adeguamento della normativa sulla sicurezza e salute dei lavoratori marittimi a bordo delle navi mercantili da
pesca nazionali, a norma della legge 31 dicembre 1998, n° 485; GURI, Supplemento ordinario n° 151, 9.8.1999; jäljempänä asetus)
sovelletaan sen 2 §:n mukaan merenkulkijoihin, jotka tekevät työtään uusilla tai jo olemassa olevilla laivoilla tai kauppa-aluksilla,
joita käytetään merenkulkuun tai kalastukseen, sekä laivoilla tai kauppa-aluksilla, jotka on tilapäisesti poistettu lipun
alta, tai pika-aluksilla taikka lautta-aluksilla.
20     Asetuksen 11 §:n 1 momentissa ja 3–10 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      ’Työajalla aluksella työskenneltäessä’ tarkoitetaan aikaa, jonka ajan merenkulkijan on suoritettava merenkulkuun liittyvää
ammatillista toimintaa. Tavanomaisten merenkulkuun ja satamatoimintaan liittyvien tehtävien lisäksi työaikaan aluksella työskenneltäessä
luetaan myös
a)      palontorjunta‑ ja evakuointiharjoituksiin osallistuminen sekä kaikki harjoitukset, joista säädetään turvallisuutta koskevassa
säännöstössä ja 23.5.1980 annetussa laissa nro 313 tarkoitetussa ihmishengen turvallisuudesta merellä Lontoossa tehdyssä yleissopimuksessa
sekä sen myöhemmissä muutoksissa, joista käytetään yhdessä nimitystä Solas-sopimukset,
b)      merenkulun turvallisuuteen erottamattomasti kuuluvat toimet, joiden toteuttamista päällikkö on vaatinut miehistöä tai alusta
uhanneessa vaaratilanteessa,
c)      hygieniaan ja työturvallisuuteen aluksella työskenneltäessä liittyvä koulutus, joka on yhteydessä työtehtäviin,
d)      aluksen tavanomaisen ylläpidon edellyttämät toimet,
e)      päällikön edellyttämät pelastustehtävät annettaessa apua muille kauppa‑ tai kalastusaluksille tai henkilöille.
– –
3.      Mikäli alakohtaisissa kansallisissa työehtosopimuksissa ei toisin säädetä, kauppa‑ ja kalastusaluksilla työskentelevien merenkulkijoiden
työaika on kahdeksan tuntia päivässä siten, että yleisten vapaapäivien lisäksi viikossa on yksi lepopäivä.
4.      Työ‑ tai lepoaika rajataan joko seuraavasti:
a)       enimmäistyöaika ei saa olla enemmän kuin
1)       14 tuntia 24 tunnin aikana eikä
2)       72 tuntia seitsemän päivän aikana;
tai seuraavasti:
b)       vähimmäislepoaika ei saa olla vähemmän kuin
1)       10 tuntia 24 tunnin aikana eikä
2)       77 tuntia seitsemän päivän aikana.
5.      Lepoaika voidaan jakaa enintään kahdeksi jaksoksi, joista toisen on oltava vähintään kuusi tuntia, eikä peräkkäisten lepoaikojen
välinen aika saa olla enempää kuin 14 tuntia.
6.      Edellä 1 momentin a, b, c, d ja e alakohdassa tarkoitetut toimet on toteutettava siten, että lepoaikoja häiritään mahdollisimman
vähän eikä aiheuteta väsymystä.
7.      Jos merenkulkijan on oltava valmiina toimintaan, hänen on saatava riittävä korvaava lepoaika, jos säännönmukainen lepoaika
häiriytyy työhönkutsun vuoksi.
8.      Sellaisten alusten osalta, joita käytetään lyhytkestoisiin matkoihin, tai sellaisten erityisalusten osalta, joita käytetään
satamapalveluissa, työehtosopimuksella voidaan poiketa 4 ja 5 momentissa säädetystä, kun otetaan huomioon useammin toistuvat
tai pitkäkestoisemmat lepoajat tai korvaavan lepoajan myöntäminen vahtitehtävissä tai aluksella työskenteleville merenkulkijoille.
9.      Kaikissa kansallisissa kauppa‑ ja kalastusaluksissa on kiinnitettävä helppopääsyiseen paikkaan italiaksi ja englanniksi laadittu
aluksen työaikajärjestelyt esittävä taulukko, jossa kerrotaan jokaisen arvon ja työtehtävän osalta
a)       meri‑ ja satamapalvelun työvuorojen aikataulut ja
b)       tässä asetuksessa tai voimassaolevissa työehtosopimuksissa säädetty työtuntien enimmäismäärä ja vähimmäislepoaika.
10.      Aluksella on oltava kopio työehtosopimuksesta kaikkien aluksella olevien työntekijöiden ja valvontaviranomaisten saatavilla.”
21     Asetuksen 18 §:ssä säädetään, että ”tämän asetuksen säännösten noudattamisen valvomiseksi 2 §:ssä tarkoitetuilla aluksilla
suoritetaan seuraavia tarkastuksia:
– –
c)      kertaluonteinen tarkastus:
– –
5)      ulkomaisilla laivoilla tai kauppa-aluksilla.”
22     Asetuksen 21 §:n 1 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Sen varmistamiseksi, että työpaikka on vaatimusten mukainen, ja aina, kun tarvetta siihen ilmenee, toimivaltainen meriviranomainen
suorittaa aluksella kertaluonteisen tarkastuksen 18 §:n 1 momentin c alakohdan mukaisesti joko omasta aloitteestaan tai toimivaltaisen
paikallisen terveysviranomaisen (Azienda unità sanitaria locale), ammattiyhdistyksen edustajien, varustajien tai merenkulkijoiden
pyynnöstä. Lisäksi työntekijät voivat suoraan pyytää tarkastusta 16 §:ssä tarkoitetun työpaikan turvallisuudesta vastaavan
edustajansa välityksellä.
– –
3.      Ulkomaisilla laivoilla tai kauppa-aluksilla suoritettava kertaluonteinen tarkastus toteutetaan jäsenvaltion, jossa rantautumislaituri
sijaitsee, tarkastusvallasta tehdyssä yhteisymmärryspöytäkirjassa selvitetyn menettelyn mukaisesti.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
23     Koska komissio ei ollut saanut mitään tietoja toimenpiteistä, joita Italia oli toteuttanut saattaakseen kansallisen lainsäädäntönsä
yhdenmukaiseksi direktiivin 1999/95 kanssa, se aloitti EY 226 artiklassa määrätyn menettelyn. Kehotettuaan ensin virallisella
huomautuksella kyseistä jäsenvaltiota esittämään huomautuksensa komissio lähetti 19.12.2002 päivätyllä kirjeellä Italian tasavallalle
perustellun lausunnon, jossa se totesi, että kyseistä direktiiviä ei ollut pantu täytäntöön asetetussa määräajassa, ja kehotti
Italian tasavaltaa toteuttamaan lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa sen tiedoksiannosta.
24     Italian viranomaiset ilmoittivat komissiolle 14.2.2003 päivätyssä vastauksessaan, että asetusta valmisteltiin parhaillaan.
25     Mainitut viranomaiset viittasivat 1.7.2003 päivätyssä kirjeessä hallintomenettelyssä laadittuun, direktiivin 1999/95 liitteiden
I ja II mukaiseen aluksen työaikajärjestelyt esittävään taulukkoon ja aluksen työaikakirjanpitoon.
26     Koska komissio ei saanut muita tietoja Italian viranomaisilta, se nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne

Asianosaisten lausumat
27     Komissio väittää, että Italian viranomaisten sille 1.7.2003 toimittamassa kirjeessä ei viitata mihinkään sellaiseen toimenpiteeseen,
jolla olisi otettu käyttöön direktiivin 1999/95 3–9 artiklassa edellytetyt säännöt. Taulukon ja kirjanpidon laatiminen voi
komission mukaan enimmillään muodostaa valmistelevan toimenpiteen sellaisten säännösten antamiseksi, joilla täytetään kyseisen
direktiivin 4 artiklassa säädetyt velvollisuudet. Komission mukaan Italian tasavalta ei ole vielä toteuttanut kyseisen direktiivin
noudattamisen edellyttämiä toimenpiteitä tai se ei ainakaan ole ilmoittanut näistä toimenpiteistä komissiolle.
28     Italian hallitus väittää, että direktiivin 1999/95 tarkoituksena on ollut ottaa käyttöön direktiivin 1999/63 säännösten valvonta‑
ja tarkastusjärjestelmä. Tämä viimeksi mainittu direktiivi on pantu olennaisilta osiltaan täytäntöön Italiassa asetuksen 11
§:llä. Italian viranomaiset ovat jo antaneet hallintomenettelyssä määräykset sellaisesta aluksen työaikajärjestelyt esittävästä
taulukosta ja aluksen työaikakirjanpidosta, jotka ovat direktiivin 1999/95 liitteissä I ja II esitettyjen mallien mukaiset.
Italian hallitus väittää, että kaikki muut mahdolliset soveltamisvaatimukset sisältyvät yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanosta
31.10.2003 annettuun lakiin nro 306, jonka liitteeseen B sisältyy direktiivi 1999/63.
29     Viitaten asetuksen 2 ja 18 §:ään Italian hallitus lisää vielä vastauskirjelmässään, että jo täytäntöönpantu direktiivin 1999/63
säännösten noudattamisen tarkastus‑ ja varmistusjärjestelmä ei koske ainoastaan Italian lipun alla purjehtivia aluksia, vaan
myös kaikkia yhteisön satamassa käyviä aluksia. Täten direktiivi 1999/95 on olennaisilta osiltaan jo saatettu osaksi kansallista
oikeusjärjestystä.

Yhteisön tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavat huomautukset
30     Aluksi on muistutettava, että kun arvioidaan sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava
huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (ks. mm. asia
C‑71/99, komissio v. Saksa, tuomio 11.9.2001, Kok. 2001, s. I‑5811, 29 kohta ja asia C‑110/00, komissio v. Itävalta, tuomio
11.10.2001, Kok. 2001, s. I‑7545, 13 kohta). Näin ollen yhteisöjen tuomioistuin ei voi huomioida yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanosta
31.10.2003 annettua lakia nro 306.
31     Kun otetaan huomioon, että komissio moittii kanteensa perusteluissa Italian hallitusta ainoastaan siitä, ettei tämä ole osoittanut
toteuttaneensa toimenpiteitä, joilla täytetään direktiivin 1999/95 3–9 artiklassa jäsenvaltioille asetetut velvollisuudet,
kanne on ymmärrettävä siten, että se kohdistuu ainoastaan kyseisiin artikloihin.
Direktiivin 1999/95 4 artikla
32     On muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan direktiivien täysimääräinen oikeudellinen eikä pelkästään
tosiasiallinen noudattaminen edellyttää, että jäsenvaltiot vahvistavat täsmälliset oikeussäännöt kulloinkin kyseessä olevalla
alalla (ks. asia C‑360/87, komissio v. Italia, tuomio 28.2.1991, Kok. 1991, s. I‑791, 13 kohta ja asia C‑429/01, komissio
v. Ranska, tuomio 27.11.2003, 40 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
33     On todettava, että asetuksella ei täytetä kyseistä edellytystä direktiivin 1999/95 4 artiklan osalta.
34     Mainitussa artiklassa säädetään erityisistä tarkastuksista näytön hankkimiseksi siitä, että alus ei ole direktiivin 1999/63
vaatimusten mukainen. Kyseisessä artiklassa säädetään yksityiskohtaisesti seikoista, jotka tarkastuksissa on selvitettävä,
ja edellytetään, että niin kutsuttujen ”yksityiskohtaisten” tarkastusten yhteydessä tarkastetaan, ovatko työ‑ ja lepoaikojen
kirjanpidot yhdenmukaisia muiden aluksen toimintaan liittyvien merkintöjen kanssa.
35     Asetuksessa ei kuitenkaan ole tällaisia vaatimuksia.
36     Täten kanne on hyväksyttävä siltä osin kuin se koskee direktiivin 1999/95 4 artiklaa.
Direktiivin 1999/95 3 artikla
37     Direktiivin 1999/95 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa asetetaan jäsenvaltioille kaksi velvoitetta. Ensimmäisessä näistä edellytetään,
että vastaanotettuaan valituksen tai saatuaan näyttöä siitä, ettei alus noudata direktiivissä 1999/63 tarkoitettuja normeja,
jäsenvaltion on laadittava asiasta selostus, joka lähetetään aluksen rekisteröintivaltion hallitukselle.
38     Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että säännöstä, joka koskee vain jäsenvaltion ja komission tai muiden
jäsenvaltioiden välistä suhdetta, ei pääsääntöisesti tarvitse saattaa osaksi kansallista oikeusjärjestystä (ks. asia C‑296/01,
komissio v. Ranska, tuomio 20.11.2003, 92 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja em. asia komissio v. Ranska,
tuomio 27.11.2003, 68 kohta).
39     On muistutettava, että niin ikään vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jokaisella jäsenvaltiolla, jolle direktiivi on osoitettu,
on velvollisuus toteuttaa osana kansallista oikeusjärjestystä ja direktiivissä asetettujen tavoitteiden mukaisesti kaikki
direktiivin täyden vaikutuksen varmistamiseksi tarvittavat toimenpiteet (ks. erityisesti asia C‑336/97, komissio v. Italia,
tuomio 17.6.1999, Kok. 1999, s. I‑3771, 19 kohta; asia C‑97/00, komissio v. Ranska, tuomio 8.3.2001, Kok. 2001, s. I‑2053,
9 kohta ja asia C‑478/99, komissio v. Ruotsi, tuomio 7.5.2002, Kok. 2002, s. I‑4147, 15 kohta).
40     Direktiivin 1999/95 toisen ja seitsemännen perustelukappaleen mukaan sillä pyritään kohentamaan merenkulkijoiden elin‑ ja
työoloja sekä ylläpitämään turvallisuutta merellä. Aluksen rekisteröintivaltion hallitukselle lähetettävän selostuksen tarkoituksen
on esiintuoda henkilökunnan turvallisuudelle tai terveydelle selvästi vaaralliset olosuhteet. Selostuksella pyritään poistamaan
välittömästi kyseinen vaara, eikä siinä ole kyse ainoastaan tiedonantovelvollisuudesta. Normin täysi vaikutus edellyttää näin
ollen sen saattamista osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
41     Tämän johdosta komission kanne on hyväksyttävää siltä osin kuin siinä on kyse mainitusta velvollisuudesta.
42     Direktiivin 1999/95 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetyllä toisella velvoitteella edellytetään jäsenvaltioiden ryhtyvän
tarvittaviin oikaiseviin toimenpiteisiin, jos 4 artiklan mukaisesti suoritetussa tarkastuksessa saadaan tarvittava näyttö
siitä, että direktiivissä 1999/63 tarkoitettuja normeja ei noudateta. Kun otetaan huomioon, että – kuten tämä tuomion 36 kohdassa
todetaan – kyseistä 4 artiklaa ei ole saatettu osaksi Italian oikeusjärjestystä, komission kanne on hyväksyttävä myös siltä
osin kuin kyse on tästä velvollisuudesta.
43     Direktiivin 1999/95 3 artiklan toisessa kohdassa säädetään, että valituksen tekijän henkilöllisyyttä ei saa ilmaista aluksen
päällikölle tai laivanomistajalle.
44     Missään Italian hallituksen esittämässä kansallisessa säännöksessä ei säädetä tällaisesta kiellosta.
45     Näin ollen kanne on hyväksyttävä tältä osin.
Direktiivin 1999/95 5 artikla
46     Mainitussa säännöksessä säädetään, että todettujen sääntöjenvastaisuuksien oikaisemiseen tarkoitettuihin toimenpiteisiin voi
kuulua – ja tietyissä olosuhteissa on kuuluttava – kyseessä olevalle alukselle asetettava kielto poistua satamasta ennen kuin
havaitut puutteet on korjattu.
47     On ilmeisen selvää, että tällaisista toimenpiteistä ei säädetä Italian hallituksen esittämässä kansallisessa lainsäädännössä.
48     Näin ollen kanne on hyväksyttävä sikäli kuin se koskee direktiivin 1999/95 5 artiklaa.
Direktiivin 1999/95 6 artikla
49     Direktiivin 1999/95 6 artiklan 1 kohdassa asetetaan kyseessä olevan jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle tiedonantovelvollisuus
tilanteessa, jossa alusta kielletään direktiivin 5 artiklan nojalla poistumasta satamasta.
50     Edellä mainitut tiedot on ilmoitettava yhtäältä aluksen päällikölle, omistajalle tai liikenteenharjoittajalle ja toisaalta
aluksen lippuvaltion tai rekisteröintivaltion viranomaiselle tai konsulille taikka tämän poissa ollessa lähimmälle kyseisen
valtion diplomaattiselle edustajalle.
51     Italian hallituksen esittämässä kansallisessa säännöstössä ei aseteta tältä osin mitään tiedonantovelvollisuutta.
52     Pitää tosin paikkansa, että kuten tämän tuomion 38 kohdassa muistutetaan, säännöstä, joka koskee vain jäsenvaltioiden välistä
suhdetta, ei pääsääntöisesti tarvitse saattaa osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
53     Nyt esillä olevassa asiassa on kuitenkin korostettava, että velvollisuus ilmoittaa asiasta aluksen lippuvaltion tai rekisteröintivaltion
viranomaiselle tai konsulille taikka tämän poissa ollessa lähimmälle kyseisen valtion diplomaattiselle edustajalle on seurausta
kyseisen jäsenvaltion kansainvälisoikeudellisista velvollisuuksista.
54     Montego Bayssa 10.12.1982 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen, joka tuli voimaan 16.11.1994 ja joka
hyväksyttiin 23.3.1998 tehdyllä neuvoston päätöksellä 98/392/EY (EYVL L 179, s. 1), 94 artiklan 1 kohdasta ilmenee lippuvaltion
velvollisuuksien osalta, että jokaisen valtion tulee tehokkaasti käyttää lainkäyttö‑ ja valvontavaltaansa hallinnollisissa,
teknisissä ja sosiaalisissa kysymyksissä sellaisiin aluksiin nähden, jotka käyttävät sen lippua. Mainitun artiklan 2 kohdan
b alakohdassa ja 3 kohdan b alakohdassa määrätään erityisesti, että jokaisen valtion tulee harjoittaa sisäisen lainsäädäntönsä
mukaista lainkäyttövaltaa jokaiseen sen lippua käyttävään alukseen, sen päällikköön, muuhun päällystöön ja miehistöön nähden
alusta koskevissa hallinnollisissa, teknisissä ja sosiaalisissa asioissa ja että jokaisen valtion tulee ryhtyä sen lippua
käyttävien aluksien suhteen sellaisiin tarpeellisiin toimiin, joilla taataan turvallisuus merellä muun muassa alusten miehistön
kokoonpanon, työolojen ja koulutuksen osalta, ottaen huomioon asianomaiset kansainväliset asiakirjat.
55     Mainitun artiklan 6 kohdasta ilmenee, että saatuaan ilmoituksen siitä, että johonkin alukseen nähden ei ole käytetty asianmukaista
valvontaa, lippuvaltio tutkii asian ja ryhtyy tarvittaessa tilanteen vaatimiin toimiin sen korjaamiseksi.
56     Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 1999/95 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tiedonannolla pyritään välittömästi
turvaamaan turvallisuus merellä selkeän vaaran ilmetessä. Kyseisen säännöksen täysi vaikutus edellyttää näin ollen sen nimenomaista
saattamista osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
57     Tämän johdosta kanne on hyväksyttävä sikäli kuin se koskee direktiivin 1999/95 6 artiklan 1 kohtaa.
58     Direktiivin 1999/95 6 artiklan 2 kohdassa puolestaan säädetään niiden henkilöiden taloudellisten etujen suojelusta, joita
kyseisen direktiivin nojalla suoritettava tarkastus koskee. Vastaavanlaisia sääntöjä ei ole missään Italian hallituksen esiintuoman
kansallisen lainsäädännön säännöksessä.
59     Tämän johdosta kanne on hyväksyttävä sikäli kuin se koskee direktiivin 1999/95 6 artiklan 2 kohtaa.
Direktiivin 1999/95 7 artikla
60     Kanteen tätä koskevan kohdan osalta on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu,
että direktiivin saattaminen osaksi valtion sisäistä oikeutta ei vaadi välttämättä sen säännösten muodollista ja sanatarkkaa
toistamista nimenomaisessa ja erityisessä oikeusnormissa, ja että yleinen oikeustila saattaa direktiivin sisällön huomioon
ottaen olla tältä osin riittävä, mikäli sillä turvataan direktiivin täysimääräinen soveltaminen riittävän selvästi ja täsmällisesti,
jotta tilanteessa, jossa direktiivin tarkoituksena on luoda yksityisille oikeuksia, näillä on mahdollisuus tuntea kaikki oikeutensa
ja tarvittaessa mahdollisuus vedota niihin kansallisissa tuomioistuimissa (asia C‑131/88, komissio v. Saksa, tuomio 28.2.1991,
Kok. 1991, s. I‑825, 6 kohta ja asia C‑49/00, komissio v. Italia, tuomio 15.11.2001, Kok. 2001, s. I‑8575, 21 ja 22 kohta).
61     Missään Italian hallituksen esiintuomassa kansallisen oikeuden säännöksessä ei ole kyse valitusoikeudesta toimivaltaisen kansallisen
viranomaisen tekemästä pysäyttämispäätöksestä eikä myöskään kyseisen viranomaisen velvollisuudesta ilmoittaa aluksen päällikölle
kyseisestä oikeudesta.
62     Tämän johdosta komission kanne on hyväksyttävä sikäli kuin se koskee direktiivin 1999/95 7 artiklaa.
Direktiivin 1999/95 8 artikla
63     Direktiivin 8 artiklan 1 kohta koskee ainoastaan jäsenvaltioiden keskinäisiä ja jäsenvaltioiden ja komission välisiä suhteita.
Kuten edellä 38 kohdassa muistutettiin, kyseisenlaisia säännöksiä ei pääsääntöisesti tarvitse saattaa osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
64     Koska jäsenvaltioilla kuitenkin on velvollisuus taata yhteisön oikeuden noudattaminen kaikilta osin, komissiolla on mahdollisuus
osoittaa, että direktiivin sellaisen säännöksen noudattaminen, jolla säännellään tällaisia suhteita, edellyttää erityisten
täytäntöönpanosäädösten antamista kansallisessa oikeusjärjestyksessä (ks. em. asia komissio v. Ranska, tuomio 20.11.2003,
92 kohta ja em. asia komissio v. Ranska, tuomio 27.11.2003, 68 kohta).
65     Nyt esillä olevassa asiassa komissio ei ole vedonnut seikkoihin, joilla se pyrkisi osoittamaan Italian viranomaisten soveltavan
käytäntöä, joka on ristiriidassa direktiivin 1999/95 8 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille asetettujen velvollisuuksien kanssa.
66     Tämän seurauksena komission kanne on hylättävä tältä osin.
67     Sitä vastoin kanne on hyväksyttävä sikäli kuin se koskee direktiivin 1999/95 8 artiklan 2 kohdassa säädettyä julkaisuvelvollisuutta,
koska Italian hallituksen esiintuomissa säännöksissä ei mainita mitenkään tällaisen velvollisuuden olemassaoloa kansallisessa
oikeusjärjestyksessä.
Direktiivin 1999/95 9 artikla
68     Italian hallituksen esiintuomiin kansallisen oikeuden säännöksiin ei sisälly mitään direktiivin 1999/95 9 artiklassa tarkoitettuja
”suotuisamman kohtelun kieltäviä” lausekkeita.
69     Täten kanne on hyväksyttävä sikäli kuin se koskee kyseistä artiklaa.
70     Kun otetaan huomioon edellä esitetyt perustelut on yhtäältä todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiiviä
1999/95, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin 3–7 artiklan, 8 artiklan 2 kohdan ja 9 artiklan noudattamisen edellyttämiä
lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, ja toisaalta hylättävä kanne muilta osin.

Oikeudenkäyntikulut
71     Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Komissio on vaatinut Italian tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
ja koska tämä on pääosin hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Italian tasavalta ei ole noudattanut merenkulkijoiden työajan valvonnasta yhteisön satamissa käyvillä aluksilla 13 päivänä
joulukuuta 1999 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 1999/95/EY, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin
3–7 artiklan, 8 artiklan 2 kohdan ja 9 artiklan noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.
?  –      Direktiivin nimen esitystapa on korjattu tuomioistuimessa sovinnaisen käytännön mukaiseksi.