CELEX: 62006CJ0399
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP)
Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud piirangud
Määrus (EÜ) nr 881/2002
Isiku rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine pärast tema kandmist ÜRO organi koostatud loetelusse
Sanktsioonide komitee
Järgnev määruse (EÜ) nr 881/2002 I lisasse kandmine
Tühistamishagi
Põhiõigused
Omandiõiguse kaitse, õigus olla ära kuulatud ja õigus tõhusale kohtulikule kontrollile

Oma apellatsioonkaebustes paluvad F. Hassan (kohtuasi C-399/06 P) ja C. Ayadi (kohtuasi C-403/06 P) tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 12. juuli 2006. aasta otsused vastavalt nii kohtuasjas
T-49/04: Hassan
vs.
nõukogu ja komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus Hassan”) kui ka kohtuasjas T-253/02: Ayadi
vs.
nõukogu (EKL 2006, lk II-2139
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus Ayadi”) (edaspidi koos „vaidlustatud kohtuotsused”).
Vaidlustatud kohtuotsustega jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata F. Hassani ja C. Ayadi hagid, milles nad palusid neid puudutavas osas tühistada nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist (
EÜT 2002, L 139, lk 9
; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294; edaspidi „vaidlusalune määrus”). F. Hassani hagi oli täpsemalt suunatud vaidlusaluse määruse, komisjoni 20. novembri 2003. aasta määrusega nr 2049/2003 (
ELT L 303, lk 20
; ELT eriväljaanne 18/02, lk 219) muudetud kujul, tühistamisele. Vaidlustatud kohtuotsusega Hassan jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata ka F. Hassani esitatud hüvitisenõude.
Vaidluse taust
Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse Hassan punktides 6–34 ja vaidlustatud kohtuotsuse Ayadi punktides 11–49.
Käesoleva kohtuotsuse tarbeks võib vaidluse tausta lühidalt kokku võtta järgmiselt.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1267 (1999) loodud komitee (edaspidi „sanktsioonide komitee”) avaldas 19. oktoobril 2001
addendum
’i nende isikute ja üksuste 8. märtsi 2001. aasta konsolideeritud loetelule, kelle rahalised vahendid tuleb külmutada vastavalt Julgeolekunõukogu resolutsioonidele 1267 (1999) ja 1333 (2000) (vt teadanne SC/7180);
addendum
sisaldas täpsemalt C. Ayadi nime, kes oli määratletud kui Osama bin Ladeniga seotud isik.
Samal päeval võttis Euroopa Ühenduste Komisjon vastu 19. oktoobri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2062/2001, millega kolmandat korda muudetakse nõukogu määrust nr 467/2001 (
EÜT L 277, lk 25
). Määrusega nr 2062/2001 lisati teiste hulgas C. Ayadi nimi nõukogu 6. märtsi 2001. aasta määruse (EÜ) nr 467/2001 (
EÜT L 67, lk 1
) I lisaks olevasse loetellu.
16. jaanuaril 2002 võttis Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu (edaspidi „Julgeolekunõukogu”) vastu resolutsiooni 1390 (2002), millega kehtestatakse meetmed Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu. See resolutsioon näeb oma lõigetes 1 ja 2 sisuliselt ette resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b ja resolutsiooni 1333 (2000) lõike 8 punktis c kehtestatud meetmete, eelkõige rahaliste vahendite külmutamise jätkamise.
Arvestades, et resolutsiooni 1390 (2002) rakendamiseks oli vaja Euroopa Ühenduse meetmeid, võttis Euroopa Liidu Nõukogu 27. mail 2002 vastu ühise seisukoha 2002/402/ÜVJP, mis käsitleb Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida, Talibani ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu suunatud piiranguid ja millega tunnistatakse kehtetuks ühised seisukohad 96/746/ÜVJP, 1999/727/ÜVJP, 2001/154/ÜVJP ja 2001/771/ÜVJP (
EÜT L 139, lk 4
; ELT eriväljaanne 18/01, lk 292). Ühise seisukoha 2002/402 artikkel 3 näeb eelkõige ette sanktsioonide komitee poolt resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) kohaselt koostatud loetelus mainitud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste rahaliste vahendite ja muu finantsvara või majandusressursside külmutamise jätkamise.
Nõukogu võttis EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel 27. mail 2002 vastu vaidlusaluse määruse.
Selle määruse põhjenduses 4 on sätestatud, et muu hulgas Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1390 (2002) ette nähtud meetmed „kuuluvad (EÜ) asutamislepingu reguleerimisalasse, mistõttu on eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil vaja ühenduse õigusakte Julgeolekunõukogu asjakohaste otsuste rakendamiseks ühenduse territooriumil”.
Vaidlusaluse määruse artikkel 1 määratleb mõisteid „rahalised vahendid” ja „rahaliste vahendite külmutamine” sisuliselt sama moodi nagu määruse nr 467/2001 artikkel 1. Lisaks on seal määratletud, mida tuleb mõista „majandusressursside” all.
Vaidlusaluse määruse artikli 2 kohaselt:
„1.   Külmutatakse kõik asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omandis või valduses olevad rahalised vahendid ja majandusressursid.
2.   Rahalisi vahendeid ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse või nende toetuseks.
3.   Majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid.”
Vaidlusaluse määruse I lisa sisaldab selle määruse artiklis 2 osutatud isikute, üksuste ja rühmituste loetelu, kelle rahalised vahendid külmutatakse. See loetelu sisaldab muu hulgas C. Ayadi nime.
Samal ajal kui C. Ayadi nimi on nimetatud loetelus endiselt kirjas, on talle viitavat kannet sisaldavat teksti mitmel korral muudetud komisjoni määrustega, mis on vastu võetud vaidlusaluse määruse artikli 7 lõike 1 alusel, mis annab komisjonile pädevuse selle määruse I lisa muuta või täiendada.
Julgeolekunõukogu võttis 20. detsembril 2002 vastu terrorismivastaste kohustuste rakendamise hõlbustamisele suunatud resolutsiooni 1452 (2002). Selle resolutsiooni lõige 1 näeb ette teatud hulga erandeid resolutsioonidega 1267 (1999) ja 1390 (2002) kehtestatud rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamisest, mida riigid võivad anda humanitaarvajaduste tõttu, tingimusel et sanktsioonide komitee on need heaks kiitnud.
17. jaanuaril 2003 võttis Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 1455 (2003), mille eesmärk on hõlbustada resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b, resolutsiooni 1333 (2000) lõike 8 punktis c ning resolutsiooni 1390 (2002) lõigetes 1 ja 2 kehtestatud meetmete rakendamist. Vastavalt resolutsiooni 1455 (2003) artiklile 2 tõhustatakse neid meetmeid 12 kuu pärast või vajaduse korral varem.
Arvestades, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. veebruaril 2003 vastu ühise seisukoha 2003/140/ÜVJP, mis käsitleb erandite tegemist ühise seisukohaga 2002/402 kehtestatud piiravatesse meetmetesse (
EÜT L 53, lk 62
; ELT eriväljaanne 18/02, lk 80). Ühise seisukoha 2003/140 artikkel 1 näeb ette, et rakendades ühise seisukoha 2002/402 artiklis 3 kehtestatud meetmeid, arvestab ühendus nimetatud resolutsiooniga lubatud eranditega.
Nõukogu võttis 27. märtsil 2003 vastu määruse (EÜ) nr 561/2003, millega muudetakse seoses rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise eranditega määrust nr 881/2002 (
ELT L 82, lk 1
; ELT eriväljaanne 18/02, lk 91). Määruse nr 561/2003 põhjenduses 4 märgib nõukogu, et resolutsiooni 1452 (2002) silmas pidades tuleb kohandada ühenduse kehtestatud meetmeid.
12. novembril 2003 võttis sanktsioonide komitee vastu
addendum
’i nende isikute ja üksuste konsolideeritud loetelule, kelle rahalised vahendid tuleb külmutada vastavalt resolutsioonidele 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002). Selles
addendum’
is on F. Hassani nimi, kes on määratletud kui organisatsiooniga Al-Qaida seotud isik.
20. novembril 2003 võttis komisjon vastu määruse nr 2049/2003, millega 25. korda muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 881/2002. Määrusega nr 2049/2003 kanti teiste hulgas F. Hassan vaidlusealuse määruse lisaks olevasse loetellu.
30. jaanuaril 2004 võttis Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 1526 (2004), mille eesmärk on esiteks tõhustada resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b, resolutsiooni 1333 (2000) lõike 8 punktis c ja resolutsiooni 1390 (2002) lõigetes 1 ja 2 sätestatud meetmete rakendamise tõhustamist ning teiseks tugevdada sanktsioonide komitee mandaati. Vastavalt resolutsiooni 1526 (2004) lõikele 3 tõhustatakse neid meetmeid veelgi hiljemalt 18 kuu pärast või vajaduse korral varem.
29. juulil 2005 võttis Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 1617 (2005). See näeb eelkõige ette resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b, resolutsiooni 1333 (2000) lõike 8 punktis c ja resolutsiooni 1390 (2002) lõigetes 1 ja 2 kehtestatud meetmete rakendamise jätkamise. Vastavalt resolutsiooni 1617 (2005) lõikele 21 vaadatakse need meetmed läbi 17 kuu jooksul või vajaduse korral varem, eesmärgiga neid vajadusel tugevdada.
C. Ayadi on jätkuvalt vaidlusaluse määruse I lisaks olevas loetelus. Teda puudutav kanne asendati viimati komisjoni 9. augusti 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1210/2006, millega 67. korda muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 881/2002 (
ELT L 219, lk 14
).
Kuigi F. Hassani nimi on jätkuvalt kõnealuses loetelus, on teda puutuv kanne samuti asendatud; viimati tehti seda komisjoni 18. jaanuari 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 46/2008, millega 90. korda muudetakse nõukogu määrust nr 881/2002 (
ELT L 16, lk 11
).
Hagid Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsused
F. Hassan esitas vaidlusaluse määruse tühistamiseks komisjoni ja nõukogu vastu suunatud hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 12. veebruaril 2004, ning palus Esimese Astme Kohtul:
—
esiteks tühistada kas tervikuna või osaliselt vaidlusalune määrus – määrusega nr 2049/2003 muudetud kujul – või üksnes viimati nimetatud määrus;
—
teise võimalusena leida, et vaidlusalune määrus ja määrus nr 2049/2003 ei ole tema suhtes kohaldatavad;
—
näha ette kõik muud meetmed, mida ta peab kohaseks;
—
mõista kohtukulud välja nõukogult ning
—
mõista nõukogult hageja kasuks välja kahjuhüvitis.
Esimese Astme Kohtus toimunud kohtuistungil täpsustas F. Hassan, et tema hagi on suunatud vaidlusaluse määruse ja määruse nr 2049/2003 vastu üksnes osas, milles need puudutavad teda otseselt ja isiklikult.
C. Ayadi esitas vaidlusaluse määruse tühistamiseks nõukogu vastu suunatud hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 26. augustil 2002, ning palus Esimese Astme Kohtul:
—
tühistada vaidlusaluse määruse artikkel 2 ning artikkel 4 selles osas, milles see on seotud artikliga 2;
—
teise võimalusena tühistada C. Ayadit puudutav kanne vaidlusaluse määruse I lisaks olevast loetelust ja
—
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Esimese Astme Kohtus toimunud kohtuistungil täpsustas C. Ayadi, et tema hagi on suunatud vaidlusaluse määruse vastu üksnes osas, milles see puudutab teda otseselt ja isiklikult.
C. Ayadit puudutavas kohtuasjas lubati Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil ning komisjonil astuda Esimese Astme Kohtu menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
Oma nõuete toetuseks esitas F. Hassan üheainsa väite, mis tulenes tema teatavate põhiõiguste ja proportsionaalsuse üldpõhimõtte rikkumisest. Tema etteheited puudutasid täpsemalt esiteks omandiõiguse ning era-ja perekonnaelu puutumatuse väidetavat rikkumist, ning teiseks õiguse olla ära kuulatud ja õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele rikkumist.
C. Ayadi omakorda rajas oma nõuded kolmele väitele, mis põhinesid esiteks nõukogu pädevuse puudumisel võtta vastu vaidlustatud määruse artiklid 2 ja 4 ning võimu kuritarvitamisel, teiseks subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse üldpõhimõtte ning tema põhiõiguste rikkumisel, ning kolmandaks menetlusnormi rikkumisel.
Kuna – kui F. Hassani apellatsioonkaebuses sisalduv hüvitise nõue välja arvata – käesolevad apellatsioonkaebused käsitlevad üksnes vaidlustatud kohtuotsuste seda osa, mis puudutab hagejate põhiõiguste rikkumisest tulenevaid väiteid, on järgnevalt kokku võetud ainult nimetatud kohtuotsuste vastavad osad.
Nende väidete osas on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse Hassan punktis 91 ja vaidlustatud kohtuotsuse Ayadi punktis 115 otsustanud, et kui ainsa erandina välja arvata üks spetsiifiline õigusküsimus mõlemas käsitletavas kohtuasjas, on kohus kõigis hagejate esitatud õigusküsimustes juba võtnud seisukoha 21. septembri 2005. aasta otsustes kohtuasjas
T-306/01: Yusuf ja Al Barakaat International Foundation
vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2005, lk II-3533
, punktid 226–346; edaspidi „Esimese Astme Kohtu otsus Yusuf”) ja kohtuasjas T-315/01: Kadi
vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2005, lk II-3649, punktid 176–291; edaspidi „Esimese Astme Kohtu otsus Kadi”) (edaspidi koos „Esimese Astme Kohtu otsused Yusuf ja Kadi”).
Vaidlustatud kohtuotsuse Hassan punktis 92, samuti vaidlustatud kohtuotsuse Ayadi punktis 116, mis on sõnastatud ühtviisi, on välja toodud, et Esimese Astme Kohtu otsustes Yusuf ja Kadi on kohus öelnud järgmist:
„[…]
—
rahvusvahelise õiguse seisukohast on [Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO)] põhikirjast tulenevad ÜRO liikmete kohustused vaieldamatult ülimuslikud kõikide teiste siseriiklikust õigusest või rahvusvahelisest tavaõigusest tulenevate kohustuste suhtes, sh Euroopa Nõukogu liikmesriikide [4. novembril 1950. aastal Roomas vastuvõetud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonist (edaspidi „EIÕK”)] tulenevate kohustuste suhtes, samuti ühenduse liikmesriikide EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste suhtes ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 231, ja Kadi, punkt 181);
—
see ülimuslikkus laieneb Julgeolekunõukogu resolutsioonis sisalduvatele otsustele vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklile 25 ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 234, ja Kadi, punkt 184);
—
kuigi ühendus ei ole ÜRO liige, tuleb teda lugeda Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega vastavalt oma asutamislepingule sama moodi seotuks kui tema liikmesriike ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 243, ja Kadi, punkt 193);
—
ühendus ei tohi ühelt poolt rikkuda tema liikmesriikide jaoks kehtivaid Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevaid kohustusi ega takistada nende täitmist ning teiselt poolt peab ta isegi vastavalt tema enda asutamislepingule oma pädevuse teostamisel vastu võtma kõik vajalikud sätted, et tema liikmesriigid saaks oma kohustusi täita ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 254, ja Kadi, punkt 204);
—
järelikult tuleb vaidlustatud määruste vastu esitatud […] argumendid, mis põhinevad ühelt poolt ühenduse õiguskorra autonoomsusel võrreldes Ühinenud Rahvaste Organisatsioonist tuleneva õiguskorraga ning teiselt poolt vajadusel võtta Julgeolekunõukogu resolutsioonid üle liikmesriikide siseriiklikusse õiguskorda vastavalt nende põhiseaduslikele sätetele ja õiguse üldpõhimõtetele, tagasi lükata ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 258, ja Kadi, punkt 208);
—
[vaidlusalune] määrus, mis võeti vastu ühist seisukohta 2002/402 arvestades, kujutab endast liikmesriikidel ÜRO liikmetena tekkinud kohustuse rakendamist viia vajadusel ühenduse akti vastuvõtmise teel ellu sanktsioonid Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu, Talibani ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu, mis on kehtestatud ning mida on seejärel tugevdatud mitme Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsiooniga ([Esimese Astme Kohtu] (kohtuotsused Yusuf, punkt 264, ja Kadi, punkt 213);
—
selles kontekstis tegutsesid institutsioonid piiratud pädevuse alusel, nii et neil puudus igasugune iseseisev kaalutlusruum ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 265, ja Kadi, punkt 214);
—
eespool väljendatud kaalutlusi arvestades ei saa rahvusvahelisele õigusele ega ühenduse õigusele tuginedes ja ühenduse õiguskorras tunnustatud põhiõiguste kaitse standardit arvesse võttes õigustada Esimese Astme Kohtu pädevust kontrollida kaudselt Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee otsuste õiguspärasust ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 272, ja Kadi, punkt 221);
—
Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid ei allu seega põhimõtteliselt Esimese Astme Kohtu kontrollile ja tal ei ole lubatud seada kas või kaudselt kahtluse alla nende õiguspärasust ühenduse õiguse seisukohast; vastupidi, Esimese Astme Kohus peab seda õigust igal võimalusel tõlgendama ja kohaldama kooskõlas liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 276, ja Kadi, punkt 225);
—
Esimese Astme Kohtul on siiski õigus kaudselt kontrollida Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide õiguspärasust nende vastavuse seisukohast
ius cogens
’ile, mida tuleb mõista kui rahvusvahelist avalikku korda, mis kehtib kõikide rahvusvahelise õiguse subjektide, sh ÜRO instantside suhtes, ning millest on keelatud kõrvale kalduda ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 277, ja Kadi, punkt 226);
—
[vaidlusaluse] määrusega ette nähtud rahaliste vahendite külmutamine ei riku huvitatud isikute põhiõigust omandi kasutamisele ega proportsionaalsuse üldpõhimõtet, arvestades
ius cogens
’ist tulenevat inimese põhiõiguste üldise kaitse standardit ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punktid 288 ja 289, ning Kadi, punktid 237 ja 238);
—
kuna Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid ei näe ette huvitatud isikute eelnevat ärakuulamist sanktsioonide komitees enne nende kandmist vaidlusalusesse loetelusse ning tundub, et üheski rahvusvahelise avaliku korra üldkohustuslikus normis ei ole vaidluse tingimustes sellist ärakuulamist nõutud, tuleb sellise õiguse väidetaval rikkumisel põhinevad argumendid tagasi lükata ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punktid 306, 307 ja 321, ning Kadi, punktid 261 ja 268);
—
neil asjaoludel, mille puhul on tegemist huvitatud isikute vara käsutamise piiranguid allesjätva meetme vaidlustamisega, ei nõua huvitatud isikute põhiõiguste austamine, et neile teatataks nende vastu esitatud faktidest ja tõenditest, kui Julgeolekunõukogu või selle sanktsioonide komitee leiavad, et rahvusvahelise üldsuse julgeolekut puudutavad huvid on sellega vastuolus ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 320, ja Kadi, punkt 274);
—
ühenduse institutsioonid ei pidanud ka hagejaid enne [vaidlusaluse] määruse vastuvõtmist ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsus Yusuf, punkt 329) ega selle vastuvõtmise ja rakendamise kontekstis ära kuulama ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsus Kadi, punkt 259);
—
sellise tühistamishagi raames nagu käesolevas asjas teostab Esimese Astme Kohus täielikku kontrolli vaidlustatud määruste õiguspärasuse üle, mis käsitleb seda, kas ühenduse institutsioonid on kinni pidanud pädevusnormidest ja välise õiguspärasuse normidest ning nende tegevusele kohaldatavatest olulistest menetlusnormidest; Esimese Astme Kohus kontrollib samuti vaidlustatud määruste õiguspärasust Julgeolekunõukogu resolutsioonide seisukohast, mida nende määrustega on rakendatud, eelkõige formaalse ja materiaalse vastavuse, sisemise ühtsuse ning proportsionaalsuse seisukohast; Esimese Astme Kohus kontrollib veel vaidlustatud määruse õiguspärasust ja kaudselt Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide õiguspärasust
ius cogens
’ist tulenevate rahvusvahelise õiguse ülimuslike normide, eelkõige inimõiguste üldisele kaitsele suunatud kohustuslike normide seisukohast ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punktid 334, 335 ja 337, ning Kadi, punktid 279, 280 ja 282);
—
seevastu ei kuulu Esimese Astme Kohtu pädevusse kaudselt kontrollida, kas Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid ise on kooskõlas ühenduse õiguskorras kaitstud põhiõigustega; lisaks ei kuulu Esimese Astme Kohtu pädevusse [Julgeoleku]nõukogu poolt tema kehtestatud meetmete toetuseks esitatud faktide ja tõendite hindamisvigade olemasolu kontrollimine ega selle punkti eelmises lõigus määratletud piirides nende meetmete vajalikkuse ja proportsionaalsuse kaudne kontrollimine ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punktid 338 ja 339, ning Kadi, punktid 283 ja 284);
—
neil tingimustel puudub huvitatud isikutel igasugune kohtusse pöördumise võimalus, kuna Julgeolekunõukogu ei ole pidanud vajalikuks sõltumatu rahvusvahelise kohtu loomist, mille ülesanne oleks sanktsioonide komitee üksikotsuste vastu suunatud hagide kohta otsuste tegemine nii fakti- kui ka õigusküsimustes ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 340, ja Kadi, punkt 285);
—
eelmises lõigus esile toodud lünk hagejate kohtulikus kaitses ei ole iseenesest
ius cogens
’iga vastuolus, kuna: a) kohtuliku kaitse õigus ei ole absoluutne; b) käesolevas asjas huvitatud isikute kohtuliku kaitse õiguse piiramine – mis tuleneb kohtulikust immuniteedist, mis kehtib põhimõtteliselt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmesriikide siseriiklikus õiguskorras Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel asjakohaste rahvusvahelise õiguse põhimõtetega kooskõlas vastu võetud resolutsioonide suhtes – on sellele õigusele omane; c) selline piiramine on põhjendatud nii Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastuvõetavate otsuste eripära kui ka edendatava seadusliku eesmärgiga, ning d) rahvusvahelise kohtuinstantsi puudumisel, mis oleks pädev kontrollima Julgeolekunõukogu aktide õiguspärasust, on sellise organi nagu sanktsioonide komitee loomine ning dokumentides ette nähtud võimalus pöörduda selle poole igal ajal kõikide üksikjuhtumite läbivaatamiseks menetluse kohaselt, millesse on kaasatud asjasse puutuvad valitsused, muu mõistlik vahend, et kaitsta piisavalt hagejate
ius cogens
’is tunnustatud põhiõigusi ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punktid 341–345, ja Kadi, punktid 286–290);
—
järelikult tuleb vaidlustatud määruse vastu esitatud ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumisel põhinevad argumendid tagasi lükata ([Esimese Astme Kohtu] kohtuotsused Yusuf, punkt 346, ja Kadi, punkt 291).”
Vaidlustatud kohtuotsuse Hassan punktides 95–124 lisas Esimese Astme Kohus rea kaalutlusi vastuseks F. Hassani poolt kohtuistungil täpsustatud argumentidele, mis puudutavad ühest küljest tema kõigi rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise meetme väidetavat liigset rangust, ning teisest küljest nende järelduste, millele Esimese Astme Kohus jõudis kohtuotsustes Yusuf ja Kadi ning mis puudutavad huvitatud isikute õiguslikus kaitses tuvastatud lünga vastavust
ius cogens
’ile, väidetavat kehtetust käesolevas asjas.
Samuti lisas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse Ayadi punktides 117–154 käesoleva kohtuotsuse punktis 34 esitatud kaalutlustele veel rea kaalutlusi vastuseks C. Ayadi poolt täpsustatud argumentidele, mis käsitlevad ühelt poolt määrusega nr 561/2003 ette nähtud rahaliste vahendite külmutamise erandite väidetavat ebaefektiivsust eelkõige selles osas, mis puudutab kutsealast tegevust, ja teiselt poolt järelduste, milleni Esimese Astme Kohus jõudis kohtuotsustes Yusuf ja Kadi ning mis puudutavad huvitatud isikute õiguslikus kaitses tuvastatud lünga vastavust
ius cogens
’ile, väidetavat kehtetust käesolevas asjas.
Esimese Astme Kohus analüüsis neid argumente ning tegi järelduse, et need ei sea kahtluse alla kohtu poolt kohtuotsustes Yusuf ja Kadi väljendatud kaalutlusi.
Vaidlustatud kohtuotsuse Hassan punktides 126–128 analüüsis Esimese Astme Kohus veel F. Hassani etteheiteid seoses tema õiguse era- ja perekonnaelu austamisele rikkumisega ning maine kahjustamisega, ning lükkas need tagasi peamiselt põhjendusega, et
ius cogens
’ist lähtuvalt peab üksnes kaaluma, ega nende õiguste kasutamisse hageja poolt ei ole meelevaldselt sekkutud.
Samuti lükkas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse Ayadi punktis 156 tagasi argumendi, mida kohtuotsustes Yusuf ja Kadi ei olnud käsitletud ja mille kohaselt ÜRO liikmesriigid ei ole kohustatud kohaldama üks ühele meetmeid, mida Julgeolekunõukogu „kutsub” neid võtma.
Seetõttu jättis Esimese Astme Kohus hagejate tühistamisnõuded põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Lõpuks tunnistas Esimese Astme Kohus vastuvõetamatuks F. Hassani hüvitisenõude selle ebatäpsuse tõttu, lisades kõiki muid hageja esitatud asjaolusid arvestades, et see nõue oli igal juhul põhjendamatu.
Seega jättis Esimese Astme Kohus hagi tervikuna rahuldamata.
Menetlus Euroopa Kohtus
Euroopa Kohtu presidendi 5. novembri 2008. aasta määrusega anti Prantsuse Vabariigile ja Ühendkuningriigile luba astuda menetlusse nõukogu ja komisjoni nõuete toetuseks kohtuasjas C-399/06 P. Euroopa Kohtu presidendi 30. märtsi 2009. aasta määrusega anti Prantsuse Vabariigile luba astuda menetlusse nõukogu nõuete toetuseks kohtuasjas C-403/06 P.
Kohtusekretärile 7. jaanuaril 2009 esitatud taotlusega palus C. Ayadi Euroopa Kohtu kodukorra artikli 76 alusel tasuta õigusabi.
2. septembri 2009. aasta määrusega rahuldas Euroopa Kohus tema taotluse.
Olles selles küsimuses ära kuulanud nii pooled kui ka kohtujuristi, tuleb käesolevad kohtuasjad nende omavahelise seotuse tõttu ja kooskõlas Euroopa Kohtu kodukorra artikliga 43 kohtuotsuse huvides liita.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
Apellatsioonkaebuses palub F. Hassan Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus Hassan;
—
tühistada vaidlusalune määrus ja/või määrus nr 2049/2003 kas tervikuna või teda puudutavate meetmete osas;
—
teise võimalusena leida, et nimetatud määrused ei ole hageja suhtes kohaldatavad;
—
teha määrus kõikide meetmete kohaldamiseks, mida Euroopa Kohus peab kohaseks;
—
mõista kohtukulud välja nõukogult ja
—
mõista nõukogult välja kahjutasu.
Apellatsioonkaebuses palub C. Ayadi Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus Ayadi tervikuna;
—
tunnistada vaidlusaluse määruse artiklid 2 ja 4 ning selle määruse I lisa kehtetuks osas, milles need puudutavad hagejat isiklikult ja otseselt ning
—
mõista nõukogult välja Euroopa Kohtus ja Esimese Astme Kohtus kantud kohtukulud.
Nõukogu ja komisjon nõuavad neis kahes kohtuasjas apellatsioonkaebuste rahuldamata jätmist vastuväidete alusel, mis on analoogsed vastuväidetega, mida Euroopa Kohus on juba lugenud põhjendatuks 3. septembri 2008. aasta otsuses liidetud kohtuasjades
C-402/05 P ja C-415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2008, lk I-6351
, edaspidi „Euroopa Kohtu otsus Kadi”), ning mõista pooltelt välja kohtukulud ulatuses, mida Euroopa Kohus peab kohaseks.
Apellatsioonkaebuste põhjenduseks esitatud väited
Esimese väitega heidab F. Hassan Esimese Astme Kohtule ette õigusnormi rikkumist tema poolt kohtule esitatud väidete analüüsimisel osas, mis puudutab tema teatavate põhiõiguste rikkumist, kuna kohus ei hinnanud otseselt, kas Julgeolekunõukogu andis kaitse, mis on võrdne EIÕK-st, täpsemalt selle artiklitest 6, 8 ja 13 ning 1. lisaprotokolli artiklist 1 tulenevaga, vaid uuris nõukogu tegevust üksnes kaudselt,
ius cogens
’i alusel.
Teise väitega heidab F. Hassan Esimese Astme Kohtule ette, et viimane on rikkunud õigusnormi, leides, et vara kasutamise piirangul ei ole omandiõiguse sisu arvestades tähtsust.
C. Ayadi repliigist ilmneb, et Euroopa Kohtu otsust Kadi arvestades esitab ta nüüd ainult kaks väidet, millest esimene tugineb sellele, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, leides, et ühenduse kohtud võivad hinnata Julgeolekunõukogu otsuse rakendamiseks vastu võetud ühenduse akti õiguspära üksnes
ius cogens
’i alusel, ning ei otsustanud, et ta võib sellise akti tühistada, tagamaks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni õiguskorras tunnustatud põhiõiguste kaitse, ning teine sellele, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kuna ta ei asunud seisukohale, et vaidlusaluse määruse vaidlustatud osad rikuvad C. Ayadi põhiõigusi.
Apellatsioonkaebused
Otsuse tegemise vajaduse äralangemine
Tuleb märkida, et komisjoni 13. oktoobri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 954/2009, millega 114. korda muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 881/2002 (
ELT L 269, lk 20
), asendati otsused, millega C. Ayadi ja F. Hassan on kantud määruse (EÜ) nr 881/2002 I lisaks olevasse loetellu, uute otsustega, milles kinnitatakse nende kandmist nimetatud lisasse.
Määruse nr 954/2009 preambuli kohaselt võttis komisjon selle määruse vastu Euroopa Kohtu praktikat ja iseäranis kohtuotsust Kadi arvestades, olles teinud F. Hassanile ja C. Ayadile teatavaks sanktsioonide komiteelt saadud põhjendused nende loetellu kandmise kohta, ja olles kaalunud nende sellekohaseid märkusi.
Nimetatud preambulis on ka välja toodud, et komisjon leiab pärast nende märkuste põhjalikku kaalumist, et rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise ennetavat laadi arvestades on nimetatud isikute kandmine loetellu põhjendatud nende seotuse tõttu Al-Qaida võrguga.
Määruse nr 954/2009 artikli 2 kohaselt jõustub see määrus järgmisel päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas, s.o 15. oktoobril 2009, ning seda kohaldatakse C. Ayadi suhtes alates 30. maist 2002 ja F. Hassani suhtes alates 21. novembrist 2003.
Seega tõusetub küsimus, kas käesolevates kohtuasjades on veel alust otsust teha, arvestades vaidlusaluse määruse tühistamist ja alates nimetatud kuupäevadest selle tagasiulatuvat asendamist määrusega nr 954/2009 osas, mis puudutab hagejaid.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus võib omal algatusel hinnata, et poolel ei ole pärast Esimese Astme Kohtu otsust ilmnenud asjaolu tõttu, mille tulemusel on kadunud otsuse apellatsioonkaebuse esitajat kahjustav toime, apellatsioonkaebuse esitamise või selle menetluse jätkamise huvi, ning et ta võib tunnistada apellatsioonkaebuse seetõttu vastuvõetamatuks või ainetuks (vt eelkõige 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-535/06 P: Moser Baer India
vs.
nõukogu, EKL 2009, lk I-7051
, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
Praegusel juhul näeb määruse nr 954/2009 artikkel 2 ette, et seda kohaldatakse alates F. Hassani ja C. Ayadi esialgsest kandmisest vaidlusaluse määruse I lisaks olevasse loetellu, s.o alates 30. maist 2002 C. Ayadi suhtes ja alates 21. novembrist 2003 F. Hassani suhtes.
C. Ayadi ja F. Hassan on selles loetelus olnud kuue või seitsme aasta pikkuse ajavahemiku vältel ning neile on seetõttu kohaldatud vaidlusaluses määruses ette nähtud piiravaid meetmeid, mis Euroopa Kohtu arvates avaldavad olulist mõju asjaomaste isikute inimõigustele ja vabadustele (eespool viidatud kohtuotsus Kadi, punkt 375), samas kui nad on väitnud kõigepealt Esimese Astme Kohtus ja seejärel Euroopa Kohtus, menetlustes, mis katavad peaaegu sama pika ajavahemiku, et nende nimede kandmine kõnealusesse loetellu oli õigusvastane, kuna see ei austa nende põhiõigusi, mis on asjaolu, millele praegu, arvestades Euroopa Kohtu otsust Kadi, ei vaidle enam vastu ka komisjon ega nõukogu.
Määrus nr 954/2009 jättis F. Hassani ja C. Ayadi nimed tagasiulatuvalt loetellu, nii et piiravad meetmed jäid nende suhtes kohaldatavaks ajavahemikul, kui kohaldati nende apellatsioonkaebuste esemeks olevat vaidlusalust määrust, samas kui nende hagide eesmärk oli saavutada nende nimede kustutamine sellest samast loetelust.
Määruse nr 954/2009 vastuvõtmist ei saa seega pidada asjaoluks, mis on aset leidnud pärast vaidlustatud kohtuotsuste tegemist ning mis muudaks apellatsioonkaebused ainetuks.
Teisalt tuleb märkida, et määrus nr 954/2009 ei ole veel lõplik, kuna selle peale võib esitada tühistamishagi. Seetõttu ei saa välistada, et kui see akt peaks vastavas menetluses tühistatama, jõustuks vaidlusalune määrus hagejaid puudutavas osas nende suhtes uuesti.
Need asjaolud kinnitavad, et määruse nr 954/2009 vastuvõtmist ei saa võrdsustada vaidlusaluse määruse puhta ja lihtsa tühistamisega hagejaid puudutavas osas, mille läbi hagejad saavutanuks tulemuse, mida nende hagid võinuks neile anda ja mille tõttu Euroopa Kohtul ei oleks enam alust otsust teha. Sellest seisukohast erineb nimetatud määrus aktist, mida käsitleb 8. märtsi 1993. aasta määrus kohtuasjas
C-123/92: Lezzi Pietro
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I-809)
.
Neil konkreetsetel tingimustel ei ole apellatsioonkaebuste ese ära langenud ning Euroopa Kohus peab selle kohta otsuse tegema.
Põhiküsimus
Sissejuhatavalt tuleb esiteks märkida, et Euroopa Kohtu istungil loobus F. Hassan sõnaselgelt väitest, mis puudutas tema hüvitisenõuet. Seetõttu ei ole seda väidet käesoleva apellatsioonkaebuse raames enam vaja analüüsida.
Teiseks, seoses tühistamisväidete esemega tuleb märkida, et seda tuleb mõista nii, et see on seotud vaidlusaluse määrusega – niivõrd kui see määrus puudutab vastavalt kumbagi apellanti –, mida on muudetud C. Ayadi puhul määrusega nr 1210/2006 ja F. Hassani puhul määrusega nr 46/2008.
Apellantide väited, mis on seotud sellega, et vaidlusalune määrus rikub nende põhiõigusi
Tuleb uurida apellantide poolt oma apellatsioonkaebuste toetuseks esitatud väiteid, milles nad heidavad ette, et Esimese Astme Kohus lükkas tagasi nende väited, mis tulenevad sellest, et vaidlusalune määrus rikub nende põhiõigusi.
Vaidlustatud kohtuotsustes leidis Esimese Astme Kohus sisuliselt, tuginedes oma otsustele Yusuf ja Kadi, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise õiguskorra ja ühenduse õiguskorra vahelisi suhteid reguleerivatest põhimõtetest tuleneb, et selles osas, milles vaidlusaluse määrusega rakendatakse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsiooni, mis ei anna selleks mingit kaalutlusruumi, allub selle õigusakti sisemine õiguspärasus kohtulikule kontrollile üksnes
ius cogens
’i alla kuuluvate õigusnormide osas, ning seetõttu, kui nimetatud erand välja arvata, on sel määrusel kohtulik immuniteet (vaidlustatud kohtuotsused Hassan, punkt 92, ja Ayadi, punkt 116).
Seetõttu leidis Esimese Astme Kohus, tuginedes taas kohtuotsustele Yusuf ja Kadi, et vaidlusaluse määruse õiguspära, ning sealhulgas osas, mis on seotud hagejate põhiõiguste rikkumise väidetega, võib kontrollida üksnes
ius cognes
’i alusel, mida tuleb mõista kui rahvusvahelist avalikku korda, mis kehtib kõikide rahvusvahelise õiguse subjektide, sealhulgas ÜRO instantside suhtes, ning millest on keelatud kõrvale kalduda (vaidlustatud kohtuotsused Hassan, punkt 92, ja Ayadi, punkt 116).
Samas tuleneb Euroopa Kohtu otsuse Kadi punktidest 326 ja 327, et sellise arusaama puhul kohaldatakse õigusnormi valesti. Tegelikult peavad ühenduste kohtud vastavalt neile EÜ asutamislepinguga antud pädevusele tagama põhimõtteliselt täieliku kontrolli kõigi ühenduse õigusaktide seaduslikkuse üle põhiõiguste seisukohast, mis kuuluvad ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka, sealhulgas selliste ühenduse õigusaktide üle nagu vaidlusalune määrus, millega rakendatakse Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioone.
Euroopa Kohus järeldas selle põhjal kohtuotsuse Kadi punktis 328, et huvitatud isikute väited olid seega selles küsimuses põhjendatud, nii et Esimese Astme Kohtu otsused Yusuf ja Kadi tuli selles osas tühistada.
Lisaks otsustas Euroopa Kohus kohtuotsuse Kadi punktis 330, et kuna Esimese Astme Kohus piirdus otsuste Yusuf ja Kadi järgnevates osades, mis puudutasid apellantide poolt viidatud konkreetseid põhiõigusi, üksnes vaidlusaluse määruse õiguspärasuse kontrollimisega
ius cogens
’i normide seisukohast, samas kui ta oli kohustatud teostama põhimõtteliselt täielikku kontrolli ühenduse õiguse üldpõhimõtetest tulenevate põhiõiguste seisukohast, tuli ka need nimetatud kohtuotsuste Yusuf ja Kadi järgnevad osad tühistada.
Sellest järeldub, et kuna vaidlustatud kohtuotsused lähtuvad samadest õiguslikest alustest nagu Esimese Astme Kohtu otsused Yusuf ja Kadi, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 69 ja 70, on nende puhul tegemist samasuguse õigusnormi rikkumisega ning need tuleb neil samadel põhjendustel tühistada ulatuses, milles need sisaldavad Esimese Astme Kohtu vastust väidetele, milles hagejad viitavad oma teatavate põhiõiguste rikkumisele.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla see, et vaidlustatud kohtuotsuse Hassan punktides 95–125 ja vaidlustatud kohtuotsuse Ayadi punktides 117–155 on lisatud teatavad kaalutlused vastusena hagejate täpsemalt arendatud argumentidele, kuna Esimese Astme Kohus on neist järeldanud, et need kaalutlused näitavad tema kohtuotsuste Yusuf ja Kadi õiguslike aluste paikapidavust ning seega ka vaidlustatud kohtuotsuste õiguspärasust.
Lõpuks tuleb märkida, et Euroopa Kohtu istungil möönis F. Hassan, et tema apellatsioonkaebus ei sisalda Esimese Astme Kohtu menetluses esitatud ja nimetatud kohtu poolt tagasi lükatud etteheidet, mis puudutas tema õiguse era- ja perekonnaelu austamisele väidetavat rikkumist. Neil asjaoludel ei ole alust seda etteheidet analüüsida.
Hagejate väited on seega põhjendatud, nii et vaidlustatud kohtuotsused tuleb tühistada.
Esimese Astme Kohtule esitatud hagid
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teisele lausele võib Euroopa Liidu Kohus Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
Euroopa Kohus leiab käesolevas asjas, et menetlusstaadium lubab otsuse tegemist vaidlusaluse määruse tühistamiseks esitatud apellantide nõuete suhtes ning et nende kohta tuleb teha lõplik kohtuotsus.
Esiteks tuleb kontrollida apellantide etteheiteid kaitseõiguste, eelkõige õiguse olla ära kuulatud ning tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse rikkumise kohta, mis kaasnes vaidlusaluse määrusega nende vastu kehtestatud rahaliste vahendite külmutamise meetmetega.
Selles osas tuleb nentida, et vaidlust ei ole selle üle, et need konkreetsed asjaolud, mis ümbritsevad hagejate nimede lisamist vaidlusaluse määruse I lisas sisalduvasse loetellu isikutest ja üksustest, kellele kohaldatakse piiravaid meetmeid, on täpselt samasugused, kui asjaolud, millel nimetatud loetellu kanti nende isikute nimed, kelle asjades on tehtud Euroopa Kohtu kohtuotsus Kadi.
Samas on Euroopa Kohus neid asjaolusid arvestades leidnud nimetatud kohtuotsuse Kadi punktis 334, et kaitseõigustest, eelkõige õigusest olla ära kuulatud ning õigusest tõhusale kohtulikule kontrollile, ei ole ilmselgelt kinni peetud.
Selle sama kohtuotsuse punktis 348 on Euroopa Kohus ka otsustanud, et kuna nõukogu ei teatanud huvitatud isikutele asjaoludest, mida nende vastu kasutati ja millel nende vastu kehtestatud piirangud põhinesid, ega taganud neile õigust tutvuda nimetatud asjaoludega mõistliku tähtaja jooksul pärast nende meetmete kehtestamist, ei olnud huvitatud isikutel võimalik selles osas oma seisukohti tõhusalt esitada. Euroopa Kohus järeldas sellest nimetatud punktis, et huvitatud isikute kaitseõigustest, eelkõige õigusest olla ära kuulatud, ei olnud kinni peetud.
Ka käesolevates asjades tuleb samadel põhjendustel teha sama järeldus, nii et praegusel juhul tuleb asuda seisukohale, et apellantide kaitseõigustest ei ole kinni peetud.
Lisaks on Euroopa Kohus oma otsuse Kadi punktis 349 leidnud, et kuna huvitatud isikutele ei teatatud nende kahjuks kasutatud asjaoludest ja arvestades nimetatud kohtuotsuse punktides 336 ja 337 juba märgitud seoseid kaitseõiguste ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse vahel, ei saanud huvitatud isikud ühenduste kohtus rahuldavatel tingimustel kaitsta samuti oma õigusi seoses nimetatud asjaoludega, nii et kohus pidi ka sedastama, et nimetatud tõhusa kohtuliku kaitse õigust oli rikutud.
Sama järeldus tuleb teha ka käesolevates kohtuasjades seoses apellantide õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele, nii et tuleb asuda seisukohale, et praegusel juhul ei ole F. Hassani ja C. Ayadi sellest põhiõigusest kinni peetud.
Lisaks tuleb ka sedastada, et seda rikkumist ei ole käesolevate apellatsioonkaebuste raames heastatud. Nimelt, kuna nõukogu põhimõttelise seisukoha järgi ei saa ühenduste kohus kontrollida ühtegi sellist asjaolu, ei ole nõukogu ühtegi sellekohast asjaolu esitanud (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu otsus Kadi, punkt 350). Lisaks, olgugi et nõukogu on praeguse apellatsioonimenetluse käigus võtnud teadmiseks Euroopa Kohtu otsuses Kadi antud juhtnöörid, tuleb nentida, et nõukogu ei ole esitanud mingit teavet apellantide vastu kasutatud asjaolude kohta.
Euroopa Kohus saab seega üksnes nentida, et tal ei ole võimalik kontrollida vaidlusaluse määruse õiguspärasust apellante puudutavas osas, nii et samal põhjusel tuleb sedastada, et käesolevas asjas ei ole kinni peetud nende põhiõigusest tõhusale kohtulikule kaitsele (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu otsus Kadi, punkt 351).
Niisiis tuleb otsustada, et vaidlusalune määrus on apellante puudutavas osas vastu võetud ilma, et oleks antud mingeidki tagatisi nende kahjuks kasutatud tõenditest teatamise või apellantide ärakuulamise osas, nii et tuleb sedastada, et see määrus on vastu võetud sellise menetluse kohaselt, mille käigus ei ole kinni peetud apellantide kaitseõigustest, mille tagajärg on ka see, et rikutud on tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu otsus Kadi, punkt 352).
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et F. Hassani ja C. Ayadi väited, mis nad on esitanud vaidlusaluse määruse vastu suunatud tühistamishagi toetuseks ja mis tuginevad kaitseõiguste, eelkõige õiguse olla ära kuulatud, ning tõhusa kohtuliku kaitse õiguse põhimõtte rikkumisele, on põhjendatud (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu otsus Kadi, punkt 353).
Teiseks, seoses etteheidetega, mis puudutavad omandiõiguse rikkumist, mille vaidlusaluse määrusega kehtestatud külmutamismeetmed kaasa toovad, on Euroopa Kohus oma otsuse Kadi punktis 366 otsustanud, et vaidlusaluse määrusega kehtestatud piirangud kujutavad endast omandiõiguse piiranguid, mis võivad olla põhimõtteliselt põhjendatud.
Sellegipoolest ei ole vaidlust selle üle, et vaidlusalune määrus on F. Hassanit ja C. Ayadit puudutavas osas vastu võetud, andmata neile mingisugustki tagatist, mis oleks neil võimaldanud esitada oma seisukohad pädevatele ametiasutustele, ja seda olukorras, milles nende omandiõiguse piiramist tuleb lugeda oluliseks, arvestades nende suhtes võetud rahaliste vahendite külmutamise meetmete üldist ulatust ja kestust (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu otsus Kadi, punkt 369).
Seega tuleb järeldada, et käesolevate kohtuasjade tingimustes on selle näol, et F. Hassani ja C. Ayadi suhtes kohaldatakse vaidlusaluses määruses sisalduvaid piiranguid, kuna nad on kantud vaidlusaluse määruse I lisas sisalduvasse loetellu, tegemist nende omandiõiguse põhjendamatu piiramisega (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu otsus Kadi, punkt 370).
Seetõttu on apellantide väited, et rikutud on nende põhiõigust omandi kaitsele, põhjendatud.
Neil asjaoludel ei ole enam vaja analüüsida F. Hassani etteheiteid, mis puudutavad seda, et rikutud on tema õigust era- ja perekonnaelu kaitsele, mille tagab EIÕK artikkel 8.
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et vaidlusalune määrus tuleb apellante puudutavas osas tühistada, arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 67 esitatud täpsustusi nimetatud määruse selle versiooni osas, mida apellantide vastavad kaebused puudutavad.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 122 esimene lõik näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Sama kodukorra artiklis 69, mida artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on lõikes 2 sätestatud, et kohtuvaidluse kaotanud pool on kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Nimetatud artikli 69 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad menetlusse astuvad liikmesriigid ise oma kohtukulud.
Kuna F. Hassani ja C. Ayadi apellatsioonkaebused tuleb rahuldada ning vaidlusalune määrus tuleb neid puudutavas osas tühistada piirides, mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 67, tuleb kohtukulud, mis F. Hassanil ja C. Ayadil on tekkinud nii esimeses kohtuastmes kui ka käesolevates apellatsioonimenetlustes, vastavalt apellantide nõuetele välja mõista nõukogult, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
Ühendkuningriik kannab ise oma kohtukulud, mis tal on tekkinud nii esimese kohtuastme menetluses kui ka apellatsioonimenetluses.
Prantsuse Vabariik kannab ise oma apellatsioonimenetluse kohtukulud.
Komisjon kannab ise kohtukulud, mis tal on tekkinud kohtuasja Hassan esimese kohtuastme menetluses ja apellatsioonimenetluses. Komisjon kannab ühtlasi oma kohtukulud, mis tal on tekkinud seoses kohtuasjaga Ayadi ja seda nii osas, mis puudutab tema menetlusse astumist Esimese Astme Kohtus, kui ka menetlust Euroopa Kohtus.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 12. juuli 2006. aasta otsused kohtuasjades T-49/04: Hassan
vs
. nõukogu ja komisjon ning T-253/02: Ayadi
vs
. nõukogu.

2.
Tühistada nõukogu 27. mai 2002. aasta määrus (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist, muudetud komisjoni 18. jaanuari 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 46/2008, F. Hassanit puudutavas osas.

3.
Tühistada määrus nr 881/2002, muudetud komisjoni 9. augusti 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1210/2006, C. Ayadit puudutavas osas.

4.
Mõista kohtukulud, mis F. Hassanil ja C. Ayadil on tekkinud nii esimeses kohtuastmes kui ka käesolevates apellatsioonimenetlustes, vastavalt apellantide nõuetele välja Euroopa Liidu Nõukogult, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.

5.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannab ise oma kohtukulud, mis tal on tekkinud nii seoses C. Ayadit puudutava kohtuasja menetlusega esimeses kohtuastmes kui ka seoses käesolevate apellatsioonkaebustega.

6.
Prantsuse Vabariik kannab ise oma kohtukulud.

7.
Komisjon kannab ise oma kohtukulud, mis tal on tekkinud kohtuasja Hassan esimese kohtuastme menetluses ja apellatsioonimenetluses. Komisjon kannab ühtlasi ise oma kohtukulud, mis tal on tekkinud seoses kohtuasjaga Ayadi ja seda nii osas, mis puudutab tema menetlusse astumist Esimese Astme Kohtus, kui ka menetlust Euroopa Liidu Kohtus.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.