CELEX: 62006CJ0441
Riigiabi
Tagasinõudmise kohustus
Koostöökohustus

Oma hagis palub Euroopa Ühenduste Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei täitnud ettenähtud tähtajaks komisjoni 2. augusti 2004. aasta otsust 2005/709/EÜ, mis käsitleb Prantsusmaa poolt France Télécomile antavat riigiabi (
ELT L 269, lk 30
, edaspidi „vaidlusalune otsus”), siis on Prantsuse Vabariik rikkunud nimetatud otsuse artiklitest 2 ja 3 ning EÜ artikli 249 neljandast lõigust ja EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.
Vaidluse taust
France Télécom (edaspidi „FT”) tegutseb telekommunikatsioonivõrkude ja -teenuste operaatori ja tarnijana. FT tegutseb nimelt järgmistel turgudel: tavatelefonid, mobiiltelefonid, Internet ja muud infoteenused, ettevõtlusteenused, teleülekanded ja kaabeltelevisioon.
Kaldudes kõrvale Prantsusmaa üldise maksuõiguse kohasest ettevõtlusmaksu korrast (üldise maksukoodeksi artikkel 1447 jj, edaspidi „üldine maksukoodeks”), mille kohaselt maksavad ettevõtlusmaksu igal aastal füüsilised või juriidilised isikud, kes tavaliselt tegutsevad iseseisvalt teataval kutsealal, kehtestati FT kasuks tavareeglitest erinevad kaks järjestikust maksusüsteemi, nimelt 1. jaanuarist 1991 kuni 31. detsembrini 1993 kohaldatav üleminekukord, millele järgnes alates 1. jaanuarist 1994 kohaldatav lõplik kord. See viimane kord tunnistati kehtetuks alates 31. detsembrist 2002.
Vastavalt 2. juuli 1990. aasta seaduse nr 90-568, mis käsitleb side ja telekommunikatsioonide avaliku teenuse osutamise korraldust (
JORF
, 8.7.1990, lk 8069), artiklile 19 nägi üleminekukord (1991–1993) ette, et FT ei pidanud nimetatud perioodi vältel sarnaselt riigiga maksma ettevõtlusmaksu, maamaksu ega ettevõtte tulumaksu.
Lõplik kord (1994–2002) nägi ette, et vastavalt nimetatud seaduse artiklile 18 ja üldise maksukoodeksi artiklile 1654 allub FT 1. jaanuarist 1994 üldisele maksuõigusele, välja arvatud kohalikule otsesele maksustamisele, mille puhul on seaduses ette nähtud eritingimused maksumäärade, määramise aluste ning maksusumma arvutamise korra kohta.
Vastavalt komisjoni otsusele (ELT C 57, lk 5), millest Prantsuse Vabariigile teatati 31. jaanuaril 2003, viidi nende kahe korra suhtes läbi ametlik uurimismenetlus EÜ artikli 88 lõike 2 mõttes.
Vaidlusaluse otsuse põhjendava osa punktides 33 ja 53 nentis komisjon, et üleminekukord ei kujuta endast riigiabi. Põhjendava osa punktides 42 ja 60 leidis ta seevastu, et erinevus FT poolt reaalselt tasutud ettevõtlusmaksu ja selle ettevõtlusmaksu vahel, mis oleks kuulunud tasumisele üldise maksuõiguse sätete alusel ajavahemikus 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 2002, kujutab endast riigiabi, mis on ellu viidud ebaseaduslikult, rikkudes EÜ artikli 88 lõiget 3.
Täpset tagastatavat summat vaidlusaluses otsuses ei määratud. Siiski leidis komisjon selle otsuse põhjendava osa punktis 59, et kõnealune summa jääb vahemikku 798 miljonit kuni 1140 miljonit eurot, lisaks intressid alates kuupäevast, mil need soodustatud isiku käsutusse anti kuni nende tagastamise kuupäevani. Selles osas on samas punktis märgitud, et tagastatava abi täpse üldsumma peab komisjon koostöös Prantsusmaa ametiasutustega tagastamismenetluse käigus veel kindlaks määrama ning seda hiljemalt 1. novembriks 2004.
Vaidlusaluse otsuse resolutiivosa on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 1
Riigiabi, mida Prantsusmaa andis, rikkudes [EÜ] artikli 88 lõiget 3, ebaseaduslikult ettevõttele France Télécom ettevõtlusmaksu erikorra kaudu ajavahemikus1. jaanuar 1994 kuni 31. detsember 2002 (ning mis on sätestatud seaduses nr 90-568 (artikkel 18) ja üldise maksukoodeksi artiklis 1654), ei sobi kokku ühisturuga.
Artikkel 2
1.   Prantsusmaa võtab kõik vajalikud meetmed, et nõuda France Télécomilt tagasi esimeses artiklis määratletud abi.
2.   Tagastamisnõue tuleb esitada viivitamata ning vastavalt siseriiklikus õiguses sätestatud menetlusele, niivõrd kui menetlus võimaldab käesoleva otsuse kohest ja tõhusat täideviimist.
3.   Tagastatav abi sisaldab intresse alates abi soodustatud isiku käsutusse andmise kuupäevast kuni tagastamise kuupäevani.
4.   Intressid on arvutatud vastavalt nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 794/2004 (millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks) [
ELT L 140, lk 1
] V peatükile.
Artikkel 3
Prantsusmaa teavitab komisjoni kahe kuu jooksul alates käesoleva otsuse saamise kuupäevast meetmetest, mida ta kavatseb võtta ning mida ta on juba võtnud, et lepingulisi kohustusi täita. Selleks kasutab Prantsusmaa käesoleva otsuse lisas leiduvat küsimustikku.
[…]”
Ajavahemikul 17. septembrist 2004 kuni 10. augustini 2006 toimus komisjoni ja Prantsuse ametiasutuste vahel tihe kirjavahetus vaidlusaluse otsuse täitmiseks võetavate meetmete teemal. Peale selle korraldati komisjoni ja nende ametiasutuste vahel samal eesmärgil mitu koosolekut.
Nende kontaktide käigus tegi komisjon ühes 23. detsembri 2005. aasta kirjas ettepaneku määrata FT saadud riigiabi summa järgmiselt:
—
635 miljonit eurot ilma intressideta ajavahemikus 1994–1999 ja
—
293 miljonit eurot ilma intressideta ajavahemikus 2000–2002.
Seega ulatub komisjoni sõnul selle abi summa 928 miljoni euroni ilma intressideta. Samas kirjas kutsus komisjon Prantsuse ametiasutusi üles võtma kõiki vajalikke meetmeid, et nõuda see summa soodustatud isikult koos intressidega tagasi ning 20. jaanuariks 2006 komisjoni sellest teavitada.
Nimetatud kirjas juhtis komisjon Prantsuse ametiasutuste tähelepanu ka sellele, et kui viimased soovivad anda selgitusi või teha komisjoni ettepanekusse konkreetseid ja konstruktiivseid täpsustusi või muudatusi, peavad need komisjonini jõudma samaks kuupäevaks.
Kuna nimetatud ametiasutuste poolt selle nõude põhjal võetud meetmed komisjoni ei rahuldanud, otsustas ta pöörduda Euroopa Kohtusse.
Hagi
Poolte argumendid
Komisjon märgib, et enam kui kaks aastat pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist ei ole kõnealust abi üheski osas tagasi makstud. Seda otsust ei ole siseriiklikul tasandil asutud täitma isegi mitte vaidlusaluse otsuse põhjendava osa punktis 59 viidatud vahemiku alampiiri ehk 798 miljoni euro ja sellele lisanduvate intresside osas.
Komisjon tuletab meelde, et abi tagasi nõudmata jätmist ei saa põhjendada tagastatava summa määramisel tekkinud praktiliste raskustega. Sarnasel juhul peavad komisjon ja asjaomane liikmesriik niisuguste raskuste ületamiseks vastavalt EÜ artiklile 10 heas usus koostööd tegema.
Komisjoni väitel on ta teinud tagasinõutava abisumma osas ettepanekuid, kutsudes Prantsuse ametiasutusi üles sellekohaseid tarvilikke soovitusi andma. Sellele vaatamata on need ametiasutused piirdunud üksnes valitud lähenemisviisi vaidlustamisega alternatiivseid lahendusi pakkumata.
Komisjon täpsustab, et vaidlusaluse otsuse põhjendava osa punktis 59 viidatud vahemiku tingib asjaolu, et tagasinõutava abi summa saab olla vaid vahemikus 798 miljonit kuni 1140 miljonit eurot, mis on vastavalt miinimum- ja maksimumsumma, mille vahele lõplik summa määratakse.
Komisjon leiab, et üksnes miinimumsumma – mis võrdub vahemiku alampiiri ehk 798 miljoni euroga – tagasinõudmise kaudu saab tagada FT-le antud riigiabi tegeliku tagasinõudmise.
Komisjon järeldab sellest, et Prantsuse Vabariik ei ole võtnud vaidlusaluse otsuse õige, viivitamatu ja tõhusa täitmise tagamiseks vajalikke meetmeid. Niisugune tegevus on vastuolus EÜ asutamislepingu artiklis 10 sõnastatud lojaalse koostöö kohustusega. Tegelikult ei ole selle liikmesriigi kõnealused ametiasutused kunagi üles näidanud konstruktiivset suhtumist, mis aitaks kaasa tagastatava abi summa määramisele.
Prantsuse Vabariik väidab, et vaidlusalune otsus ei määratle tagasinõutava abi summat ega määra kindlaks arvutamiskriteeriume ega -parameetreid. Tegelikult on komisjon selle otsuse põhjendava osa punktis 59 jätnud endale pädevuse määratleda tagasinõutava abi summa.
Liikmesriik märgib, et igal juhul oleks komisjon pidanud esitama piisavalt täpse ja usaldusväärse arvutamismeetodi, mille abil tagastatava abi summat määratleda. Selle puudumisel ei ole liikmesriigi ametiasutustel võimalik abi tagasinõudmist alustada.
Prantsuse Vabariigi arvates ei sea vaidlusaluse otsuse niisugust tõlgendust kahtluse alla asjaolu, et otsuse artikli 2 kohaselt võtavad siseriiklikud ametiasutused kõik vajalikud meetmed, et nõuda kõnealune abi tagasi. Nimetatud otsuse resolutiivosa on põhjendava osaga lahutamatult seotud ning seda tõlgendades tuleb arvesse võtta otsuse vastuvõtmiseni viinud kaalutlusi.
Selles osas täpsustas liikmesriik, et isegi vaidlusaluse otsuse põhjendava osa punktis 59 viidatud vahemiku alampiirile vastav summa ei olnud asjakohane, kuna vahemik oli üksnes soovitusliku iseloomuga, mistõttu otsuses esitatud summasid ei oleks olnud võimalik abi tagasinõudmisel kasutada.
Prantsuse Vabariik tuletab meelde, et komisjoni soovituse peale jõudis ta FT-ga kokkuleppele olulise summa – 500 miljoni või isegi 600 miljoni euro – arestimises. Selle summa arestimine jättis FT ilma väidetavast konkurentsieelisest, mis tal kõnealuse riigiabi tõttu oletatavasti oli. Komisjon on selle lahenduse tagasi lükanud.
Liikmesriik lisab, et siseriiklikud ametiasutused on komisjoni arvutamismeetodi nõrgad kohad ära märkinud. Lisaks toimus ametiasutuste ja komisjoni vahel septembrist 2004 augustini 2006 tihe kirjavahetus ja arvukalt töökoosolekuid. Seega ei saa väita, et EÜ artiklis 10 ette nähtud lojaalse koostöö kohutust on rikutud.
Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlusaluse otsuse artiklite 2 ja 3 rikkumine
Esmalt tuleb meenutada, et ainus väide, millele liikmesriik võib komisjoni poolt EÜ artikli 88 lõike 2 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastu tugineda, on otsuse täitmise täielik võimatus (vt eelkõige 4. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-348/93: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 1995, lk I-673
, punkt 16; 22. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-261/99: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-2537
, punkt 23, ja 2. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-499/99: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2002, lk I-6031
, punkt 21).
Samuti tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et liikmesriik, kes komisjoni otsust riigiabi kohta täites põrkub raskustega, mida ta ette ei näinud ega saanud näha, olgu need siis poliitilist, õiguslikku või praktilist laadi, või saab teadlikuks tagajärgedest, mida komisjon ei ole silmas pidanud, peab jätma need raskused viimase hinnata, tehes ettepanekuid kõnealuse otsuse asjakohaseks muutmiseks. Sellisel juhul peavad komisjon ja asjaomane liikmesriik niisuguste raskuste ületamiseks heas usus koostööd tegema, järgides rangelt EÜ asutamislepingu sätteid ja eelkõige neid, mis puudutavad riigiabi (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Prantsusmaa, punkt 24; 3. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-378/98: komisjon
vs
. Belgia, EKL 2001, lk I-5107
, punkt 31, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Hispaania, punktid 24 ja 25).
Lisaks leidis Euroopa Kohus, et ühenduse õiguse ükski säte ei nõua komisjonilt, et ta ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi tagastamist määrates fikseeriks tagastatava abi täpse summa. Piisab sellest, kui komisjoni otsus sisaldab andmeid, mis võimaldavad otsuse adressaadil iseseisvalt ja liigsete raskusteta selle summa määratleda (vt eelkõige 12. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-480/98: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I-8717
, punkt 25, ja 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-415/03: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 2005, lk I-3875
, punkt 39).
Prantsuse Vabariigi argumente tuleb hinnata niisuguses õiguslikus raamistikus.
Mis puudutab argumenti, mille kohaselt on komisjon jätnud endale pädevuse määratleda soodustatud isikult tagasinõutava abi summa, siis tuleb meelde tuletada, et vaidlusaluse otsuse põhjendava osa punktis 59 on märgitud, et kõnealune põhisumma jääb vahemikku 798 miljonit kuni 1140 miljonit eurot.
Selle otsuse põhjendava osa punktist 54 tuleneb, et nendest summadest viimase kinnitas komisjon pärast Prantsuse ametiasutustega 15. mail 2003 peetud kirjavahetust, mis puudutas ettevõtlusmaksu erikorra alusel FT alamaksustamist ajavahemikus 1994–2002. Vastavalt põhjendava osa punktile 58 sisaldus esimene summa Prantsuse ametiasutuste 16. juuli 2004. aasta kirjas. Nagu nähtub neis punktides esitatud tabelitest, on need kaks summat lisaks jagatud iga-aastasteks summadeks ajavahemiku 1994–2002 osas.
Järelikult tuleb 798 miljoni euro suurust summat käsitleda selliselt, et vastavalt vaidlusaluse otsuse artiklile 2 kujutab see tagasinõutava abi miinimumsummat. Riigiabi käsitleva otsuse resolutiivosa on põhjendava osaga lahutamatult seotud, mistõttu seda tõlgendades tuleb vajadusel arvesse võtta otsuse vastuvõtmiseni viinud kaalutlusi (vt eelkõige 15. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-355/95 P: TWD
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I-2549
, punkt 21).
Vaidlus puudub küll selles, et vaidlusaluse otsuse põhjendava osa punktis 59 on komisjon tõepoolest täpsustanud, et ta ise määrab kindlaks tagastatava abi täpse summa. Sellegipoolest on nimetatud punktis täpsustatud ka seda, et summa määratakse kindlaks koostöös Prantsusmaa ametiasutustega tagastamismenetluse käigus ning seda hiljemalt 1. novembriks 2004. Tagastamismenetluse läbiviimine ei sõltu seega nimetatud summa kindlaksmääramisest. Järelikult asjaolu, et tagastatava abi täpne summa ei olnud lõplikult otsustatud, ei takistanud ametiasutusi abi miinimumsumma tagastamismenetlusega alustamast ega selle summa lõpliku suuruse määratlemisel tõhusalt koostööd tegemast.
Neil asjaoludel ei saa nõustuda ka Prantsuse Vabariigi argumendiga, mille kohaselt vaidlusaluse otsuse põhjendava osa punktis 59 sätestatud summad on üksnes soovitusliku iseloomuga ning õiguslikult siduvat jõudu neil ei ole.
Mis puudutab argumenti, et komisjon ei ole esitanud usaldusväärset arvutamismeetodit, mille abil saaks määrata tagastatava abi summa, siis tuleb märkida, et erinevust ühelt poolt maksustamise, millele FT tegelikult allutatud oli, ning teiselt poolt selle vahel, mida tema suhtes ettevõtlusmaksu reguleerivate üldise maksuõiguse sätete alusel oleks pidanud kohaldama, hinnati üksikasjalikult EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud uurimismenetluse algatamisel.
Tegelikult töötas komisjon selle menetluse käigus välja parameetrid, mille abil oleks Prantsuse ametiasutused saanud koostada lõpliku ettepaneku seoses tagastatava abi summaga.
Selles osas vajalikud andmed on komisjon esitanud muu hulgas 31. jaanuari 2003. aasta otsuse ametliku uurimismenetluse algatamise kohta punktides 25–38, 60–67 ja 72–80 ning eriti vaidlusaluse otsuse põhjendava osa punktides 34–44.
Siseriiklikel ametiasutustel olid seega olemas andmed, mille abil pakkuda komisjonile välja täpne summa, mis kajastaks FT-le osaks saanud alamaksustamist aastatel 1994–2002. Tegelikult on siseriiklikud ametiasutused paremas olukorras mitte ainult nõuetevastaselt makstud riigiabi tagasinõudmiseks asjakohaste meetmete üle otsustamisel, vaid ka täpsete tagastatavate summade määramisel (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Belgia, punktid 50 ja 51).
Komisjoni otsus sisaldab tõepoolest asjakohaseid andmeid, mille abil Prantsuse Vabariik saaks iseseisvalt ja liigsete raskusteta määratleda tagastatava abi lõpliku summa, kusjuures see summa peab jääma komisjoni määratud vahemikku.
Järelikult ei saa nõustuda selle liikmesriigi argumendiga, mille kohaselt ei ole komisjon esitanud piisavalt usaldusväärset arvutamismeetodit, mille abil saaks määratleda tagastatava abi summa.
Lõpetuseks, mis puudutab nimetatud liikmesriigi argumenti, mille kohaselt on võimatu tagastatava abi summat täpselt kindlaks määrata, siis tuleb meenutada, et olukordade puhul, kus abisummasid nõutakse tagasi suurelt arvult ettevõtjatelt ning sealjuures on kaasatud mitmeid individuaalse arvutamise parameetreid, on Euroopa Kohus leidnud, et niisugused raskused ei muuda asjaomaste otsuste täitmist täiesti võimatuks eespool viidatud kohtupraktika tähenduses (vt eelkõige 29. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-280/95: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 1998, lk I-259
, punktid 18 ja 23, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Belgia, punktid 41 ja 42). Toimiku materjalid ei kinnita, et käesoleval juhul tekkinud probleemid tagastatava abi summa arvutamisega oleksid suuremad kui need, mis esinesid eespool viidatud kohtupraktika aluseks olevates olukordades.
Samuti tuleb märkida, et riigiabi käsitleva otsuse täitmisel tekkinud sisemiste raskuste kartus ei saa õigustada seda, et liikmesriik ei täida ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi (vt selle kohta 7. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-52/95: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 1995, lk I-4443
, punkt 38; 9. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-265/95: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 1997, lk I-6959
, punkt 55, ja eespool viidatud 29. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs
. Itaalia, punkt 16).
Seega tuleb järeldada, et Prantsuse Vabariik on rikkunud vaidlusaluse otsuse artiklitest 2 ja 3 ning EÜ artikli 249 neljandast lõigust tulenevaid kohustusi.
EÜ artikli 10 rikkumine
Esiteks tuleb meelde tuletada, et EÜ artikkel 10 kohustab liikmesriike ühenduse eesmärkide saavutamisele kaasa aitama ning hoiduma kõikidest meetmetest, mis võiksid kahjustada asutamislepingu eesmärkide saavutamist (vt 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-433/03: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2005, lk I-6985
, punkt 63).
Mis puudutab komisjoni sellekohast etteheidet käesolevas asjas, siis tuleb märkida, et vaidlusaluse otsuse järgselt Prantsuse ametiasutustega toimunud kontaktide käigus palus komisjon mitmes kirjas esitada teatud hulga andmeid, mille abil saaks kooskõlastatult nende ametiasutustega määrata kindlaks tagastatava abi lõplik summa.
Oluline on lisada, et Prantsuse ametiasutustega peetud läbirääkimistel vaidlusaluse otsuse täitmise osas määras komisjon 23. detsembri 2005. aasta kirjas tagastatava abi summaks 928 miljonit eurot ilma intressideta.
Siiski ei pidanud Prantsuse ametiasutused tarvilikuks võtta selles osas selgemat seisukohta ega esitada komisjonile konkreetsete arvudega vastuettepanek.
Kuigi pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist komisjoniga toimunud kontaktide käigus pidas Prantsuse Vabariik järjekindlalt vajalikuks kahelda selle otsuse põhjendatuses ja eelkõige FT suhtes ajavahemikul 1994–2002 kohaldatud maksusüsteemi kvalifitseerimises riigiabina, ei vabastanud see asjaolu teda pealegi mingil moel nimetatud otsuse täitmisest.
Prantsuse Vabariik tõstatas veel mitu küsimust tagastatava abi summa kindlaksmääramiseks vajalike arvutusparameetrite kohta. Lisaks väitis ta ikka ja jälle, et tehniliselt oli võimatu usaldusväärset ja täpset metodoloogiat kindlaks määrata ning järelikult ka taastada täpselt ja üheselt need ettevõtlusmaksu summad, mis FT-l oleks tulnud tasuda, kui ta oleks allunud üldise maksuõiguse kohasele ettevõtlusmaksu korrale. Liikmesriik tegi sellest järelduse – mida ajavahemikul 2005–2006 saadetud kirjades korduvalt korrati –, et puudus igasugune piisavalt kindel õiguslik alus, mille põhjal tagastamismenetlust algatada nii, et sellega ei kaasneks märkimisväärne vaidlustamise oht.
Võttes arvesse neid väiteid ja arvestades kaalutlusi, mis eespool esitati, tuleb sedastada, et Prantsuse Vabariik ei ole teinud komisjoniga koostööd vaidlusaluse otsuse täitmiseks vajaliku abi osutamisel.
Järelikult tuleb sedastada, et nimetatud ametiasutuste tegevust tuleb käsitleda EÜ artikli 10 rikkumisena.
Komisjoni hagi on seega tervikuna põhjendatud.
Järelikult tuleb sedastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei täitnud ettenähtud tähtajaks vaidlusalust otsust, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud selle otsuse artiklitest 2 ja 3 ning EÜ artikli 249 neljandast lõigust ja EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Prantsuse Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Kuna Prantsuse Vabariik ei täitnud ettenähtud tähtajaks komisjoni 2. augusti 2004. aasta otsust 2005/709/EÜ, mis käsitleb Prantsusmaa poolt France Télécomile antavat riigiabi, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud nimetatud otsuse artiklitest 2 ja 3 ning EÜ artikli 249 neljandast lõigust ja EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.

2.
Mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.