CELEX: 62008CJ0442
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
ETY:n ja Unkarin välinen assosiaatiosopimus
Jälkitarkastus
Alkuperäsääntöjen noudattamatta jättäminen
Viejämaan viranomaisten päätös
Muutoksenhaku
Komission suorittama tarkastuskäynti
Tullit
Jälkitullaus
Omat varat
Käyttöön asettaminen
Viivästyskorot

Euroopan komissio vaatii tällä kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut
yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY,
Euratom) N:o 1552/89 (EYVL L 155, s. 1) 2, 6 ja 9–11 artiklan eikä yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY,
Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 (EYVL L 130, s. 1) samojen artiklojen
mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut tullisaamisten vanhentua saamastaan keskinäistä avunantoa koskevasta tiedonannosta
huolimatta ja maksanut myöhässä tämän osalta kannettavat yhteisön omat varat sekä kieltäytynyt maksamasta kertyneitä viivästyskorkoja.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

ETY:n ja Unkarin välinen assosiaatiosopimus
Yhdeltä puolen Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä toiselta puolen Unkarin tasavallan välisestä assosioinnista
tehty Eurooppa-sopimus, joka allekirjoitettiin Brysselissä 16.12.1991, hyväksyttiin Euroopan yhteisöjen puolesta 13.12.1993
tehdyllä neuvoston ja komission päätöksellä 93/742/Euratom, EHTY, EY (EYVL L 347, s. 1; jäljempänä ETY:n ja Unkarin välinen
assosiaatiosopimus). Tämän sopimuksen pöytäkirjassa nro 4, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan yhteisöjen ja niiden
jäsenvaltioiden sekä Unkarin tasavallan välisen assosiointineuvoston 28.12.1996 tekemällä päätöksellä N:o 3/96 (EYVL 1997,
L 92, s. 1; jäljempänä pöytäkirja nro 4), olevaan 16 artiklaan, jonka otsikkona on ”Yleiset vaatimukset”, sisältyvät seuraavat
määrykset:
”1. Yhteisön alkuperätuotteet saavat Unkariin tuotaessa ja Unkarin alkuperätuotteet saavat yhteisöön tuotaessa sopimuksen
mukaiset etuudet, jos niistä esitetään joko:
a)      liitteessä III esitetyn mallin mukainen EUR.1-tavaratodistus tai;
– –”
Pöytäkirjassa nro 4 olevan 17 artiklan, jonka otsikkona on ”EUR.1-tavaratodistuksen antamismenettely”, 1 ja 5 kohdassa määrätään
seuraavaa:
”1. Viejämaan tulliviranomaiset antavat EUR.1-tavaratodistuksen viejän tai tämän valtuuttaman edustajan viejän vastuulla tekemästä
kirjallisesta hakemuksesta.
– –
5. Tavaratodistuksen antavien tulliviranomaisten on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet tuotteiden alkuperäaseman
ja tämän pöytäkirjan muiden vaatimusten täyttymisen tarkastamiseksi. Tätä tarkoitusta varten ne voivat vaatia mitä tahansa
todistusaineistoa ja tarkastaa viejän tilejä tai tehdä muita tarpeellisina pitämiään tarkastuksia. Tavaratodistuksen antavien
tulliviranomaisten on valvottava myös, että 2 kohdassa tarkoitetut lomakkeet täytetään asianmukaisesti. Ne tarkastavat erityisesti,
että tuotekuvaukselle varattu kohta on täytetty siten, että siihen on mahdotonta tehdä vilpillisiä lisäyksiä.”
Kyseisen pöytäkirjan 31 artiklan, jonka otsikkona on ”Keskinäinen avunanto”, 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Sen varmistamiseksi, että tätä pöytäkirjaa sovelletaan oikein, yhteisö ja Unkari avustavat toisiaan toimivaltaisten tullihallintojen
välityksellä tarkastaessaan EUR.1-tavaratodistusten ja kauppalaskuilmoitusten aitoutta sekä näissä asiakirjoissa annettujen
tietojen oikeellisuutta.”
Pöytäkirjassa nro 4 olevassa 32 artiklassa, jonka otsikkona on ”Alkuperäselvityksen tarkastaminen”, määrätään seuraavaa:
”1. Alkuperäselvityksen jälkitarkastus suoritetaan pistokokein tai aina kun tuojamaan tulliviranomaisilla on aihetta epäillä
tällaisten asiakirjojen aitoutta, tuotteiden alkuperäasemaa tai muiden tässä pöytäkirjassa määrättyjen vaatimusten täyttymistä.
– –
3. Tarkastuksen suorittavat viejämaan tulliviranomaiset. Tätä varten niillä on oikeus vaatia todistusaineistoa ja tarkastaa
viejän tilejä tai tehdä muita tarpeelliseksi katsomiaan tarkastuksia.
4. Jos tuojamaan tulliviranomaiset päättävät lykätä etuuskohtelun myöntämistä kyseisille tuotteille siihen asti, kun tarkastuksen
tulokset on saatu, ne voivat luovuttaa tuotteet tuojalle, jos tarpeellisiksi katsotut varmuustoimenpiteet toteutetaan.
5. Tarkastuksen tulokset ilmoitetaan tarkastusta pyytäneille tulliviranomaisille niin pian kuin mahdollista. Näistä tuloksista
on käytävä selvästi ilmi, ovatko asiakirjat aitoja ja voidaanko kyseisiä tuotteita pitää yhteisön, Unkarin tai jonkin muun
4 artiklassa tarkoitetun maan alkuperätuotteina ja täyttävätkö ne tämän pöytäkirjan muut vaatimukset.
6. Jos epäilyyn aihetta antaneessa tapauksessa vastausta ei ole saatu kymmenen kuukauden kuluessa tarkastuspyynnön päivämäärästä
tai saadussa vastauksessa ei ole riittävästi tietoja sen ratkaisemiseksi, ovatko kyseiset asiakirjat aitoja tai mikä on tavaroiden
tosiasiallinen alkuperä, tarkastamista pyytäneet tulliviranomaiset epäävät etuuskohtelun myöntämisen, paitsi poikkeuksellisissa
olosuhteissa.”
Pöytäkirjassa nro 4 olevassa  33 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jos 32 artiklassa määrätyistä tarkastusmenettelyistä
syntyy riitaisuus, jota tarkastusta pyytävät ja sen suorittamisesta vastuussa olevat tulliviranomaiset eivät pysty keskenään
sopimaan, tai jos syntyy kysymys tämän pöytäkirjan tulkinnasta, asia saatetaan assosiointikomitean ratkaistavaksi.

Päätös 94/728
Euroopan yhteisöjen omista varoista 31.10.1994 tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom (EYVL L 293, s. 9) 2 artiklan 1 kohdan
mukaan  yhteisöjen talousarvioon otettavia omia varoja ovat muun muassa ”perinteiseksi” kutsutut varat, jotka kertyvät muun
muassa yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista tai, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat
muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle, sekä Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen soveltamisalaan
kuuluvien tuotteiden tullimaksuista.
Päätöksen 94/728 2 artiklan 3 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltiot pidättävät itselleen keruukustannuksina kymmenen prosenttia 1 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti maksettavista
maksuista.”
Päätöksen 94/728 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on perittävä 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut yhteisön omat varat kansallisten lakiensa
asetustensa ja hallinnollisten määräystensä mukaisesti, jotka on tarvittaessa mukautettu yhteisön sääntelemien edellytysten
mukaisesti. Komissio tarkastelee säännöllisesti jäsenvaltioiden sille tiedoksi toimittamia kansallisia säännöksiä ja määräyksiä
toimittaa jäsenvaltioille mukautukset, joita se pitää tarpeellisina kansallisten säännösten ja määräysten yhdenmukaisuuden
varmistamiseksi yhteisön sääntelyjen kanssa, ja antaa budjettivallan käyttäjälle kertomuksen. Jäsenvaltioiden on annettava
2 artiklan 1 kohdan a–d alakohdassa määrätyt varat komission käyttöön.”

Asetukset N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000
Asetuksen N:o 1552/89 toisessa perustelukappaleessa, joka on samanlainen kuin asetuksen N:o 1150/2000 toinen perustelukappale,
todetaan seuraavaa:
[”yhteisöjen omista varoista 24.6.1988 tehdyn neuvoston] päätöksen 88/376/ETY, Euratom [EYVL L 185, s. 24] 2 artiklassa tarkoitettujen
omien varojen on oltava yhteisön käytössä mahdollisimman hyvien edellytyksien vallitessa – – ”
Asetuksessa N:o 1552/89 tosin viitataan erityisesti päätökseen nro 88/376 ja asetuksessa N:o 1150/2000 päätökseen nro 94/728,
mutta muuten näiden asetusten 2, 6, 9–11 artikla ja 17 artiklan 1 kohta ovat olennaisilta osin tarkasteltuina identtisiä.
Asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan sanamuoto on seuraavaa:
”1.      Tätä asetusta sovellettaessa katsotaan, että päätöksen 88/376/ETY, Euratom 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettuihin
omiin varoihin kuuluva maksu on todettu, kun jäsenvaltion toimivaltainen yksikkö on toimittanut maksuvelvolliselle tiedon
hänen maksettavakseen kuuluvasta määrästä. Tiedonanto tehdään, kun velallinen tunnetaan ja kun toimivaltaiset hallintoviranomaiset
voivat kaikkia asiaa koskevia yhteisön säännöksiä ja määräyksiä noudattaen laskea maksun määrän.
2.      Kun tiedonantoon on tehtävä oikaisu, sovelletaan 1 kohtaa.”
Tätä säännöstä on muutettu 14.7.1996 lähtien 8.7.1996 annetulla neuvoston asetuksella (Euratom, EY) N:o 1355/96 (EYVL L 175,
s. 3), jonka sisältö on otettu asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklaan, jossa säädetään seuraavaa:
”1. Tätä asetusta sovellettaessa yhteisöille kuuluvaa maksua päätöksen 94/728/EY, Euratom 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa
tarkoitetuista omista varoista pidetään todettuna, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä
kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.
1 a. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun toteamisen päivämäärä on tullilainsäädännössä säädetyn kirjanpitoon merkitsemisen päivämäärä.
– –”
Asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa, joista on tullut asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 1 ja 3 kohta, säädetään
seuraavaa:
”1. Omia varoja koskeva kirjanpito hoidetaan kunkin jäsenvaltion valtionvarainhallinnossa tai kunkin jäsenvaltion nimeämässä
laitoksessa ja se jaotellaan varojen luonteen mukaisesti.
2.      a)      Maksut, jotka on todettu 2 artiklan mukaisesti, otetaan kirjanpitoon viimeistään maksun toteamiskuuta seuraavan toisen kuukauden
19 päivään jälkeisenä ensimmäisenä työpäivänä, jollei tämän kohdan b alakohdasta muuta johdu. johdu.
b)      Maksut, jotka on todettu ja joita ei ole otettu a alakohdassa tarkoitettuun kirjanpitoon, koska niitä ei ole vielä peritty
ja minkäänlaista vakuuta ei ole toimitettu, otetaan erilliseen kirjanpitoon a alakohdassa säädetyssä määräajassa. Jäsenvaltiot
voivat menetellä samalla tavoin, kun todetuista, takuiden kattamista maksuista syntyy erimielisyyttä ja niihin saattaa riita-asian
käsittelyn vuoksi kohdistua vaihteluja.
– –”
Asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on hyvitettävä omat varat 10 artiklassa määriteltyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti tilille,
joka on avattu tätä tarkoitusta varten komission nimissä kyseisen jäsenvaltion valtionvarainhallinnossa tai sen nimeämässä
laitoksessa.
– –”
Asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 10 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Sen jälkeen, kun [päätöksen 88/376/ETY ja päätöksen 94/728] 2 artiklan 1 kohdan a ja b kohdassa tarkoitetuista omista varoista
on vähennetty kymmenen prosenttia perimiskuluihin mainitun päätöksen 2 artiklan 3 kohdan mukaisesti, ne tuloutetaan viimeistään
sitä kuukautta, jona maksu on 2 artiklan mukaisesti todettu, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä
työpäivänä.
– –”
Näiden asetusten 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten
viivästyksistä korkoa, jonka korkokanta on kyseisen jäsenvaltion rahamarkkinoilla eräpäivänä lyhyen aikavälin rahoitukseen
sovellettava korkokanta kahdella [prosenttiyksiköllä] korotettuna. Korkokantaan lisätään 0,25 [prosenttiyksikköä] kutakin
viivästyskuukautta kohden. Korotettua korkokantaa sovelletaan koko viivästyksen ajalta.”
Näiden asetusten 17 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 artiklan mukaisesti todettuja
maksuja vastaavat määrät asetetaan komission käytettäviksi tämän asetuksen mukaisesti.”

Tullikoodeksi
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1; jäljempänä tullikoodeksi)
78 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos ilmoituksen tarkastus tai jälkitarkastus osoittaa, että kyseistä tullimenettelyä koskevia säännöksiä on sovellettu virheellisten
tai puutteellisten tietojen perusteella, tulliviranomaisten on mahdollisesti annettujen säännösten mukaisesti toteutettava
tilanteen korjaamiseksi tarvittavat toimenpiteet käytettävissään olevat uudet tiedot huomioon ottaen.”
Tullikoodeksin 201 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan tuontitullivelka syntyy, kun tuontitullien alainen tavara luovutetaan
vapaaseen liikkeeseen.
Tullikoodeksin 217 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tulliviranomaisten on laskettava jokainen tullivelasta johtuva tuonti- tai vientitullien määrä – – heti, kun niillä on käytettävissään
tarvittavat tiedot, ja kirjattava nämä määrät tilikirjoihin tai muulle vastaavalle tietovälineelle (tileihin kirjaaminen).”
Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos tullivelasta johtuvaa tullien määrää ei ole kirjattu tileihin 218 ja 219 artiklan mukaisesti, tai jos se on kirjattu
tileihin lain mukaan kannettavaa määrää pienempänä, kannettava tai kannettavaksi jäävä tullien määrä on kirjattava tileihin
kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan
tullien määrän sekä osoittaa velallisen (jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen). Tätä määräaikaa voidaan pidentää 219
artiklan mukaisesti.”
Tullikoodeksin 221 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.      Tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi heti, kun se on kirjattu tileihin.
– –
3.      Tiedoksiantoa ei voida toimittaa velalliselle enää, kun kolmen vuoden määräaika on kulunut siitä päivästä, jona tullivelka
on syntynyt. – –”
Tullikoodeksin  224 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos asianomaisen maksettava tullien määrä koskee tavaroita, jotka on ilmoitettu sellaiseen tullimenettelyyn, johon kuuluu
velvollisuus maksaa tämä tulli, tulliviranomaisten on asianomaisen hakemuksesta myönnettävä tälle maksunlykkäys 225, 226 ja
227 artiklassa säädetyin edellytyksin.”
Tullikoodeksin 236 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tuonti- tai vientitullit on palautettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä maksettaessa ei ole ollut lain mukainen tai
että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti.
Tuonti- tai vientitullit on peruutettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä tileihin kirjattaessa ei ole ollut lain mukainen
tai että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti.
Tulleja ei voida palauttaa tai peruuttaa, jos muun kuin lain mukaisen tullien määrän maksamiseen tai tileihin kirjaamiseen
johtaneet seikat ovat johtuneet asianomaisen tietoisesta menettelystä.
2.      Tuonti- tai vientitullit on palautettava taikka peruutettava hakemuksesta, joka on esitettävä kyseiselle tullitoimipaikalle
kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jona nämä tullit on annettu tiedoksi velalliselle.
Tätä määräaikaa on pidennettävä, jos asianomainen näyttää toteen, että ennalta-arvaamaton tapahtuma tai ylivoimainen este
on estänyt hakemuksen esittämisen määräajassa.
Tulliviranomaisten on palautettava tai peruutettava tullit viran puolesta, jos ne itse havaitsevat mainitun määräajan kuluessa
jonkin 1 kohdan ensimmäisessä tai toisessa alakohdassa tarkoitetuista tilanteista.”
Tullikoodeksin 244 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Muutoksenhaku ei estä riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoa.
Tulliviranomaisten on kuitenkin lykättävä päätöksen täytäntöönpanoa kokonaan tai osittain, jos niillä on perusteltua syytä
epäillä, että riidanalainen päätös ei ole tullilainsäädännön mukainen, tai jos on olemassa vaara, että asianomaiselle aiheutuu
siitä vahinkoa, joka ei ole korvattavissa.
Jos riidanalaisen päätöksen perusteella on kannettava tuonti- tai vientitulleja, täytäntöönpanoa voidaan lykätä, jos tullien
maksamisesta on annettu tai annetaan vakuus. Vakuutta ei kuitenkaan tarvitse vaatia, jos sen vaatiminen voisi velallisen tilanne
huomioon ottaen aiheuttaa vakavia taloudellisia tai sosiaalisia vaikeuksia.”

Asetus (EY) N:o 515/97
Jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten keskinäisestä avunannosta sekä jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten ja komission yhteistyöstä
tulli- ja maatalousasioita koskevan lainsäädännön moitteettoman soveltamisen varmistamiseksi 13.3.1997 annetun neuvoston asetuksen
(EY) N:o 515/97 (EYVL L 82, s. 1) III osastossa säädetään jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten yhteyksistä komissioon. Asetuksen
17 artiklan 2 kohdan nojalla komissio toimittaa kunkin jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille tiedot, jotka voivat olla
näille avuksi tulli- ja maatalouslainsäädännön noudattamisen valvonnassa, heti kun kyseiset tiedot ovat sen hallussa.
Tämän asetuksen 20 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään, että kun komissio toteuttaa yhteisön yhteistyöhankkeita ja hallinnollisia
selvityksiä kolmansissa maissa, se antaa jäsenvaltioille tiedon näiden hankkeiden tuloksista.

Asian tausta
Saksaan tuotiin vuodesta 1994 alkaen Unkarista Suzuki- ja Subaru-merkkisiä moottoriajoneuvoja. Nämä moottoriajoneuvot tuotiin
ETY:n ja Unkarin välisessä assosiaatiosopimuksessa olevan tullietuuskohtelun, jossa tuontiin sovellettavan tullin määräksi
oli sovittu 0 prosenttia, puitteissa maahan sellaisten EUR.1-tavaratodistusten perusteella, joissa tavaran alkuperäksi oli
osoitettu Unkari.
Komission petostentorjunnan koordinointiyksikkö (jäljempänä UCLAF) ilmoitti 13.6.1996 Saksan viranomaisille toimitetun keskinäistä
avunantoa koskevan tiedonannon englanninkielisessä versiossa ja niille tämän tiedonannon 28.11.1996 toimitetussa saksankielisessä
versiossa epäilevänsä sitä, noudatetaanko tämän tuonnin osalta alkuperäsääntöjä.  UCLAF kehotti Saksan viranomaisia pyytämään
Unkarin viranomaisilta alkuperäilmoitusten jälkitarkastusta ja vaatimaan maksun takausta tai tullimaksujen tallettamista sekä
aloittamaan kaikki oikeustoimet, joilla vanhentumisajat voitiin keskeyttää ja säilyttää mahdollisuudet kantaa tulli jälkikäteen.
Tämän jälkeen komissio teki omia lisäselvityksiään, joihin kuului oli myös Unkarissa suoritettu tarkastuskäynti.
UCLAF ilmoitti 26.6.1998 päivätyllä keskinäistä avunantoa koskevalla tiedonannolla ”jäsenvaltioille, että Unkarin viranomaiset
olivat toimittaneet kesäkuussa 1998 komissiolle tulokset yhteisöön EUR.1-todistusten perusteella vietyjen [Magyar Suzuki rt
(jäljempänä Magyar Suzuki) ‑merkkisten] ajoneuvojen aseman osalta Unkarista suoritetuista tarkastuksista”. Kyseinen viranomainen
”oli todennut, että 58 006:lla ajoneuvolla ei ollut alkuperäasemaa – – ja että niille oli näin ollen annettu perusteettomasti
EUR.1-todistus”. Tämän tiedonannon liitteestä käy ilmi, että alkuperäsääntöjä ei ollut noudatettu 14 440 Suzuki-merkkisen
ja 4 683 Subaru-merkkisen moottoriajoneuvon tuonnissa Saksaan eli yhteensä 19 123 ajoneuvon tuonnissa.
UCLAF täsmensi samassa tiedonannossa, että sillä oli hallussaan ”yhteisön yhteistyöhankkeiden johdosta hallinnollisen yhteistyön
puitteissa saatu todistusaineisto” sekä ”Unkarin tullihallituksen antama virallinen vastaus lisätodistusaineistoineen (tietokonetiedostot
ja paperiasiakirjat)”. Sitä paitsi  ”[pöytäkirjan nro 4] puitteissa EUR.1-todistusten jälkitarkastusta vaatineet jäsenvaltiot
saavat suoraan niitä koskevat vastaukset”.
UCLAF ilmoitti myös neljälletoista jäsenvaltiolle, joita kyseinen maahantuonti koski, toimittavansa ”jäljennöksen kesäkuussa
1998 toimitetuista tiedoista sekä kokonaisen version tietokonetiedostoista ja ja niitä vastaavista asiakirjoista”, ”Unkarin
tullihallituksen kanssa käydyn kirjeenvaihdon käännökset” sekä ”tietokonetiedostot, unkarilaisten alkuperäisten tietojen pohjalta
UCLAFin työstämät luettelot tapahtumista maakohtaisesti eriteltyinä”.
UCLAF toimitti nämä asiakirjat ja tietokonetiedostot kirjeellä, jonka englanninkielinen versio toimitettiin Saksan viranomaisille
13.7.1998 ja sen  saksankielinen käännös 18.8.1998. Niille toimitettiin näin ollen muun muassa 26.5.1998 päivätty kirje, jolla
Unkarin viranomaiset olivat toimittaneet UCLAFille tarkastustensa päätelmät sekä asiakirjat ja tietokonetiedostot, joissa
oli yksilöity ne ajoneuvot, joiden osalta alkuperäsääntöjä ei ollut noudatettu.
Kyseisestä 26.5.1998 päivätystä kirjeestä käy ilmi, että unkarilaiset viranomaiset olivat saaneet 15.5.1998 päätökseen tarkastuksen,
joka koski Magyar Suzukin valmistamien ajoneuvojen alkuperää ja EUR.1-todistuksissa olevia tietoja. Kyseiset viranomaiset
olivat todenneet suorittamansa tarkastuksen päätteeksi, että alkuperäsääntöjä ei ollut noudatettu tuotujen autojen erään osan
osalta. Magyar Suzuki oli kuitenkin aloittanut tuomioistuimissa toimet, joissa se riitautti alkuperäsääntöjen soveltamisen.
Unkarin viranomaiset ilmoittivat lisäksi tiedottavansa asiasta suoraan niille jäsenvaltioille, jotka olivat vaatineet tiettyjen
EUR.1-todistusten jälkitarkastusta pöytäkirjan nro 4 nojalla.
Edellä mainitun 18.8.1998 päivätyn kirjeen saatuaan Saksan liittotasavalta pyysi useaan otteeseen komission Unkariin tekemän
tarkastuskäynnin loppuraporttia. Se sai tämän raportin 2.3.1999.
Saksan tulliviranomaiset alkoivat 15.4.1999 kirjata tileihin tullien määriä sellaisista moottoriajoneuvoista, joiden tuonnissa
Unkarin tulliviranomaisten mukaan ei ollut noudatettu alkuperäsääntöjä. Koska velalliselle tapahtuvalle tiedoksiannolle on
asetettu tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä kolmen vuoden määräaika, tuontitulleja ei kuitenkaan
voitu määrittää sellaisille ajoneuvoille, jotka oli tuotu ennen 15.4.1996. Tähän ajanjaksoon liittyviä omia varoja ei kirjattu
kirjanpitoon eikä asetettu komission käyttöön.
UCLAFin seuraajaksi 1.6.1999 alkaen tullut Euroopan petostentorjuntavirasto (jäljempänä OLAF) ilmoitti 27.10.1999 päivätyssä
keskinäistä avunantoa koskevassa tiedonannossaan jäsenvaltioille, että Unkarin viranomaiset olivat ilmoittaneet ”asiassa [Magyar
Suzuki] uudesta kannasta”, joka vastasi toimivaltaisen unkarilaisen tuomioistuimen antamaa tuomiota. Sen mukaan osa sellaisista
ajoneuvoista, joista Unkarin viranomaiset olivat aiemmin katsoneet, ettei niiden tuonnissa ollut noudatettu alkuperäsääntöjä,
on kuitenkin katsottava Unkarin alkuperätuotteiksi.
OLAF muistutti tältä osin, että UCLAF oli toimittanut heinäkuussa 1998 unkarilaisten viranomaisten päätelmät, ”jotka ovat
peräisin sellaisesta yhteisestä ja perinpohjaisesta tarkastuksesta, joka toteutettiin  yhteisön delegaation kanssa vuoden
1998 ensimmäisen neljänneksen aikana”, sekä helmikuulta 1999 ” yleisen selvitysraportin, joka sisältää [sen] oman arvion ja
[sen] omat päätelmät, jotka perustuvat [sen] omiin asiakirjoihin ja Unkarista ja muualta koottuihin todisteisiin” ja jotka
olivat yhtäpitäviä Unkarin viranomaisten päätelmien kanssa.
OLAF katsoi, että ”Unkarin tuomioistuinviranomaisten Unkarin tullin ja unkarilaisen viejän välillä käydystä oikeusriidasta
antamilla ratkaisuilla ei ole minkäänlaista välitöntä oikeudellista vaikutusta niihin tarkastuksiin, joita jäsenvaltioiden
tulliviranomaiset suorittavat yhteisön toimijoiden maahantuomien tavaroiden aseman tutkimiseksi”.
OLAF totesi, että ”useita vuosia tarkastusten alkamisen ja useita kuukausia perinpohjaisen tarkastuksen jälkeen esitettyjä
uusia seikkoja  ei voida ottaa tutkittavaksi”, ja hylkäsi muodollisesti unkarilaisen tuottajan esittämät väitteet ja vahvisti
vuoden 1999 helmikuun selvitysraportin liitteenä olevan erittelynsä.
Tämän seurauksena OLAF kehotti nimenomaisesti jäsenvaltioita jatkamaan kantamismenettelyitä ja ”perustamaan toimenpiteensä
helmikuun 1999 yhteisön raportin päätelmiin”.
Saksan viranomaiset palauttivat tämän jälkeen tuontitullit sellaisten ajoneuvojen osalta, joiden unkarilaisen alkuperän viejämaan
viranomaiset olivat vahvistaneet tässä valtiossa annettujen tuomioistuinratkaisujen seurauksena.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komission virkamiehet totesivat Saksassa toukokuussa 2002 suoritetussa omia varoja koskevassa tarkastuksessa, että Saksan
viranomaiset eivät olleet kantaneet tullia jälkitullauksin välittömästi unkarilaisten viranomaisten peruutettua kysymyksessä
olevien maahantuotujen ajoneuvojen alkuperäilmoitukset eivätkä ne olleet siten tilittäneet omia varoja.
Saksan viranomaiset lähettivät nimittäin joulukuun 1996 ja marraskuun 1997 välillä tuotujen tavaroiden osalta ensimmäiset
jälkitullausvaatimukset vasta 15.4.1999 ja vuoden 1996 huhtikuun ja marraskuun välillä tuotujen tavaroiden osalta vasta 20.4.1999.
Koska ennen 15.4.1996 tuotuja tavaroita koskeva tullivelka oli jo vanhentunut, niihin liittyviä omia varoja ei ollut todettu.
Saksan viranomaiset selittivät 14.9.2001 päivätyssä kirjeessä, että  tullivelkoja, jotka olivat jo vanhentuneita silloin,
kun ne aloittivat jälkitullausmenettelyt, ei ollut todettu.
Komissio totesi 12.6.2003 päivätyssä kokouspöytäkirjassa ja 23.10.2003 päivätyssä kirjeessään, että kyseiset jäsenvaltiot,
joista yksi oli Saksan liittotasavalta, pystyivät osoittamaan velallisen ja kannettavien tullien määrän viimeistään 18.8.1998
eli sinä päivänä, jona 26.6.1998 päivättyyn keskinäistä avunantoa koskevaan tiedonantoon liittyvien asiakirjojen ja tietokonetiedostojen
viimeinen kieliversio toimitettiin. Tämän seurauksena jäsenvaltioiden, jotka eivät olleet ryhtyneet toimenpiteisiin tästä
päivästä laskettavan kolmen kuukauden määräajan kuluessa, oli vastattava kaikista 18.11.1998 alkaen vanhentuneiden tullien
määristä.
Komissio pyysi lisäksi kyseisiä jäsenvaltioita toimittamaan lisätietoja asianomaisista tuontitulleista. Se ilmoitti, että
asiassa seuraa  myöhemmin virallinen maksukehotus. Lopuksi komissio totesi, että maksun maksaminen asetetussa määräajassa
auttaa välttämään viivästyskoron.
Saksan liittotasavallan viranomaiset ilmoittivat 30.3.2005 päivätyssä kirjeessä komissiolle, että asianomaisten tuontitullien
määrä oli 408 735,53 euroa.
Komissio vaati kyseistä jäsenvaltiota asettamaan tämän määrän sen käyttöön kahden kuukauden pituisen määräajan kuluessa ja
viittasi siihen, että viivästyskorot lasketaan tämän määrän saamisen jälkeen.
Saksan liittotasavalta ilmoitti 8.11.2005 päivätyllä kirjeellä komissiolle, että määrät oli maksettu 31.10.2005 ”sillä ehdolla,
että yhteisöjen tuomioistuin antaa ratkaisun, jossa vahvistetaan komission oikeudellinen näkemys”, ja että se on maksanut
määrän yksinomaan viivästyskorkojen välttämiseksi.
Saksan liittotasavalta viittasi 13.6.2006 päivätyssä kirjeessään uudelleen siihen, että sen käsityksen mukaan tullivelkaa
ei ole syntynyt eikä velvollisuutta sen kantamiseen ole, ja  kieltäytyi  maksamasta komission 571 011, 21 euron suuruiseksi
vahvistamia viivästyskorkoja.
Komissio aloitti 18.10.2006 päivätyllä kirjeellä EY 226 artiklassa määrätyn jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä
koskevan menettelyn ja kehotti Saksan liittotasavaltaa esittämään huomautuksensa.
Katsottuaan, että 19.2.2007 päivätyssä kirjeessä saatu vastaus ei ollut tyydyttävä, komissio lähetti 29.6.2007 perustellun
lausunnon, johon tämä jäsenvaltio vastasi 24.8.2007 päivätyllä kirjeellä.
Koska komissio ei ollut tyytyväinen saamaansa vastaukseen, se päätti nostaa käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne

Asianosaisten lausumat
Komissio arvostelee Saksan liittotasavaltaa pääasiallisesti siitä, että se on jättänyt kantamatta kysymyksessä olevat tullivelat,
että se on asettanut siihen liittyvät omat varat käyttöön liian myöhään ja että se on kieltäytynyt maksamasta sen osalta kertyneitä
viivästyskorkoja.
Komissio muistuttaa omien varojen liian myöhään tapahtuneen käyttöön asettamisen osalta, että asetuksissa N:o 1552/89 ja N:o
1550/2000 sekä tullikoodeksissa vaaditaan jäsenvaltioilta, että ne kantavat lain mukaan kannettavien tullivelkojen määrät
sekä toteavat ja maksavat niihin liittyvät omat varat heti, kun niillä on velallisen ja kannettavien tullien määrän määrittämiseen
tarvittavat tiedot.
Komission mukaan Saksan viranomaisille oli tiedotettu 18.8.1998 päivätyllä kirjeellä tiettyjen alkuperäilmoitusten peruuttamisesta
ja että  aikaisemmat tiedonannot ja asiakirjat olivat sisältäneet kaikki kysymyksessä olevien tullivelkojen kantamiseen tarvittavat
tiedot.
Saksan liittotasavallan olisi pitänyt ennen tämän kirjeen toimittamisesta alkaneen kolmen kuukauden määräajan päättymistä
todeta lain mukaan kannettavat määrät ja antaa ne tiedoksi velallisille,  vaikka se olisi sen jälkeen joutunut Unkarissa vireillä
olleen oikeudenkäynnin takia luopumaan maksuista väliaikaisesti ja palauttamaan perityt määrät. Omat varat olisi pitänyt kirjata
yhteisöjen tilille viimeistään 20.1.1999.
Komissio muistuttaa viivästyskoroista, että jäsenvaltiot ovat asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 11 artiklan nojalla velvollisia
maksamaan viivästyskorkoja silloinkin, kun omiin varoihin kuuluvaa maksua ei voida enää todeta jäsenvaltioiden passiivisuuden
takia. Saksan liittotasavallan on tämän takia maksettava korkoja 20.1.1999 ja 31.10.2005 väliseltä ajanjaksolta ilman, että
se voisi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen.
Saksan liittotasavalta väittää ensinnäkin, että asiassa on sovellettava pöytäkirjassa nro 4 olevan 32 artiklan 1 ja 5 kohdan
määräyksiä eikä asetusten N:o 1152/89 ja 1150/2000 säännöksiä.
Toisin kuin tässä artiklassa vaaditaan, Unkarin viranomaisten päätelmistä ei Saksan liittotasavallan mukaan käynyt selvästi
ilmi, olivatko asiakirjat aitoja ja olivatko kyseiset tuotteet alkuperätuotteita. Lisäksi nämä viranomaiset olivat viitanneet
Magyar Suzukin vireille saattamiin oikeudenkäynteihin ja ainoastaan ilmoittaneet, että tarkastuksen lopulliset tulokset toimitetaan
myöhemmin.
Toiseksi Saksan liittotasavalta muistuttaa siitä, että UCLAFin selvitysraportti on asetuksen N:o 515/97 nojalla tehdyn tarkastuskäynnin
tulos. Tähän tarkastukseen osallistumattomana jäsenvaltiona Saksan liittotasavalta oli kuitenkin asetuksen N:o 515/97 nojalla
suoritettujen yhteisön hankkeiden toteuttamista koskevien komission suuntaviivojen 4.5 kohdan, jonka mukaan mukaan jäsenvaltiot,
jotka eivät osallistu hankkeeseen, pyytävät selvitysraportin ennen kuin ne ryhtyvät toimenpiteisiin maahantuojia kohtaan,
mukaan oikeutettu odottamaan tarkastuskäynnistä laadittua raporttia ennen kantamismenettelyihin ryhtymistä. Sitä paitsi OLAF
kehotti itse 27.10.1999 päivätyssä keskinäistä avunantoa koskevassa tiedonannossaan jäsenvaltioita perustamaan toimenpiteensä
tähän selvitysraporttiin.
Kolmanneksi Saksan liittotasavalta tukeutuu yhdistetyissä asioissa C-23/04–C-25/04, Sfakianakis, 9.2.2006 annettuun tuomioon
(Kok., s. I-1265, 21 kohta) ja väittää, että sillä ei ollut valtuutta kantaa tulleja ennen kuin se tiesi Unkarissa vireillä
olleiden oikeudenkäyntien lopputuloksen. Tullivelkojen vanhentuminen oli siten tietyissä tapauksissa väistämätöntä.
Saksan liittotasavalta väittää viivästyskoroista, että koska velvollisuutta omien varojen käyttöön asettamiseen ei ole, tämä
liitännäinen velvollisuus on vailla perustetta.
Toissijaisesti kyseinen jäsenvaltio väittää, että komissio oli aikaansaanut perustellun luottamuksen siihen, ettei viivästyskorkoja
ole maksettava, ilmoittamalla omien varojen komitean 2.7.2003 pidetyssä kokouksessa jaetussa asiakirjassa, että ”maksun maksaminen
asetetuissa määräajoissa auttaa välttämään viivästyskoron”.
Lisäksi Saksan liittotasavalta katsoo, että koska asetuksessa N:o 1150/2000 ei ole erityistä säännöstä tileihin kirjaamisen
eräpäivästä silloin, kun tullivelkojen määriä ei ole kannettu, komission on asetettava tämä määräaika. Komissio vahvisti kuitenkin
vasta 12.6.2003 päivätyssä asiakirjassa määräajan omien varojen käyttöön asettamiselle. Näin ollen viivästyskorot on laskettava
vasta tämän määräajan päättymisestä alkaen.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Omien varojen käyttöön asettaminen
Aluksi on palautettava mieliin, että pöytäkirjassa nro 4 olevan 16 artiklan 1 kohdan nojalla Unkarin alkuperätuotteet saavat
niitä yhteisöön tuotaessa etuuskohtelun, jos niistä esitetään EUR.1-tavaratodistuksen muodossa oleva alkuperäselvitys.
Tämän pöytäkirjan määräysten täytäntöönpanon varmistamiseksi on sovittu yhtäältä Unkarin viranomaisten ja toisaalta yhteisön
viranomaisten ja jäsenvaltioiden viranomaisten välisestä hallinnollisen yhteistyön järjestelmästä.
Tämä järjestelmä perustuu samanaikaisesti sekä tehtävienjakoon että keskinäiseen luottamukseen kyseessä olevien jäsenvaltioiden
viranomaisten ja Unkarin tasavallan viranomaisten välillä (ks. vastaavasti em. asia Sfakianakis, tuomion 21 kohta).
Tämän tehtävänjaon mukaisesti toimivalta valvoa Unkarin alkuperätuotteiden alkuperäasemaa kuuluu Unkarin viranomaisille. Koska
nämä viranomaiset ovat parhaimmassa asemassa tarkastamaan suoraan tosiseikat, joista asianomaisen tuotteen alkuperä riippuu,
nämä viranomaiset ovat pöytäkirjassa nro 4 olevien 17 artiklan 4 ja 5 kohdan ja 32 artiklan 3 kohdan nojalla vastuussa alkuperäsääntöjen
noudattamisen tarkastuksesta silloin, kun ne antavat EUR.1-todistuksia tai suorittavat jälkitarkastuksia.
Pöytäkirjalla nro 4 käyttöön otettu hallinnollisen yhteistyön järjestelmä voi kuitenkin toimia vain silloin, kun tuojamaan
tulliviranomainen tunnustaa viejämaan viranomaisten lainmukaisesti tekemät arvioinnit (ks. em. asia Sfakianakis, tuomion 23
kohta).
Tämän osalta tuojamaan viranomaisten on yhtäältä tunnustettava niiden EUR.1-todistusten pätevyys, joissa tavaroiden alkuperäksi
todistetaan Unkari (ks. tämän osalta em. asia Sfakianakis, tuomion 37 kohta). Toisaalta Unkarin viranomaisten jälkitarkastuksen
yhteydessä tekemät päätelmät sitovat tuojajäsenvaltiota.
Koska siis unkarilaiset viranomaiset osoittivat jälkitarkastuksen jälkeen pöytäkirjassa nro 4 olevan 32 artiklan 5 kohdan
mukaisesti selvällä tavalla, että kysymyksessä olevia ajoneuvoja ei voida pitää Unkarin alkuperätuotteina, ja ne antoivat
siten tuojamaan viranomaisille riittävästi tietoja, joiden perusteella nämä pystyivät katsomaan, että kyseessä olevat todistukset
oli peruutettu, tuojamaan viranomaiset eivät enää saaneet myöntää kyseisille tavaroille pöytäkirjassa nro 4 olevan 16 artiklan
1 kohdassa tarkoitettua etuuskohtelua.
Lisäksi sellaisissa olosuhteissa tuojamaan viranomaisten on varmistuttava asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 sekä tullikoodeksin
nojalla, että yhteisöjen omat varat asetetaan nopeasti ja tehokkaasti käyttöön, että tullit kannetaan viipymättä jälkikäteen
ja että niihin liittyvät omat varat todetaan.
Jäsenvaltioiden on nimittäin todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun jäsenvaltioiden tulliviranomaiset voivat
laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän ja määrittää velallisen (ks. vastaavasti asia C-392/02, komissio v. Tanska,
tuomio 15.11.2005, Kok., s. I-9811, 61 kohta). Kyseiset jäsenvaltiot ovat tämän seurauksena velvollisia ottamaan maksut kirjanpitoon
asetuksen N:o 1552/89 6 artiklassa säädetyin edellytyksin (asia C-312/04, komissio v. Alankomaat, tuomio 5.10.2006, Kok.,
s. I-9923, 61 kohta).
Tässä asiassa Saksan liittotasavalta väittää, kuten tämän tuomion 62 kohdassa on muistutettu, että Unkarin viranomaiset eivät
olleet osoittaneet selvällä tavalla, että alkuperäsääntöjä ei ollut noudatettu ajoneuvojen tuonnissa Saksaan, ja että sen
oli näin ollen jatkettava tullietuuksien soveltamista kyseisten tuotteiden osalta.
Kyseistä argumenttia ei voida hyväksyä. Kuten tämän tuomion 35 kohdassa on palautettu mieliin, saatuaan päätökseen joidenkin
jäsenvaltioiden ja komission vaatiman jälkitarkastuksen Unkarin viranomaiset olivat osoittaneet selvällä tavalla 26.5.1998
päivätyssä kirjeessä, että alkuperäsääntöjä ei ollut noudatettu tuotaessa Saksaan ne ajoneuvot, jotka ilmenevät kirjeeseen
liitetyistä asiakirjoista ja tietokonetiedostoista, ja ne antoivat näin ollen tuojamaan viranomaisille riittävästi sellaisia
tietoja, joiden perusteella nämä pystyivät katsomaan, että kyseessä olevat todistukset oli peruutettu. Nämä päätelmät olivat
saman kirjeen mukaan lopullisia.
Kuten julkisasiamies on aivan oikein esittänyt ratkaisuehdotuksensa 64 kohdassa, näin ollen on todettava, että pöytäkirja
nro 4 ei enää ollut esteenä sille, että Saksan viranomaiset epäävät etuustullikohtelun kysymyksessä olevien tuotteiden osalta.
Lisäksi on todettava, että Saksan viranomaiset pystyivät Unkarin viranomaisten toimittamien tietojen perusteella määrittämään
velalliset ja laskemaan tullivelan määrät.
Edellä olevien seikkojen perusteella on todettava, että saatuaan 18.8.1998 päivätyn komission kirjeen, joka sisälsi Unkarin
viranomaisten 26.5.1998 päivätyn kirjeen saksankielisen käännöksen sekä siihen liittyvät asiakirjat ja tietokonetiedostot,
Saksan liittotasavallan oli kirjattava komission asettamassa kolmen kuukauden määräajassa lain mukaan kannettavien tuontitullien
määrät tileihin jälkikäteen ja annettava ne tiedoksi velalliselle.
Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 66 kohdassa, se, että Unkarin viranomaisten suorittamaa tarkastusta
eivät pyytäneet Saksan viranomaiset vaan komissio, ei muuta sitä, että tuojamaan viranomaiset olivat velvollisia noudattamaan
kyseisen tarkastuksen lopputulosta. Kuten edellä mainitussa asiassa Sfakianakis annetun tuomion 31 kohdassa on todettu, kyseinen
tarkastus voidaan suorittaa paitsi tuojamaan viranomaisten pyynnöstä myös komission yksiköiden pyynnöstä, sillä komission
tehtävänä on EY 211 artiklan nojalla huolehtia ETY:n ja Unkarin välisen assosiaatiosopimuksen ja sen pöytäkirjojen asianmukaisesta
soveltamisesta.
Lisäksi toisin kuin Saksan liittotasavalta on väittänyt, kysymyksessä olevien tullien käyttöön asettamisessa tapahtunutta
myöhästymistä ei voida perustella tässä asiassa sillä, että Saksan viranomaiset odottivat lisätietoja Unkarin viranomaisilta
tai Magyar Suzukin Unkarissa vireille saattamien oikeudenkäyntien lopullista päätöstä, tai vielä vähemmän sillä, että  ne
odottivat UCLAFin rinnakkaisen selvityksen loppuraporttia.
Näin on ensinnäkin siksi, kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 67 kohdassa,  että vaikka Unkarin viranomaiset
ilmoittivat 26.5.1998 päivätyssä kirjeessään lähettävänsä yksilölliset vastaukset EUR.1-tavaratodistusten jälkitarkastusta
pöytäkirjan nro 4 nojalla vaatineille jäsenvaltioille, on selvää, että Saksan viranomaiset eivät ole kuulu tarkastuksen suorittamista
vaatineisiin viranomaisiin eivätkä ne voi näin ollen väittää odottaneensa sellaista vastausta.
Toiseksi Saksan liittotasavallan edellä mainitussa asiassa Sfakianakis annetun tuomion perusteella esittämän sen väitteen
johdosta, jonka mukaan sillä ei ollut valtuutta kantaa tulleja ennen kuin se oli tiesi Unkarissa vireillä olleiden oikeudenkäyntien
lopputuloksen, on palautettava mieliin, että tuossa asiassa oli kyse siitä, että Kreikan viranomaiset kantoivat Unkarissa
vuonna 1995 tuotujen Suzuki-merkkisten ajoneuvojen tuontiin liittyvät tullit jälkikäteen. Tullien kantaminen perustui Unkarin
viranomaisten pöytäkirjan nro 4 nojalla suorittaman EUR.1-tavaratodistusten jälkitarkastuksen päätelmiin, joita oli muutettu
unkarilaisten tuomioistuinten ratkaisujen perusteella.
Edellä mainitussa asiassa Sfakianakis annetun tuomion 43 kohdassa todettiin, että ETY:n ja Unkarin välisessä assosiaatiosopimuksessa
määrätyn tullien poistamisen tehokkaan vaikutuksen kanssa ristiriidassa ovat hallinnolliset päätökset, joissa määrätään tulleja
ja jotka tuojamaan tulliviranomaiset tekevät ennen kuin niille on ilmoitettu jälkitarkastuksessa tehdyistä päätelmistä tehtyjen
muutostenhakujen lopullisesta tuloksesta, kun viejämaan viranomaisten, jotka alun perin antoivat EUR.1-tavaratodistukset,
päätöksiä ei ole peruutettu tai kumottu.
Kuitenkin, kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 56 ja 57 kohdassa, tässä toteamuksessa otettiin huomioon
se, että Kreikan viranomaisilla ei ollut edellä mainitussa asiassa Sfakianakis riittävästi sellaisia tietoja, joiden perusteella
nämä olisivat pystyneet katsomaan, että kyseessä olevia EUR.1-tavaratodistuksia ei ollut peruutettu. Tuon tuomion 41 kohdasta
käy nimittäin ilmi, että Unkarin viranomaiset olivat nimenomaisesti ilmoittaneet Kreikan viranomaisille, että ne EUR.1-tavaratodistukset,
jotka koskivat ajoneuvoja, joiden ulkomaisen alkuperän valmistaja oli nimenomaisesti myöntänyt, oli peruutettu. Sen sijaan
ne eivät olleet esittäneet mitään tällaista oikeudenkäynnin kohteena olevien todistusten osalta, ja kuten tuon tuomion 11
kohdasta ilmenee, ne jopa pyysivät Kreikan toimivaltaisia viranomaisia olemaan kärsivällisiä ja lykkäämään kansallisessa tuomioistuimessa
kyseessä olevien tullien kantamista.
Näin ei kuitenkaan ole nyt esillä olevassa asiassa. Unkarin viranomaiset olivat nimittäin esittäneet 26.5.1998 päivätyssä
kirjeessään selvällä tavalla, että ajoneuvoja ei voitu pitää Unkarin alkuperätuotteina, ja ne olivat antaneet näin ollen tuojamaan
viranomaisille riittävästi sellaisia tietoja, joiden perusteella nämä pystyivät katsomaan, että kyseessä olevat todistukset
oli peruutettu. Kuitenkin, kuten nyt esillä olevan tuomion 73 kohdasta käy ilmi, viejämaan viranomaisten suorittamien jälkitarkastusten
päätelmät sitovat tuojamaan viranomaisia. Näin ollen vastoin sitä, mitä Saksan liittotasavalta on väittänyt, se seikka, että
Unkarin viranomaiset ilmoittivat nimenomaisesti myös vireillä olevasta oikeudenkäynnistä, jossa jälkitarkastuksen päätelmät
on riitautettu, ei vaikuta Saksan viranomaisilla olevaan velvollisuuteen kirjata kyseisen tullivelan määrä tileihin ja antaa
tullivelka tiedoksi ja todeta siihen liittyvät omat varat.
Koska kolmanneksi Saksan viranomaisilla oli sillä perusteella, että Unkarin viranomaiset olivat vahvistaneet lopullisella
tavalla alkuperäsääntöjen noudattamatta jättämisen, riittävä peruste ryhtyä kantamaan kysymyksessä olevia tullivelkoja, Saksan
viranomaiset eivät voi myöhässä tapahtuneen tullien kantamisen ja niihin liittyvän omien varojen käyttöön asettamisen myöhästymisen
perustelemiseksi vedota UCLAFin kannan puuttumiseen eivätkä varsinkaan siihen, ettei Unkarissa suoritetun sellaisen tarkastuskäynnin
yhteydessä tehdyn selvityksen loppuraporttia ollut, jonka UCLAF oli itse suorittanut samojen tavaroiden maahantuonnin osalta
ja jolla oli suora yhteys Unkarin viranomaisten suorittamaan jälkitarkastukseen.
Lisäksi Saksan liittotasavallan väitteitä, joiden mukaan OLAF oli kehottanut itse 27.10.1999 päivätyssä keskinäistä avunantoa
koskevassa tiedonannossaan jäsenvaltioita perustamaan toimenpiteensä UCLAFin selvitysraporttiin, ei voida hyväksyä. Kuten
julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 90 ja 91 kohdassa, kyseinen jäsenvaltio on perustanut väitteensä tiedonannon
suppeaan tulkintaan ottamatta ollenkaan huomioon sitä asiayhteyttä, jossa se on annettu.
Unkarin viranomaiset olivat nimittäin muuttaneet kantaansa vietyjen ajoneuvojen alkuperäsääntöjen noudattamatta jättämisestä
kansallisten tuomioistuinten antamien ratkaisujen perusteella. OLAF ilmoitti tässä asiayhteydessä 27.10.1999 päivätyssä keskinäistä
avunantoa koskevassa tiedonannossaan olevansa eri mieltä näiden viranomaisten kanssa ja kehotti kyseisiä jäsenvaltioita kantamaan
edelleen kysymyksessä olevat tullit. OLAF vetosi UCLAFin suorittaman tarkastuksen päätelmiin ainoastaan  kantansa vahvistamiseksi.
Sitä paitsi on korostettava, että se, että Saksan viranomaiset kantoivat kysymyksessä olevat tullit sen jälkeen, kun ne olivat
saaneet Unkarin viranomaisten päätelmät, joissa oli todettu alkuperäsääntöjen noudattamatta jättäminen, ei vaikuta velallisen
etuihin korjaamattomalla tavalla. Tulliviranomaiset saivat yhtäältä tullikoodeksin 224–230 artiklan nojalla myöntää velallisille
maksuhelpotuksia. Toisaalta siltä osin kuin jälkeenpäin osoittautuisi, että tullien määrää ei ollut lain mukaan kannettava,
viranomaisten on tullikoodeksin 236 artiklan mukaan palautettava tullit. Tämän osalta on todettava, että nyt esillä olevassa
asiassa Saksan viranomaiset, jotka olivat kantaneet tullit ennen kuin ne saivat tiedon Unkarin tuomioistuinten päätöksistä
ja viejämaan viranomaisten uudesta kannasta, todella palauttivat ne tullit, joita ei ollut lain mukaan kannettava.
Viivästyskorot
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että velvollisuus todeta yhteisöjen omat varat, velvollisuus tulouttaa nämä varat
säädetyssä määräajassa komission tilille ja lopuksi velvollisuus maksaa viivästyskorkoa liittyvät erottamattomasti yhteen,
ja viivästyskorot on maksettava riippumatta siitä, mistä syystä kyseisten varojen siirtäminen komission tilille on viivästynyt
(ks. mm. asia 68/88, komissio v. Kreikka, tuomio 21.9.1989, Kok., s. 2965, Kok. Ep. X, s. 167, 17 kohta; asia C-363/00, komissio
v. Italia, tuomio 12.6.2003, Kok., s. I-5767, 43 ja 44 kohta ja asia C-150/07, komissio v. Portugali, tuomio 22.1.2009, 62
kohta).
Asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan mukaan asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista saman asetuksen 9 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä korkoa koko viivästysajalta (ks. asia C-460/01, komissio v. Alankomaat,
tuomio 14.4.2005, Kok., s. I-2613, 91 kohta ja asia C-275/07, komissio v. Italia, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I-2005, 66 kohta).
Lisäksi kyseisen asetuksen 11 artiklan sanamuodosta seuraa, että omien varojen käyttöön asettamisen viivästymiseen ei tarvita
tämän tuomion 67 kohdassa mainitun kaltaista komission näiden varojen käyttöön asettamiselle asettamaa määräaikaa.
Hylättävä on myös Saksan liittotasavallan se väite, jonka mukaan sillä oli perusteltu syy odottaa, että sen ei tarvitse maksaa
viivästyskorkoja.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 112–114 kohdassa, Saksan liittotasavallan ei nimittäin voida katsoa
asetuksen N:o 1552/89 10 ja 11 artiklan selvien ja täsmällisten säännösten, 12.6.2003 päivätyn kokouspöytäkirjan sisällön,
maksettavien korkojen huomattavan määrän ja tämän asian edeltävien tapahtumien takia saaneen sellaisia täsmällisiä, ehdottomia
ja yhtäpitäviä vakuutteluita, joiden perusteella sille olisi voinut syntyä perusteltu luottamus.
Edellä olevista seikoista seuraa, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut asetuksen N:o 1552/89 2, 6 ja 9–11 artiklan
eikä asetuksen N:o 1150/2000 samojen artiklojen mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut tullisaamisten vanhentua saamastaan
keskinäistä avunantoa koskevasta tiedonannosta huolimatta ja maksanut myöhässä tämän osalta kannettavat yhteisön omat varat
sekä kieltäytynyt maksamasta kertyneitä viivästyskorkoja.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Saksan liittotasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska Saksa on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989
annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 2, 6 ja 9–11 artiklan eikä yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen
94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 samojen artiklojen mukaisia
velvoitteitaan, koska se on antanut tullisaamisten vanhentua saamastaan keskinäistä avunantoa koskevasta tiedonannosta huolimatta
ja maksanut myöhässä tämän osalta kannettavat yhteisön omat varat sekä kieltäytynyt maksamasta kertyneitä viivästyskorkoja.
2)
Saksan liittotasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.