CELEX: 61993CJ0266
Leasing av motorfordon
Återförsäljares exklusiva agenturverksamhet för tillverkarens dotterbolag som specialiserar sig på leasing
Tolkning av artikel 85.1 i EEG-fördraget och av kommissionens förordning (EEG) nr 123/85

Domskäl
1 Bundesgerichtshof har genom ett beslut av den 19 januari 1993, som inkommit till domstolen den 3 maj samma år, begärt att domstolen enligt artikel 177 i EEG-fördraget skall meddela ett förhandsavgörande angående flera frågor avseende tolkningen av artikel 85.1 i EEG-fördraget och av kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon (EGT nr L 15, 1985, s. 16, nedan kallad "förordning nr 123/85").
2 Dessa frågor har uppkommit i samband med en tvist mellan Bundeskartellamt (förbundsmyndigheten för avtal, beslut och samordnade förfaranden) och Volkswagen AG (nedan kallat "VAG") och VAG Leasing GmbH (nedan kallat "VAG Leasing"), ett dotterbolag till VAG som specialiserat sig på leasing, som orsakats av att Bundeskartellamt förelagt dessa att upphöra med förfaranden som myndigheten ansåg strida mot den tyska konkurrensrätten.
3 VAG är den största biltillverkaren i Tyskland, med en marknadsandel på 28,2 procent år 1989. Bolaget säljer där motorfordon av märkena Volkswagen och Audi genom en säljorganisation med mer än 1 600 återförsäljare som mellanmän.
4 Förhållandet mellan VAG och återförsäljarna regleras av ett agenturavtal enligt vilket VAG inom ett visst område anförtror dem återförsäljning till allmänheten av nya bilar och reservdelar av märkena Volkswagen och Audi samt kundtjänst. Återförsäljarna måste vidare erbjuda vissa tjänster, däribland leasing, vilka inom VAG-gruppen handhas av VAG Leasing.
5 VAG Leasing, som är ett dotterbolag som till 100 procent ägs av VAG, har sedan det grundades år 1966 bedrivit verksamhet i samarbete med återförsäljare, i synnerhet genom exklusiva agenturavtal. Denna praxis utsträcktes år 1989 till samtliga tyska återförsäljare. VAG och VAG Leasing sände då till dessa en skrivelse angående "VAG-återförsäljarnas agenturverksamhet för VAG Leasings räkning".
6 Enligt denna skrivelse skulle återförsäljarna förmedla leasingavtal åt VAG Leasing. De skulle köpa de berörda fordonen av VAG i eget namn och för egen räkning för att sedan överlåta dessa till VAG Leasing till det pris till vilket de själva hade köpt fordonen. För varje fullbordat leasingavtal skulle de från VAG Leasing få en provision som motsvarade deras vinstmarginal för en försäljning av liknande slag. När leasingavtalet upphörde skulle fordonet återställas till återförsäljarna. De skulle därefter sälja fordonet på det sätt som föreskrevs i avtalen och i de allmänna bestämmelserna. Det framgår av beslutet om hänskjutande och av den leasinghandbok som utdelats till återförsäljarna, att dessa för detta ändamål köpte tillbaka fordonet från VAG Leasing.
7 Enligt skrivelsen var återförsäljarna skyldiga att söka kunder och bedriva agenturverksamhet uteslutande för VAG Leasings räkning. Det framgår dock av beslutet om hänskjutande att denna ensamrättsklausul inte hindrade dem från att förmedla leasingavtal åt ett konkurrerande leasingbolag när kunden begärt att ett sådant skulle komma emellan eller kontakten med kunden hade förmedlats av ett sådant bolag.
8 I skrivelsen föreskrevs slutligen att den omständigheten att VAG Leasing hade inträtt i VAG:s distributionssystem med nödvändighet ledde till ett direkt rättsförhållande mellan VAG Leasing och VAG-återförsäljarna. Återförsäljarna uppmanades även att visa att de var beredda att samarbeta med VAG Leasing genom att underteckna och sända tillbaka en kopia av det avtal som bifogades skrivelsen.
9 Leasingverksamheten utgör 18 procent av VAG:s omsättning inom Tyskland. Enligt de upplysningar som VAG Leasing har lämnat utför bolaget cirka 80 procent av de leasingaffärer som gäller fordon av märkena Volkswagen och Audi, vilket motsvarar ungefär 20 procent av den tyska billeasingmarknaden. På denna marknad är ungefär 400 leasingbolag verksamma, däribland dotterbolag till andra tillverkare och företag som är bundna till återförsäljare av bilar eller till stora kreditinstitut. Enligt en studie som publicerats av ett av de största oberoende leasingbolagen, Auto-Leasing D, uppgår marknadsandelen för de bolag som kontrolleras av biltillverkarna till 60 procent, varvid VAG Leasing intar den främsta platsen på marknaden.
10 Bundeskartellamt förbjöd genom beslut av den 25 juli 1990 VAG och VAG Leasing att ålägga återförsäljarna att enbart förmedla leasingavtal för VAG Leasing, eftersom myndigheten ansåg att det exklusiva bandet mellan VAG-återförsäljarna och VAG Leasing på ett oskäligt sätt hindrade de nämnda återförsäljarnas och de oberoende leasingbolagens affärsverksamhet. Vidare förbjöd Bundeskartellamt VAG att förbjuda sina återförsäljare att sälja nya motorfordon till oberoende leasingbolag när dessa återförsäljare hade fungerat som mellanmän vid ingåendet av leasingavtal.
11 Bundeskartellamt grundade sig på artikel 26.2 i Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (lag mot konkurrensbegränsningar, nedan kallad "GWB"), enligt vilken det är förbjudet för företag med en dominerande ställning på marknaden att på ett oskäligt sätt direkt eller indirekt hindra ett företag från möjligheten att ingå affärsförbindelser som liknande företag normalt har möjlighet till. Enligt denna bestämmelse gäller samma förbud även för företag, av vilka små eller medelstora företag är beroende som leverantörer eller köpare av ett visst slags varor eller tjänster, i den mån som det inte finns ett tillräckligt antal rimliga möjligheter att vända sig till andra företag.
12 Efter överklagande av VAG och VAG Leasing ogiltigförklarade Kammergericht den 15 mars 1991 Bundeskartellamts beslut med motiveringen att de förutsättningar som avses i artikel 26.2 i GWB inte förelåg. Enligt Kammergericht hade inte VAG och VAG Leasing någon dominerande ställning på bilmarknaden. Vidare var inte återförsäljarna små eller medelstora företag. Bundeskartellamt använde sig då av rättsmedlet "Rechtsbeschwerde" för att klaga till Bundesgerichtshof.
13 Bundesgerichtshof ansåg att de ensamrättsavtal som band VAG-återförsäljarna till VAG Leasing måste utgöra ett oskäligt hinder enligt artikel 26.2 i GWB om de inte var förenliga med artikel 85.1 i fördraget. Bundesgerichtshof har därför velat få klarhet i denna fördragsbestämmelses räckvidd. Om det skulle visa sig att avtalen i fråga är oförenliga med artikel 85.1 i fördraget, har Bundesgerichtshof velat få klarhet i om de är undantagna enligt förordning nr 123/85. Om slutligen avtalen i fråga är förenliga med artikel 85.1 i fördraget eller om de, trots att de strider mot denna bestämmelse, är undantagna enligt förordning nr 123/85, önskar Bundesgerichtshof få klarhet i om dessa gemenskapsrättsliga bestämmelser utgör hinder mot att tillämpa strängare föreskrifter i tysk konkurrensrätt.
14 På grundval av det ovan anförda har Bundesgerichtshof beslutat att förklara målet vilande och begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande beträffande följande frågor:
"1) Den ledande tyska biltillverkaren förbjuder de tyska återförsäljare som tillhör dennes selektiva distributionssystem att med avseende på andra leasingbolag - med undantag för dem som tillhör tillverkarens system - fungera som mellanmän vid ingående av leasingavtal eller att till sådana bolag sälja nya fordon när dessa fordon är avsedda för fullgörande av leasingavtal där de avtalsbundna återförsäljarna har fungerat som mellanmän. Kan man förmoda eller anta att ett sådant förbud och de tyska återförsäljarnas iakttagande av detta kan påverka handeln mellan medlemsstater enligt artikel 85.1?
2) Omfattas det förfarande som beskrivs under 1 av artikel 85.1 om det kan påverka handeln mellan medlemsstater?
3) Om fråga 2 besvaras jakande: Är det förfarande som beskrivs under 1 undantaget enligt förordning (EEG) nr 123/85 från tillämpningen av artikel 85.1 i EEG-fördraget?
4) Strider det mot ovan nämnda gemenskapsrättsliga bestämmelser att den nationella myndigheten för kontroll av avtal, beslut och samordnade förfaranden genom ett beslut förbjuder ett sådant förfarande som beskrivs under 1?"
15 Domstolen utgår - liksom i mål C-70/93 - från att frågorna i begäran om förhandsavgörande avser försäljning till bolag som leasar ut fordon för vilka äganderätten inte är avsedd att övergå till leastagaren.
De två första frågorna om tillämpningen av artikel 85.1 i fördraget
16 Genom sina två första frågor vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i om artikel 85.1 i fördraget skall tolkas så, att det är förbjudet för den ledande biltillverkaren i en medlemsstat att ålägga samtliga sina återförsäljare i denna medlemsstat en skyldighet att bedriva agenturverksamhet i fråga om leasing uteslutande för dess eget leasingbolags räkning.
17 Enligt en fast rättspraxis som grundlades genom domarna av den 30 juni 1966, Société technique minière (LTM) (56/65, Rec. s. 337), och av den 13 juli 1966, Consten och Grundig mot kommissionen (56/64 och 58/64, Rec. s. 429), kan avtal mellan aktörer som befinner sig på olika nivåer av det ekonomiska förloppet, även kallade vertikala avtal, utgöra avtal enligt artikel 85.1 i fördraget och omfattas av det förbud som föreskrivs i den bestämmelsen.
18 VAG och VAG Leasing har emellertid hävdat att de tyska VAG-återförsäljarna - i egenskap av mellanmän för VAG Leasing - utgör en ekonomisk enhet med det sistnämnda bolaget på sådant sätt att de exklusiva agenturavtalen inte omfattas av artikel 85.1, eftersom det inte finns flera företag.
19 Detta argument skall tillbakavisas. Det är enbart när en företrädare inte tar någon av de risker som följer av de avtal som han har förhandlat fram för uppdragsgivarens räkning och uppträder som ett hjälporgan som är integrerat i uppdragsgivarens företag, som företrädaren kan förlora egenskapen av oberoende ekonomisk aktör (se dom av den 16 december 1975, Coöperative Vereniging "Suiker Unie" m.fl., 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 och 114/73, Rec. s. 1663, punkt 539). De tyska VAG-återförsäljarna påtar sig emellertid åtminstone delvis den ekonomiska risk som sammanhänger med de affärer som de gör för VAG Leasings räkning, i den mån som de av VAG Leasing köper tillbaka fordonen när leasingavtalen upphör. Vidare bedriver de huvudsakligen, på ett högst oberoende sätt, en försäljnings- och serviceverksamhet i eget namn och för egen räkning.
20 Eftersom de exklusiva agenturavtal som band samtliga tyska VAG-återförsäljare till VAG Leasing är avtal enligt artikel 85.1 i fördraget, finns det anledning att pröva om de har till syfte eller resultat att på ett märkbart sätt begränsa konkurrensen inom den gemensamma marknaden och om de kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.
21 Vad beträffar den konkurrensbegränsande innebörden av de exklusiva agenturavtalen i fråga, bör det först påpekas att dessa bygger på VAG:s agenturavtal. Det är ostridigt att de senare strider mot artikel 85.1, men är undantagna enligt förordning nr 123/85. Det är i egenskap av företrädare för VAG som återförsäljarna har tvingats att bli agenter för VAG Leasing. Dels är de redan genom agenturavtalen skyldiga att erbjuda kunderna VAG Leasings tjänster, dels knyts genom rundskrivelsen om agenturverksamhet i fråga om leasing denna verksamhet uttryckligen till återförsäljarnas skyldighet enligt agenturavtalet att på alla sätt företräda och främja VAG:s, VW:s och Audis säljorganisations samt dessa märkens intressen (se artikel 2.6 i agenturavtalet).
22 Vidare bör påpekas att de exklusiva agenturavtalen binder alla tyska VAG-återförsäljare och att dessa inom sitt avtalade område har ensamrätt till försäljning av nya fordon av märkena Volkswagen och Audi.
23 Under dessa förhållanden förefaller det som om förbudet för återförsäljarna att söka kunder och fungera som mellanmän för de med VAG Leasing konkurrerande leasingbolagens räkning begränsar deras möjlighet att bedriva leasing av fordon av märkena Volkswagen och Audi. Dessa bolag kan inte använda den privilegierade kontaktkanal till sina potentiella kunder som VAG:s återförsäljarorganisation utgör.
24 Dessutom begränsar ensamrättsklausulen i agenturavtalet konkurrensen på ännu ett sätt. Den hindrar VAG-återförsäljarna att bedriva leasingverksamhet i eget namn och för egen räkning. I detta avseende begränsar klausulen friheten att bedriva affärsverksamhet för ekonomiska aktörer som är fristående från VAG och syftar till att ytterligare integrera dem i tillverkarens distributionsstrategi.
25 Vad beträffar VAG:s ställning som ledande företag på den inhemska marknaden för försäljning av nya bilar och VAG Leasings motsvarande ställning på den inhemska marknaden för billeasing, förefaller det som om de exklusiva agenturavtalen har till syfte eller åtminstone till resultat att på ett märkbart sätt begränsa konkurrensen.
26 Vad slutligen beträffar inverkan på handeln inom gemenskapen, är det tillräckligt att påpeka att de exklusiva agenturavtalen binder alla tyska VAG-återförsäljare. Såsom domstolen vid flera tillfällen har fastställt, har konkurrensbegränsande förfaranden som avser en medlemsstats hela territorium genom sin natur till resultat att förstärka en nationell avskärmning och hindrar därigenom det fria ekonomiska flöde som eftersträvas i fördraget (se dom av den 11 juli 1985, Remia m.fl. mot kommissionen, 42/84, Rec. s. 2545, punkt 22). De tyska VAG-återförsäljarna kan varken fungera som mellanmän till förmån för leasingbolag i andra medlemsstater eller för egen räkning ingå leasingavtal med konsumenter i andra medlemsstater.
27 Följaktligen bör de två första frågorna besvaras så, att artikel 85.1 i EEG-fördraget skall tolkas på så sätt att det är förbjudet för den ledande biltillverkaren i en medlemsstat att ålägga samtliga sina återförsäljare i denna medlemsstat en skyldighet att bedriva agenturverksamhet i fråga om leasing uteslutande för dess eget leasingbolags räkning.
Den tredje frågan som avser förordning nr 123/85
28 Genom sin tredje fråga vill den nationella domstolen i huvudsak få klarhet i om förordning nr 123/85 skall tolkas så, att undantag medges för den skyldighet som den ledande biltillverkaren i en medlemsstat ålägger samtliga sina återförsäljare i denna medlemsstat att bedriva agenturverksamhet i fråga om leasing uteslutande för dess eget leasingbolags räkning.
29 Enligt förordning nr 123/85 undantas från tillämpning av artikel 85.1 avtal enligt vilka leverantören ger den auktoriserade återförsäljaren i uppdrag att främja distributionen av de varor som omfattas av avtalet inom ett visst område samt åtar sig att inom detta område endast till dessa leverera motorfordon samt reservdelar (artikel 1). Undantaget gäller även återförsäljarnas skyldighet att varken sälja motorfordon av konkurrerande märken (artikel 3.3) eller sådana varor som omfattas av avtalet till säljare som inte tillhör säljorganisationen (artikel 3.10) om det inte rör sig om mellanmän, det vill säga aktörer som handlar på de slutliga konsumenternas vägnar och i deras namn och som för det ändamålet har fått en skriftlig fullmakt (artikel 3.11).
30 Däremot regleras leasing inte uttryckligen genom någon av bestämmelserna i förordningen. I artikel 13, där de beteckningar som används i förordningen definieras, föreskrivs i punkt 12 dock att "distribution och försäljning innefattar även andra avsättningsformer, t.ex. leasing."
31 Genom att kombinera denna bestämmelse med artikel 3.10 a i förordningen, enligt vilken en tillverkare får förbjuda sina återförsäljare att leverera de varor som omfattas av avtalet till en återförsäljare som inte tillhör säljorganisationen, likställer VAG och VAG Leasing oberoende leasingbolag med återförsäljare som inte tillhör VAG:s säljorganisation. Det skulle därför vara tillåtet att förbjuda återförsäljarna att leverera till oberoende leasingbolag. Följaktligen skulle de exklusiva agenturavtalen i fråga omfattas av förordning nr 123/85.
32 Detta argument kan inte godtas.
33 Inledningsvis bör erinras om att - med hänsyn till den allmänna principen om förbud mot konkurrensbegränsande avtal, beslut och samordnade förfaranden i artikel 85.1 i fördraget - undantagsbestämmelser som ingår i en förordning om gruppundantag inte kan tolkas extensivt och inte heller så att förordningens verkan utsträcks längre än till vad som är nödvändigt för att skydda de intressen som undantagsbestämmelserna är avsedda att tillvarata.
34 Vidare kan inte leasingbolag som inte erbjuder någon köpmöjlighet anses vara återförsäljare av nya fordon, vilka är de enda som avses i förordning nr 123/85, i den mån som de enbart köper fordon för att tillgodose sina kunders efterfrågan och inte håller lager som de erbjuder en kundkrets som vänder sig till dem just av denna anledning.
35 Slutligen gäller definitionen i artikel 13.12 - vilket kommissionen med rätta har påpekat - enbart förhållandet mellan tillverkaren och återförsäljaren. Avsikten med denna bestämmelse är att hindra återförsäljaren att kringgå vissa av sina skyldigheter enligt avtalet genom att tillgripa leasing. Ändamålet med artikel 13.12 är således att hindra att återförsäljarna undandrar sig sin skyldighet att inte sälja fordon av annat märke (artikel 3.3 i förordningen) genom att leasa ut fordon av konkurrerande märken. På samma sätt säkerställs genom artikeln iakttagandet av skyldigheten att inte aktivt söka kunder utanför det område som tilldelats återförsäljaren (artikel 3.8 i förordningen), genom att denne hindras från att utanför sitt område leasa ut de varor som omfattas av avtalet. Följaktligen är inte artikel 13.12 relevant när det är fråga om att bedöma om oberoende leasingbolag är återförsäljare som står utanför distributionssystemet enligt artikel 3.10 a i förordningen.
36 Exklusiva agenturavtal är inte heller undantagna enligt artikel 3.3 i förordningen, enligt vilken återförsäljaren kan förpliktas att inte sälja nya motorfordon av konkurrerande märken. Avtalen i fråga gäller fordon av märkena Volkswagen och Audi och inte fordon av konkurrerande märken.
37 Följaktligen bör den tredje frågan från den hänskjutande domstolen besvaras så, att förordning nr 123/85 skall tolkas på så sätt att undantag inte medges för att den ledande biltillverkaren i en medlemsstat ålägger samtliga sina återförsäljare i denna medlemsstat en skyldighet att bedriva agenturverksamhet i fråga om leasing uteslutande för dess eget leasingbolags räkning.
Den fjärde frågan som avser förhållandet mellan gemenskapens konkurrensrätt och den nationella konkurrensrätten
38 Eftersom den fjärde frågan ställs enbart för det fall de exklusiva agenturavtalen i fråga skulle vara förenliga med artikel 85.1 i fördraget eller för det fall de - även om de strider mot denna bestämmelse - är undantagna enligt förordning nr 123/85, saknas anledning att besvara den.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
39 De kostnader som har förorsakats Tysklands och Förenade konungarikets regeringar samt Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
- angående de frågor som genom beslut av den 19 januari 1993 förts vidare av Bundesgerichtshof - följande dom:
40 Artikel 85.1 i EEG-fördraget skall tolkas så, att det är förbjudet för den ledande biltillverkaren i en medlemsstat att ålägga samtliga sina återförsäljare i denna medlemsstat en skyldighet att bedriva agenturverksamhet i fråga om leasing uteslutande för dess eget leasingbolags räkning.
41 Kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon skall tolkas så, att undantag inte medges för att den ledande biltillverkaren i en medlemsstat ålägger samtliga sina återförsäljare i denna medlemsstat en skyldighet att bedriva agenturverksamhet i fråga om leasing uteslutande för dess eget leasingbolags räkning.