CELEX: 61986CJ0045
Ničnostna tožba
Pravna podlaga

Komisija
je v sodnem tajništvu 17. februarja 1986 vložila predlog za začetek
postopka, v skladu s prvim odstavkom člena 173, prvi odstavek, Pogodbe
EGS, za razglasitev ničnosti Uredbe Sveta (EGS) št. 3599/85 z dne 17.
decembra 1985 o uvedbi splošnih carinskih preferencialov za leto 1986
glede nekaterih industrijskih izdelkov po poreklu iz držav v razvoju in
Uredbe Sveta (EGS) št. 3600/85 z dne 17. decembra 1985 o uvedbi splošnih
carinskih preferencialov za leto 1986 za tekstilne izdelke po poreklu
iz držav v razvoju (UL L 352, str. 1 in 107).
Za
popolnejšo obrazložitev dejstev v glavnem postopku, za potek postopka
in za pisna stališča, predložena sodišču, se je treba sklicevati na
poročilo za obravnavo. Ti deli spisa se v prihodnje uporabljajo samo
toliko, kolikor je potrebno za razsojanje sodišča.
Glede
dvomov, ki jih je izrazil Svet glede pravnega interesa Komisije in
posledično njene pravice, da sproži postopek, je treba poudariti, da
člen 173 Pogodbe jasno določa razliko med pravico do sprožitve postopka,
ki jo imajo institucije Skupnosti in države članice na eni strani, in
pravico, ki jo imajo fizične ali pravne osebe na drugi strani. Prvi
odstavek člena 173 Komisiji in vsem državam članicam zaradi presoje
zakonitosti omogoča sprožitev postopka za razglasitev ničnosti katere
koli uredbe Sveta, ne da bi bila ta pravica pogojena z izkazanim pravnim
interesom za začetek postopka. Iz tega izhaja, da je predlog za začetek
postopka dopusten.
Komisija
utemeljuje sprožitev postopka z dvema trditvama, ki se po njenem mnenju
združita v en sam razlog za tožbo: pomanjkanje natančne pravne podlage,
kar je samo po sebi kršitev člena 190 Pogodbe, hkrati pa v tem primeru
pomeni kršitev Pogodbe tudi zato, ker bi imela za posledico uporabo
odločanja s soglasjem namesto postopka po členu 113 Pogodbe, ki je po
mnenju Komisije edina pravilna pravna podlaga.
Člen
190 Pogodbe določa, da se v „uredbah, direktivah in odločbah Sveta in
Komisije navedejo razlogi za njihovo sprejetje“. V skladu s sodno prakso
Sodišča (zlasti sodba z dne 7. julija 1981 v zadevi Rewe, 158/80,
Recueil, str. 1805) morajo akti Skupnosti, da bi bila izpolnjena
obveznost obrazložitve, vsebovati navedbo dejstev in prava, na podlagi
katerih jih je zadevna institucija sprejela, zato da lahko Sodišče
opravlja nadzor nad njimi in da so zadevne države članice in državljani
seznanjeni s pogoji, pod katerimi institucije Skupnosti izvajajo določbe
Pogodbe.
Zato je treba preveriti, ali izpodbijani Uredbi zadostita tem obveznostim.
Svet
v zvezi s tem zatrjuje, da čeprav navedba pravne podlage ni natančna,
navedbe preambul uredb kot celota omogočajo zadostno alternativno
informacijo o ciljih, ki jih je Svet želel doseči, to pa so cilji
trgovinske politike in politike razvojne pomoči.
Te
navedbe pa ne zadoščajo za opredelitev pravne podlage, po kateri je
deloval Svet. Čeprav se navedbe v uvodnih izjavah Uredb nanašajo na
lažji dostop držav v razvoju do trgov držav, ki omogočajo preferenciale,
navedbe samo določajo, da se je glede na izkušnje prvih 15 let pokazala
potreba po prilagajanju sistema Skupnosti o splošnih preferencialih.
Glede na informacije, ki jih je Svet podal Sodišču, so bile besede „ob
upoštevanju Pogodbe“ sprejete kot posledica različnih mnenj glede izbire
ustrezne pravne podlage. Iz tega izhaja, da je bil namen izbranega
besedila nedoločenost pravne podlage zadevnih uredb.
Čeprav
je res, da opustitev sklicevanja na natančno določbo Pogodbe še ne
pomeni nujno kršitve osnovnih postopkovnih zahtev, kadar je pravno
podlago mogoče ugotoviti iz drugih delov akta, pa je tako natančno
sklicevanje nujno potrebno, kadar so zadevne stranke in Sodišče v
negotovosti glede natančne pravne podlage.
Kot
odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo Sodišče, je Svet izjavil, da
je izpodbijani uredbi želel utemeljiti na podlagi določb členov 113 in
235 Pogodbe. Pojasnil je, da ni sprejel predloga Komisije, ki je želela
uredbi utemeljiti zgolj na podlagi določb člena 113. Svet je bil namreč
prepričan, da izpodbijani uredbi nimata samo ciljev trgovinske politike,
ampak tudi pomembne cilje razvojne politike. Izvajanje razvojne
politike pa presega obseg člena 113 Pogodbe in zahteva sklicevanje na
člen 235.
Pripomniti
je treba, da v okviru sistema pristojnosti Skupnosti izbira pravne
podlage za neki akt ne more biti odvisna samo od prepričanja institucije
glede zastavljenega cilja, ampak mora temeljiti na objektivnih
dejavnikih, ki so podvrženi sodnemu nadzoru.
V
tem primeru spor glede pravilne pravne podlage ni bil samo formalen,
saj člena 113 in 235 Pogodbe dopuščata različna pravila glede načina,
kako Svet izpelje svojo odločitev. Izbira pravne podlage lahko vpliva na
določitev vsebine izpodbijanih uredb.
Iz
besedila člena 235 izhaja, da je njegova uporaba kot pravna podlaga za
pravni akt upravičena samo, kadar nobena druga določba Pogodbe
institucijam Skupnosti ne podeljuje pravice sprejeti zadevni akt.
Pretehtati
je torej treba, ali je bil v tem primeru Svet pristojen za sprejetje
izpodbijanih uredb zgolj na podlagi člena 113 Pogodbe, kakor trdi
Komisija.
Carinski
preferenciali, dodeljeni z zadevnima uredbama, so nedvomno „spremembe v
carinskih stopnjah“ po členu 113. Toda Svet navaja, da cilji uredb
glede razvojne politike presegajo obseg skupne trgovinske politike, za
katere si prizadevajo uredbe glede politike razvojne pomoči nad cilji
splošne trgovinske politike.
Najprej
je treba poudariti, kot je Sodišče že ugotovilo, da ima pojem
trgovinske politike enako vsebino ne glede na to, ali je uporabljen v
smislu mednarodne dejavnosti posamezne države ali v Skupnosti (Mnenje
1/75 z dne 11. novembra 1975, Recueil, str. 1355).
V
sodobni mednarodni skupnosti je povezava med trgovino in razvojem
postala zelo močna. Priznali so jo v kontekstu Združenih narodov, na
konferenci Združenih narodov o trgovini in razvoju (UNCTAD) ter v smislu
GATT (Splošni sporazum o carinah in trgovini), zlasti z vključitvijo v
del IV z naslovom „Trgovina in razvoj“.
Na
tej podlagi je bil izdelan model, na katerem temelji sistem Skupnosti o
splošnih preferencialih, ki sta ga delno izvajali zadevni uredbi. Ta
sistem odraža nov koncept mednarodnih trgovinskih odnosov, v katerih
imajo razvojni cilji pomembno  vlogo.
Pri
določanju značilnosti in instrumentov skupne trgovinske politike v
členu 110 in naslednjih je Pogodba upoštevala možne smeri razvoja. V
skladu s tem člen 110 med cilje trgovinske politike uvršča prispevanje
„k usklajenemu razvoju svetovne trgovine“, ki predpostavlja prilagajanje
trgovinske politike možnim spremembam strukture mednarodnih odnosov.
Členi 113 do 116 predvidevajo ne samo sprejemanje aktov Skupnosti in
sklepanje sporazumov z državami nečlanicami, ampak tudi skupno aktivnost
„v okviru mednarodnih ekonomskih organizacij“, kar je dovolj širok
izraz, da zajema mednarodne organizacije, ki se ukvarjajo s trgovinskimi
problemi z vidika razvojne politike.
Sodišče
je že ugotovilo, da zaradi povezanosti z razvojnimi težavami akta ni
treba izključiti s področja splošne trgovinske politike, kot jo določa
Pogodba. Sodišče ocenjuje, da ni mogoče izvajati upoštevanja vredne
skupne trgovinske politike, če ni v pristojnosti Skupnosti, da razpolaga
s sredstvi, ki presegajo instrumente, katerih namen je samo vplivanje
na tradicionalne vidike zunanje trgovine. Tako razumljena „trgovinska
politika“ bi sčasoma namreč postala nepomembna (Mnenje 1/78 z dne 4.
oktobra 1979, Recueil, str. 2871).
Iz
tega izhaja, da sta izpodbijani uredbi akta, ki sodita na področje
skupne trgovinske politike, in da ju je bil Svet pristojen sprejeti na
podlagi člena 113 Pogodbe, ni pa bil upravičen njuno pravno podlago
utemeljiti na členu 235.
Iz
navedenega izhaja, da izpodbijani uredbi glede obrazložitve ne
zadoščata zahtevam iz člena 190 Pogodbe in da nista bili sprejeti na
ustrezni pravni podlagi. Zato ju je treba razglasiti za nični.
Glede
na okoliščine primera in zahteve pravne varnosti je treba po drugem
odstavku  člena 174 Pogodbe učinke uredb razglasiti za dokončne.

Stroški
Glede
na člen 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov.
Ker Svet s predlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE
razsodilo:
1)
Uredba
Sveta (EGS) št. 3599/85 z dne 17. decembra 1985 o uvedbi splošnih
carinskih preferencialov za leto 1986 glede nekaterih industrijskih
izdelkov po poreklu iz držav v razvoju in Uredba Sveta (EGS) št. 3600/85
z dne 17. decembra 1985 o uvedbi splošnih carinskih preferencialov za
leto 1986 za tekstilne proizvode po poreklu iz držav v razvoju (UL L
352, str. 1 in 107) se razglasita za nični.
2)
Učinki razveljavljenih uredb se štejejo za dokončne.
3)
Svetu se naloži plačilo stroškov.
Mackenzie Stuart
Galmot      Kakouris
O'Hinggis
Schockweiler      Bosco
Koopmans
Everling      Bahlman
Joliet

Rodríguez  Iglesias
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. marca 1987.
Sodni tajnik

Predsednik
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Jezik postopka: francoščina.