CELEX: 61993CJ0457
Indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere
godtgørelse for deltagelse i uddannelseskurser, som giver bedriftsrådsmedlemmer de nødvendige kundskaber for at varetage dette hverv

1 Ved kendelse af 20. oktober 1993, indgaaet til Domstolen den 7. december 1993, har Bundesarbeitsgericht i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 119 og af Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19, herefter "direktivet").
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag mellem Johanna Lewark (herefter "sagsoegeren i hovedsagen") og Kuratorium fuer Dialyse und Nierentransplantation eV (herefter "sagsoegte i hovedsagen") om sidstnaevntes afvisning af at yde godtgoerelse for de timer, hvor sagsoegeren i hovedsagen deltog i et uddannelseskursus, som var noedvendigt for hendes arbejde i bedriftsraadet, men som laa uden for hendes individuelle arbejdstid.
3 Sagsoegeren i hovedsagen arbejder inden for plejeomraadet paa sagsoegtes dialysecenter med en ugentlig arbejdstid paa 30,8 timer. Hun er endvidere medlem af det lokale bedriftsraad, der bestaar af tre medlemmer. Hendes arbejdstid er fordelt paa fire dage om ugen, og hun arbejder 7,7 timer pr. dag.
4 Dialysecentret beskaeftiger paa plejeomraadet 21 arbejdstagere, nemlig 7 maend og 14 kvinder. Blandt maendene er 6 ansat paa fuld tid og 1 paa deltid. Blandt kvinderne er 4 ansat paa fuld tid og 10 paa deltid. Sagsoegeren i hovedsagen er det eneste bedriftsraadsmedlem, der er deltidsansat.
5 Fra den 12. til den 16. november 1990 deltog sagsoegeren i hovedsagen paa grundlag af en beslutning truffet af bedriftsraadet og med sagsoegtes godkendelse i et heldags kursusarrangement, som skulle give hende de kundskaber, der var noedvendige for arbejdet i bedriftsraadet. Den 13. november 1990 varede kurset 7,5 timer. Denne dag skulle sagsoegeren i hovedsagen paa grund af sin deltidsansaettelse ikke have arbejdet i virksomheden, hvis hun ikke havde deltaget i dette kursus. Imidlertid udbetalte virksomheden hende loen under hensyn til den kontraktlige arbejdstid paa 30,8 timer pr. uge, men uden godtgoerelse for de timer, hvor hun deltog i kurset.
6 I henhold til § 37, stk. 2, sammenholdt med stk. 6 i Betriebsverfassungsgesetz (lov om medarbejderrepraesentation, herefter "BetrVG") skal arbejdsgiveren give bedriftsraadsmedlemmer, der deltager i saadanne kursusarrangementer, tjenestefrihed uden afkortning i loennen.
7 Sagsoegeren i hovedsagen goer krav paa godtgoerelse for 7,5 time for den 13. november 1990. Efter hendes opfattelse kan det ikke kraeves af deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmer, at de i videre omfang end de fuldtidsansatte medlemmer skal ofre en del af deres fritid. Hun mener, at sagsoegtes afslag udgoer en forskelsbehandling, som er i strid med saavel traktatens artikel 119 som direktivet.
8 Arbeitsgericht gav som foerste instans sagsoegeren i hovedsagen medhold. Denne dom blev stadfaestet efter appel af Landesarbeitsgericht.
9 Landesarbeitsgericht anfoerte herved, at afslaget paa at yde sagsoegeren i hovedsagen en godtgoerelse er udtryk for en indirekte forskelsbehandling i strid med traktatens artikel 119 og med direktivet. Appelinstansen fandt, at deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmer i henhold til de paagaeldende bestemmelser i BetrVG faar en lavere godtgoerelse end fuldtidsansatte. Bestemmelserne rammer vaesentligt flere kvinder end maend. Ifoelge den officielle statistik var ved udgangen af juni 1991 93,4% af alle deltidsansatte kvinder og kun 6,6% maend. Landesarbeitsgericht er derfor overbevist om, at der i hvert fald er et lignende forhold mellem antallet af henholdsvis kvinder og maend blandt deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmer.
10 Landesarbeitsgericht fandt endelig, at der ikke foreligger objektive forhold, der begrunder, at en deltidsansat arbejdstager behandles anderledes end en fuldtidsansat arbejdstager i forbindelse med medlemskab af bedriftsraadet.
11 Bundesarbeitsgericht er imidlertid uenig i denne argumentation. Den finder nemlig i modsaetning til, hvad Domstolen har fastslaaet i dom af 4. juni 1992 (sag C-360/90, Boetel, Sml. I, s. 3589), at § 37, stk. 6, i BetrVG ikke er udtryk for en indirekte forskelsbehandling, som er i strid med traktatens artikel 119 og direktivet.
12 Ifoelge Bundesarbeitsgericht kan det ikke udelukkes, at Domstolens afgoerelse i Boetel-sagen hviler paa en misforstaaelse af bedriftsraadsmedlemmers retsstilling i henhold til tysk lovgivning.
13 Bundesarbeitsgericht anfoerer, at der i traktatens artikel 119, stk. 1, tales om "lige loen ... for samme arbejde". Efter dens opfattelse er arbejde i bestemmelsens forstand en ydelse, der skal erlaegges i medfoer af en ansaettelseskontrakt, og som arbejdstageren udfoerer efter instruks.
14 Bedriftsraadsarbejdet er et uloennet tillidshverv uden nogen form for underordnelsesforhold. Det henhoerer saaledes ikke under begrebet arbejde i artikel 119' s forstand. Den godtgoerelse, der skal ydes i henhold til den tyske lovgivning, er paa ingen maade en afloenning, men skal blot forhindre, at bedriftsraadsmedlemmerne faar et indtaegtstab som foelge af deres deltagelse i kurser, der har forbindelse med deres arbejde i bedriftsraadene.
15 Bundesarbeitsgericht paapeger dernaest, at de tyske lovbestemmelser ikke behandler fuldtids- og deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmer forskelligt. De er nemlig beskyttet paa samme maade mod indtaegtstab som foelge af deltagelse i kurser, der er noedvendige for deres arbejde i bedriftsraadene.
16 Endelig anfoerer den forelaeggende ret et objektivt forhold, som efter dens opfattelse begrunder en eventuel forskelsbehandling mellem fuldtids- og deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmer. Principperne om, at det er et uloennet tillidshverv, og at der ydes godtgoerelse for indtaegtstab, skal nemlig sikre, at bedriftsraadsmedlemmerne er uafhaengige. Det maa undgaas, at udfoerelsen af hvervet som bedriftsraadsmedlem paavirkes af muligheden for et saerligt vederlag eller endog af frygten for et indtaegtstab.
17 Paa denne baggrund har Bundesarbeitsgericht besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Er forbuddet mod indirekte koensdiskriminering med hensyn til loen i EOEF-traktatens artikel 119 og i Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder til hinder for, at det i national lovgivning bestemmes, at hvervet som bedriftsraadsmedlem er et uloennet tillidshverv, og at bedriftsraadsmedlemmer alene beskyttes mod det indtaegtstab, som de ellers ville have, fordi de som foelge af bedriftsraadshvervet ikke kan arbejde alle de timer, der er fastsat i ansaettelseskontrakten?"
18 Den tyske regering har anfoert, at bedriftsraadsarbejdet saavel som deltagelsen i kursus- og uddannelsesarrangementer, der er noedvendige for dette arbejde, ifoelge den tyske ordning er et uloennet tillidshverv, som medlemmet udfoerer uden at vaere undergivet arbejdsgiverens instrukser. Dette hverv er derfor ikke en arbejdsydelse, der skal betales vederlag for.
19 For saa vidt angaar den i § 37, stk. 2 og 6, i BetrVG omhandlede godtgoerelse er formaalet hermed kun at undgaa, at medlemmerne af bedriftsraadene lider et indtaegtstab paa grund af deres deltagelse i bedriftsraadene eller i kurser i arbejdstiden. Den udgoer paa ingen maade loen, der skal betales paa grund af arbejdsmaessige forpligtelser, der paahviler arbejdstageren i henhold til en ansaettelseskontrakt.
20 Indledningsvis bemaerkes, at national rets juridiske definitioner og subsumptioner ikke har betydning for fortolkningen af faellesskabsretten eller for dens bindende virkning, og dermed heller ikke for raekkevidden af princippet om lige loen til maend og kvinder, som er indeholdt i traktatens artikel 119 og i direktivet, og som til stadighed videreudvikles gennem Domstolens praksis (jf. ovennaevnte Boetel-dom og dom af 19.3.1964, sag 75/63, Unger, Sml. 1954-1964, s. 417, org. ref.: Rec. s. 347).
21 Det skal dernaest fremhaeves, at det foelger af Domstolens faste praksis, at begrebet "loen" i traktatens artikel 119 omfatter samtlige ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, i penge eller i naturalier, i henhold til ansaettelseskontrakten, ifoelge lov eller frivilligt (jf. ovennaevnte Boetel-dom, praemis 12, og dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 12).
22 Domstolen har i ovennaevnte Boetel-dom, praemis 14, fastslaaet, at selv om en godtgoerelse som den i hovedsagen omtvistede, ikke som saadan foelger af ansaettelseskontrakten, ydes den imidlertid af arbejdsgiveren i henhold til lov og som foelge af et arbejdsforhold. Bedriftsraadsmedlemmerne har nemlig noedvendigvis status som arbejdstagere i virksomheden for at kunne deltage i dennes bedriftsraad.
23 Det foelger heraf, at godtgoerelsen for det indtaegtstab, der skyldes deltagelse i kurser, der giver de for arbejdet i bedriftsraadet noedvendige kundskaber, skal anses for loen i artikel 119' s forstand, idet den udgoer en ydelse, som arbejdsgiveren indirekte yder som foelge af ansaettelsesforholdet.
24 Den tyske regering er ligesom den forelaeggende ret af den opfattelse, at den paagaeldende lovgivning ikke paa nogen maade behandler fuldtids- og deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmer forskelligt. De har nemlig alle den samme beskyttelse mod indtaegtstab som foelge af deltagelse i kurser.
25 Hvad dette spoergsmaal angaar har Domstolen i dom af 15. december 1994 (forenede sager C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 og C-78/93, Helmig m.fl., Sml. I, s. 5727, praemis 26) fastslaaet, at der er tale om forskelsbehandling, naar der for det samme antal timer, der praesteres som led i et ansaettelsesforhold, samlet udbetales en hoejere loen til fuldtidsansatte end til deltidsansatte.
26 Naar der som i denne sag afholdes kurser, der er noedvendige for arbejdet i bedriftsraadene, inden for den fuldtidsarbejdstid, der er gaeldende i virksomheden, men uden for de deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmers individuelle arbejdstid, kan det ikke bestrides, at den samlede loen, de sidstnaevnte oppebaerer, for det samme antal timer er mindre end den, fuldtidsansatte medlemmer af de samme bedriftsraad oppebaerer.
27 Det kan herimod ikke indvendes, at de timer, bedriftsraadsmedlemmerne anvender paa saadanne kurser, ikke foelger direkte af, at der foreligger en ansaettelseskontrakt, da det er tilstraekkeligt, at disse timer anvendes som led i et ansaettelsesforhold, hvilket er tilfaeldet, som det er fastslaaet ovenfor i praemis 22 og 23 for saa vidt angaar begrebet loen.
28 Da det saaledes er godtgjort, at der foreligger forskelsbehandling, foelger det af fast praksis, at saafremt der er tale om, at fuldtidsbeskaeftigede kvinder udgoer en betydeligt lavere procentdel end maend, vil en foranstaltning, hvorved deltidsansatte udelukkes fra visse fordele, vaere i strid med traktatens artikel 119, naar ° under hensyntagen til de vanskeligheder, som kvindelige arbejdstagere har ved at arbejde paa fuld tid ° denne foranstaltning ikke kan forklares ved faktorer, der udelukker en forskelsbehandling paa grundlag af koen (jf. dom af 31.3.1981, sag 96/80, Jenkins, Sml. s. 911, og af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607).
29 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den officielle statistik vedroerende arbejdsmarkedet og sociale forhold ved udgangen af juni 1991 viste, at 93,4% af alle deltidsansatte var kvinder og kun 6,6% maend. Landesarbeitsgericht fandt ligeledes, at paa grund af denne meget vaesentlige forskel mellem mandlige og kvindelige deltidsansatte maa det antages, at der i hvert fald er et lignende forhold mellem antallet af henholdsvis maend og kvinder blandt deltidsansatte bedriftsraadsmedlemmer.
30 Da disse oplysninger ikke er blevet bestridt, maa det antages, at anvendelsen af lovbestemmelser som dem, hovedsagen drejer sig om, principielt medfoerer en indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere, der er i strid med traktatens artikel 119 og med direktivet.
31 Det vil kun forholde sig anderledes, saafremt den konstaterede forskelsbehandling er begrundet i objektive forhold, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen. I denne sammenhaeng har Domstolen i den naevnte Boetel-dom fastslaaet, at det staar medlemsstaten frit for at godtgoere, at den naevnte lovgivning er begrundet i saadanne forhold.
32 Det skal imidlertid bemaerkes, at selv om det i en praejudiciel sag er den nationale ret, der skal tage stilling til, om der i den konkrete sag foreligger saadanne objektive forhold, er Domstolen, hvis opgave det er at give den nationale ret fyldestgoerende svar, kompetent til, paa grundlag af det i hovedsagen oplyste og samtlige for Domstolen afgivne skriftlige og mundtlige indlaeg, at vejlede den nationale ret paa en saadan maade, at denne kan traeffe sin afgoerelse (jf. dom af 30.3.1993, sag C-328/91, Thomas m.fl., Sml. I, s. 1247, praemis 13).
33 Den tyske regering er af den opfattelse, at saafremt der antages at foreligge forskelsbehandling, er den berettiget under hensyn til, at hvervet som medlem af bedriftsraadet principielt er uloennet, hvilket skal sikre medlemmernes uafhaengighed. Reglen om, at hvervet som bedriftsraadsmedlem er et uloennet tillidshverv, og at enhver form for fordel eller ulempe paa grund af dette hverv er forbudt, skal sikre denne uafhaengighed saavel indadtil som udadtil.
34 Det fremgaar dernaest af forelaeggelseskendelsen, at Bundesarbeitsgericht mener, at den tyske lovgivers oenske om at prioritere bedriftsraadenes uafhaengighed i forhold til den oekonomiske tilskyndelse til at tage et bedriftsraadshverv, saaledes som dette oenske fremgaar af de i sagen omhandlede bestemmelser, er udtryk for et socialpolitisk maal.
35 Et saadant socialpolitisk maal har i sig selv intet at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen. Det kan nemlig ikke bestrides, at bedriftsraadenes arbejde indgaar i den sociale politik i Tyskland i det omfang, de har til opgave at fremme et positivt arbejdsklima i virksomhederne, hvilket er i virksomhedernes almene interesse. OEnsket om at sikre bedriftsraadsmedlemmernes uafhaengighed er saaledes ogsaa et legitimt socialpolitisk maal.
36 Det bemaerkes, at saafremt en medlemsstat er i stand til at godtgoere, at de valgte midler er i overensstemmelse med et legitimt maal i dens socialpolitik, er egnede til at gennemfoere denne socialpolitiske maalsaetning og er noedvendige hertil, medfoerer den ene omstaendighed, at lovbestemmelsen rammer langt flere kvindelige end mandlige arbejdstagere, ikke, at der er tale om en overtraedelse af artikel 119 (jf. dom af 24.2.1994, sag C-343/92, Roks m.fl., Sml. I, s. 571, og af 14.12.1995, sag C-444/93, Megner og Scheffel, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser).
37 Der maa dog tages hensyn til, hvilket Domstolen allerede har fastslaaet i praemis 25 i ovennaevnte Boetel-dom, at en lovgivning som den i sagen omhandlede vil kunne afholde deltidsbeskaeftigede, blandt hvilke andelen af kvinder ubestridt er stoerst, fra at paatage sig bedriftsraadshverv eller fra at erhverve sig kundskaber, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, hvilket medfoerer, at denne arbejdstagerkategori har vanskeligere ved at faa kvalificerede repraesentanter i bedriftsraadene.
38 Paa grundlag af alt det anfoerte, og idet der skal tages hensyn til, hvorvidt den paagaeldende socialpolitiske maalsaetning kan gennemfoeres ved hjaelp af andre foranstaltninger, bemaerkes, at kun saafremt forskelsbehandlingen er egnet til at gennemfoere denne maalsaetning og er noedvendig hertil, er den berettiget i henhold til traktatens artikel 119 og direktivet. Det paahviler den nationale ret at afgoere, om dette er tilfaeldet i denne sag.
39 Det foelger af det anfoerte, at saafremt kategorien deltidsbeskaeftigede arbejdstagere omfatter vaesentligt flere kvinder end maend, er forbuddet mod indirekte forskelsbehandling for saa vidt angaar loen, der er indeholdt i artikel 119 og i direktivet, til hinder for en national lovgivning, som ° uden at den er egnet til og noedvendig for at naa et legitimt socialpolitisk maal ° indebaerer, at den godtgoerelse, som de deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer skal have af arbejdsgiveren, naar de deltager i kurser, der formidler oplysninger, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, begraenses til kun at omfatte deres individuelle arbejdstid, naar kurserne finder sted inden for den fuldtidsarbejdstid, der er gaeldende i virksomheden, men uden for de deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, mens fuldtidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer faar en godtgoerelse indtil den fulde arbejdstid, naar de deltager i de samme kurser.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
40 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Bundesarbeitsgericht ved kendelse af 20. oktober 1993, for ret:
Saafremt kategorien deltidsbeskaeftigede arbejdstagere omfatter vaesentligt flere kvinder end maend, er forbuddet mod indirekte forskelsbehandling for saa vidt angaar loen, der er indeholdt i EF-traktatens artikel 119 og i Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder, til hinder for en national lovgivning, som ° uden at den er egnet til og noedvendig for at naa et legitimt socialpolitisk maal ° indebaerer, at den godtgoerelse, som de deltidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer skal have af arbejdsgiveren, naar de deltager i kurser, der formidler oplysninger, der er noedvendige for bedriftsraadsarbejdet, begraenses til kun at omfatte deres individuelle arbejdstid, naar kurserne finder sted inden for den fuldtidsarbejdstid, der er gaeldende i virksomheden, men uden for de deltidsbeskaeftigedes individuelle arbejdstid, mens fuldtidsbeskaeftigede bedriftsraadsmedlemmer faar en godtgoerelse indtil den fulde arbejdstid, naar de deltager i de samme kurser.