CELEX: 62001TJ0321
Kehitysyhteistyö
Kansalaisjärjestöjen toiminnalle myönnettävä yhteisön yhteisrahoitus
Kansalaisjärjestön tukikelvottomuus
Yhteisrahoitushakemuksen hylkäys

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin talousarviossa on budjettikohta (B7-6000) yhteisön osallistumiseksi kansalaisjärjestöjen toimintaan kehitysmaiden
hyväksi. Tämä budjettikohta otettiin käyttöön vuonna 1976 komission annettua 6.10.1975 neuvostolle tiedonannon (KOM(75) 504 lopullinen)
kehitysyhteistyössä toimiviin kansalaisjärjestöihin ylläpidettäviä suhteita koskevista suuntaviivoista.
Komissio vastasi tosiseikkojen tapahtuma-aikaan tähän budjettikohtaan osoitettujen varojen hallinnoimisesta niiden velvoitteidensa
täyttämiseksi, jotka perustuivat 21.12.1977 annettuun Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavaan varainhoitoasetukseen
(EYVL L 356, s. 1), joka korvattiin 1.1.2003 alkaen Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta
25 päivänä kesäkuuta 2002 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (EYVL L 248, s. 1).
Kansalaisjärjestöt voivat tämän budjettikohdan perusteella saada yhteisön tukea kehitystukihankkeille jättämällä komissiolle
yhteisrahoitushakemuksia. Näitä yhteisrahoitushakemuksia voitiin vuoteen 2000 asti jättää vapaasti odottamatta ehdotuspyyntöjä.
Nykyisin komissio tekee ehdotuspyyntöjä.
Yhteisrahoituksen edellytykset oli tosiseikkojen tapahtuma-aikaan vahvistettu komission vuonna 1988 hyväksymässä asiakirjassa,
jonka otsikkona on
Kansalaisjärjestöjen kehitysmaissa toteuttamien toimien yhteisrahoitusta koskevat yleiset edellytykset (jäljempänä yleiset edellytykset). Tässä asiakirjassa vahvistetaan sekä kansalaisjärjestöjen tukikelpoisuuden että toteutettavien
toimien tukikelpoisuuden perusteet, annetaan konkreettisia tukihakemusten jättämistä koskevia ohjeita ja selitetään perusteellisesti
rahoituksen yksityiskohtaisia sääntöjä. Yleisiä edellytyksiä päivitettiin vuonna 2000 ensimmäisen ehdotuspyynnön julkaisemisen
yhteydessä. Yleisiä edellytyksiä ei ole julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.
Kansalaisjärjestöjen tukikelpoisuuden perusteet määriteltiin yleisten edellytysten I osastossa seuraavasti:
1 §
Yleisten edellytysten mukaista yhteisrahoitusta saadakseen kansalaisjärjestön on täytettävä seuraavat ehdot:
1.1
se on perustettava riippumattomaksi voittoa tavoittelemattomaksi kansalaisjärjestöksi EY:n jäsenvaltiossa tämän voimassa olevan
lainsäädännön mukaisesti;
1.2
sen kotipaikan on oltava EY:n jäsenvaltiossa;
1.3
sen kotipaikan on oltava kaiken yhteisrahoitettavia toimia koskevan päätöksenteon tosiasiallinen keskus;
1.4
suurimman osan sen henkilöstöstä ja varoista on oltava peräisin Euroopan yhteisöstä.
2 §
Arvioitaessa sitä, voiko kansalaisjärjestö saada yhteisrahoitusta, huomioon otetaan seuraavat seikat:
2.1
kansalaisjärjestön kyky herättää yhteisvastuullisuutta ja kerätä yksityisiä varoja Euroopan yhteisössä kehitystoiminnalleen
kehitysmaissa;
2.2
se, miten kansalaisjärjestö priorisoi kehitystuen kehitysmaissa;
2.3.
kansalaisjärjestön kokemus kehitysmaiden tukemisessa;
2.4
kansalaisjärjestön kyky tukea kehitysmaissa toimivien kumppaneiden ehdottamia kehitystoimia;
2.5
niiden suhteiden luonne ja laajuus, jotka kansalaisjärjestöllä on vastaaviin kehitysmaissa toimiviin järjestöihin;
2.6
niiden suhteiden luonne ja laajuus, jotka kansalaisjärjestöllä on muihin kansalaisjärjestöihin niin Euroopan yhteisön sisällä
kuin sen ulkopuolellakin;
2.7.
kansalaisjärjestön hallinnointikyky ja tarvittaessa tapa, jolla se on täyttänyt aikaisemmista EY:n kanssa tekemistään yhteisrahoitussopimuksista
johtuneet velvoitteensa.
3 §
Sellainen tukikelpoinen kansalaisjärjestö, joka täyttää edellä esitetyt ehdot mutta joka toimii tukikelvottoman kansalaisjärjestön
lukuun ja joka ei voi mitenkään vaikuttaa toimien toteuttamiseen ja joka ei osallistu niiden rahoitukseen, ei voi saada yhteisrahoitusta.
Tosiseikat
Internationaler Hilfsfonds eV (jäljempänä IH) on Saksan oikeuden mukaan perustettu kansalaisjärjestö, joka tukee pakolaisia
sekä sotien ja katastrofien uhreja. Se jätti vuosina 1993─1997 komissiolle kuusi hakemusta yhteisrahoituksen saamiseksi toimilleen
(jäljempänä hankkeet).
Ensimmäisiä hakemuksia käsitellessään komission yksiköt katsoivat, ettei kantaja ollut yleisissä edellytyksissä määriteltyjen
perusteiden mukaan kansalaisjärjestönä tukikelpoinen. Kantaja sai tiedon tukikelvottomuudestaan komission 12.10.1993 päivätyllä
kirjeellä.
Kantaja vastusti tätä päätöstä lukuisissa komission kanssa käymissään keskusteluissa ja monissa kirjeissä.
Komissio esitti 29.7.1996 päivätyssä kirjeessään ne pääasialliset syyt, joiden perusteella se oli vuonna 1993 katsonut, että
IH on kansalaisjärjestönä tukikelvoton.
Näinä syinä oli se, ettei kantaja ollut täyttänyt tiettyjä yleisissä edellytyksissä asetettuja ehtoja. Kyse oli muun muassa
seuraavista ehdoista: kaikki yhteisrahoitettavia hankkeita koskevat päätökset oli tehtävä kantajan kotipaikassa; suurimman
osan varoista oli oltava peräisin Euroopan yhteisöstä; kantajan oli kyettävä keräämään hankkeilleen yksityisiä varoja ja hallinnoimaan
näitä hankkeita. Komissio katsoi 29.7.1996 päivätyssä kirjeessään, ettei sen ollut mahdollista tehdä selvää eroa yhtäältä
kantajan ja toisaalta kantajaan sidoksissa olevan InterAid International -nimisen kansalaisjärjestön (Yhdysvallat) toimialan,
rahoituslähteiden, menojen, tehtävien tai päätöksentekorakenteiden välillä.
Kantaja haki 5.12.1996 komissiolta rahoitusta viidennelle hankkeelle. Komissio ehdotti kantajalle tilintarkastusta, mutta
nämä eivät päässeet tästä yksimielisyyteen. Kantaja muutti tätä vuoden 1996 hankettaan ja pyysi sille komissiolta rahoitusta
syyskuussa 1997 jättämällään uudella hakemuksella. Komissio ei tehnyt ratkaisua tästä uudesta yhteisrahoitushakemuksesta,
koska se piti edelleen pätevänä 12.10.1993 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan kantaja oli kansalaisjärjestönä tukikelvoton.
Kantaja teki tämän jälkeen Euroopan oikeusasiamiehelle (jäljempänä oikeusasiamies) kolme kantelua, ensimmäisen vuonna 1998
ja kaksi muuta vuonna 2000. Nämä kantelut koskivat olennaisilta osiltaan kahta seikkaa, nimittäin oikeutta tutustua asiakirjoihin
ja sitä, oliko komissio arvioinut kantajan hakemuksia asianmukaisesti.
Oikeusasiamies katsoi asiakirjoihin tutustumista koskevasta oikeudesta, että asiakirjaluettelo, jonka komissio oli tarjonnut
kantajan nähtäväksi, ei ollut tyhjentävä, että komissio oli jättänyt perusteettomasti näyttämättä tiettyjä asiakirjoja ja
että tämä komission asenne oli siten hallinnollinen epäkohta. Oikeusasiamies ehdotti komissiolle, että tämä antaisi kantajan
tutustua asiakirjoihin asianmukaisesti. Näin tapahtuikin komission tiloissa 26.10.2001. Oikeusasiamies havaitsi hallinnollisen
epäkohdan myös siinä, ettei kantajalle ollut annettu tilaisuutta tulla virallisesti kuulluksi tiedoista, jotka komissio oli
saanut kolmansilta ja joita se oli käyttänyt kantajalle vastaisen päätöksen tekemiseen.
Hakemusten asianmukaisen arvioinnin osalta oikeusasiamies arvosteli ensinnäkin sitä, että komissio oli viivyttänyt hyvin kauan
kirjallista vastaustaan (eli vuoden 1996 kirjettään) siihen, miksi se oli vuonna 1993 katsonut, että IH oli kansalaisjärjestönä
tukikelvoton. Kolmansilta saatujen tietojen arvioinnista puolestaan oikeusasiamies katsoi 19.7.2001 tekemissään alustavissa
päätelmissä, ettei hallinnollista epäkohtaa ollut esiintynyt. Komissio ei ollut tehnyt virallista päätöstä kantajan joulukuussa
1996 ja syyskuussa 1997 jättämistä hakemuksista, ja tältä osin oikeusasiamies antoi komissiolle suosituksen vastata niihin
ennen 31.10.2001.
Oikeusasiamiehen suositusta noudattaakseen komissio lähetti kantajalle 16.10.2001 päivätyn kirjeen (jäljempänä riidanalainen
päätös), jolla se hylkäsi molemmat hakemukset. Komissio toteaa tässä kirjeessä muun muassa, että se sai oikeusasiamieheltä
suosituksen tehdä ratkaisu joulukuussa 1996 ja syyskuussa 1997 esitetyistä hankkeista. Se pyytää anteeksi kyseisten hakemusten
jättämisen jälkeen kulunutta aikaa ja selittää ratkaisunsa viipymistä sillä, että kun sen yksiköt toteavat järjestön kansalaisjärjestönä
kelvottomaksi saamaan yhteisön yhteisrahoitusta, tällainen päätös johtaa automaattisesti tämän järjestön myöhemmin esittämien
hankkeiden hylkäämiseen, kunnes kyseinen järjestö täyttää kansalaisjärjestönä tukikelpoisuuden perusteet. Komission mukaan
sen yksiköt odottivat oikeusasiamiehen päätöstä vastatakseen nimenomaisesti näihin kahteen viimeksi mainittuun yhteisrahoitushakemukseen.
Komissio toteaa sitten oikeusasiamiehen katsoneen, että komission IH:n tukikelvottomuudesta tekemä päätös ei täyttänyt hallinnollisen
epäkohdan tunnusmerkkejä, ja lisää, että sen yksiköiden on siten valitettavasti ilmoitettava kantajalle nimenomaisesti, että
joulukuussa 1996 ja syyskuussa 1997 esitetyt hankkeet hylätään, koska IH ei ole kansalaisjärjestönä kelpoinen saamaan yhteisrahoitusta.
Komissio kehottaa lisäksi kantajaa jättämään sille uuden yhteisrahoitushakemuksen uusien voimassa olevien sääntöjen mukaisesti,
jotta komission yksiköt voisivat tutkia näiden uusien sääntöjen perusteella sekä kantajan tukikelpoisuuden kansalaisjärjestönä
että niiden hankkeiden tukikelpoisuuden, jotka kantaja haluaa toteuttaa.
Kantaja oli reagoinut niihin oikeusasiamiehen 19.7.2001 tekemiin alustaviin päätelmiin, jotka koskivat kolmansilta saatujen
tietojen arviointia. Komissio ei palannut tähän seikkaan huomautuksissaan, jotka se lähetti oikeusasiamiehelle 5.11.2001 päivätyllä
lausunnolla. Oikeusasiamies katsoi 30.11.2001 tekemässään päätöksessä, ettei komissio ollut käsitellyt kantajan yhteisrahoitushakemuksia
asianmukaisesti.
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti 15.12.2001 jättämällään kannekirjelmällä käsiteltävänä olevan kanteen 16.10.2001 päivätystä kirjeestä. Kantaja
toteaa kannekirjelmänsä kohdistuvan implisiittisesti niihin perusteluihin, jotka komissio esitti 5.11.2001 päivätyssä lausunnossaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Asianosaiset
vastasivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin.
Asianosaisten suulliset lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 7.5.2003
pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
kumoaa komission 16.10.2001 tekemän päätöksen, jolla se hylkäsi joulukuussa 1996 ja syyskuussa 1997 jätetyt yhteisrahoitushakemukset
kumoaa komission 16.10.2001 tekemän päätöksen, jolla se hylkäsi joulukuussa 1996 ja syyskuussa 1997 jätetyt yhteisrahoitushakemukset
─
päättää periaatteesta, jonka mukaan komission on korvattava oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien oikeusasiamiehen suorittamasta
asian käsittelystä aiheutuneet kulut.
päättää periaatteesta, jonka mukaan komission on korvattava oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien oikeusasiamiehen suorittamasta
asian käsittelystä aiheutuneet kulut.
Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
jättää kanteen tutkimatta ja toissijaisesti hylkää sen perusteettomana
jättää kanteen tutkimatta ja toissijaisesti hylkää sen perusteettomana
─
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut; komissio katsoo toissijaisesti, että oikeusasiamiehen suorittamasta asian
käsittelystä aiheutuneita kuluja ei voida korvata.
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut; komissio katsoo toissijaisesti, että oikeusasiamiehen suorittamasta asian
käsittelystä aiheutuneita kuluja ei voida korvata.
Oikeudellinen arviointi
Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että kanne on jätettävä tutkimatta, koska se on nostettu liian myöhään. Se väittää lisäksi, ettei kantajalla
ole oikeussuojan tarvetta.
─ Kanteen myöhäisyys
Komissio palauttaa mieleen oikeuskäytännön, jonka mukaan kanne sellaisen päätöksen kumoamiseksi, jossa pelkästään vahvistetaan
aikaisempi päätös, jota ei ole riitautettu määräajassa, on jätettävä tutkimatta. Tämän oikeuskäytännön mukaan päätöksellä
pelkästään vahvistetaan aikaisempi päätös, jos siinä ei ole mitään uutta verrattuna aiempaan toimeen ja jos sitä ei ole edeltänyt
tämän aiemman toimen adressaatin tilanteen uudelleenarviointi (yhdistetyt asiat T-83/99─T-85/99, Ripa di Meana ym. v. parlamentti,
tuomio 26.10.2000, Kok. 2000, s. II-3493, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komissio väittää, että riidanalaisella toimella pelkästään vahvistetaan aikaisempi päätös, nimittäin vuonna 1993 tehty päätös,
jonka mukaan IH on kansalaisjärjestönä tukikelvoton. Komission mukaan kantajan kanne kohdistuu juuri tähän viimeksi mainittuun
päätökseen. Komissio kuitenkin väittää, että kun tämä päätös tehtiin vuonna 1993, kantaja päätti jättää käyttämättä kanneoikeuttaan.
Komission mukaan kantaja ei riitauttanut myöskään 29.7.1996 päivättyä kirjettä, joka komission mukaan on kantajan esittämien
perustelujen keskeinen seikka.
Kantaja kysyy, mihin aikaisempaan päätökseen komissio viittaa: 29.7.1996 päivättyyn kirjeeseenkö, jossa kantajan mukaan on
ainoastaan näennäiset perustelut käytetyille perusteille, vaiko 12.10.1993 päivättyyn kirjeeseen, joka puolestaan ei kantajan
mukaan sisällä mitään perusteluja? Kantaja väittää lisäksi, että mainittu oikeuskäytäntö koskee täysin erilaisia tapauksia.
Kantaja korostaa lisäksi pitäneensä riidanalaista päätöstä esittämiensä perustelujen keskeisenä seikkana.
─ Oikeussuojan tarve
Komission mukaan kantajalla ei ole oikeussuojan tarvetta. Kuten riidanalaisesta toimesta komission mukaan ilmenee, komissio
on kehottanut kantajaa jättämään sille uuden hakemuksen ehdotuspyynnön mukaisesti. Komissio väittää siten olevansa valmis
tutkimaan IH:n tukikelpoisuuden uudelleen IH:n nykyisen tilanteen ja uusien vuonna 2000 vahvistettujen yleisten edellytysten
perusteella. Komission mukaan tästä seuraa, että kantajan oikeussuoja ei edellytä riidanalaisen päätöksen kumoamista, koska
tämä päätös tehtiin edellisten tukikelpoisuuden määrittämistä koskeneiden edellytysten perusteella.
Kantaja kysyy, voidaanko sen oikeussuojan tarvetta kiistää niiden lukuisten ponnistelujen jälkeen, joihin se on ryhtynyt.
Siitä vastaajan väitteestä, jonka mukaan se on valmis tutkimaan kantajan tukikelpoisuuden uudelleen tämän nykyisen tilanteen
perusteella, kantaja kysyy, miksi komissio ei harkinnut kantaansa uudelleen silloin, kun se kehotti kantajaa jättämään sille
uuden hakemuksen uusien asiakirjojen perusteella. Kantaja väittää oikeusasemansa pysyneen vuosien 1996 ja 1997 jälkeen muuttumattomana.
Kantaja väittää lopuksi, että koska komissio ei suostunut sovitteluratkaisuun, kantajan ainoana keinona oli saattaa tämä asia
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio väittää ensinnäkin, että kanne on nostettu liian myöhään. Se korostaa, että riidanalaisella toimella pelkästään vahvistetaan
aikaisempi vuonna 1993 tukikelvottomuudesta tehty päätös, jota ei riitautettu määräajassa. Kantaja ei komission mukaan riitauttanut
myöskään 29.7.1996 päivättyä kirjettä.
Ensiksi on todettava, että komissio selittää riidanalaisessa päätöksessä vuosien 1996 ja 1997 hankkeita koskevien ratkaisujensa
viipymistä sillä, että kun sen yksiköt toteavat järjestön kansalaisjärjestönä kelvottomaksi saamaan yhteisön yhteisrahoitusta,
tällainen tukikelvottomuudesta tehty päätös johtaa komission mukaan automaattisesti tämän saman järjestön myöhemmin esittämien
hankkeiden hylkäämiseen, kunnes kyseinen järjestö täyttää kansalaisjärjestönä tukikelpoisuuden perusteet. Komissio ilmoittaa
sitten kantajalle nimenomaisesti, että joulukuussa 1996 ja syyskuussa 1997 esitetyt hankkeet on hylätty, koska IH ei ole vuoden
1993 päätöksen mukaan kelpoinen saamaan yhteisön yhteisrahoitusta.
Toiseksi on korostettava, että kantaja ei riitauttanut vuoden 1993 päätöstä eikä myöskään vuoden 1996 kirjettä. Kantaja teki
vasta 1998 ensimmäisen kantelun oikeusasiamiehelle ja nosti käsiteltävänä olevan kanteen vasta vuonna 2001.
Lisäksi on tärkeää palauttaa mieleen oikeuskäytäntö, jonka mukaan kanne sellaisen päätöksen kumoamiseksi, jossa pelkästään
vahvistetaan aikaisempi päätös, jota ei ole riitautettu määräajassa, on jätettävä tutkimatta. Tämän oikeuskäytännön mukaan
päätöksellä pelkästään vahvistetaan aikaisempi päätös, jos siinä ei ole mitään uutta verrattuna aiempaan toimeen ja jos sitä
ei ole edeltänyt tämän aiemman toimen adressaatin tilanteen uudelleenarviointi (edellä 23 kohdassa mainittu asia Ripa di Meana ym.
v. parlamentti, tuomion 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin täsmennettävä, että kukin yhteisrahoitushakemus on itsenäinen ja että sitä on arvioitava kokonaisuutena omien
ansioidensa perusteella. Komission on siten tutkittava kunkin hakemuksen osalta, täyttääkö kyseessä oleva kansalaisjärjestö
tukikelpoisuuden edellytykset, ennen kuin se päättää, myönnetäänkö yhteisrahoitushakemuksessa ehdotetulle hankkeelle rahoitustukea.
Komissio tosin voi riidanalaisessa päätöksessä viitata muihin aikaisempiin päätöksiin. Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio
viittasi tukikelvottomuudesta vuonna 1993 tehtyyn ja vuonna 1996 selvennettyyn päätökseen evätäkseen yhteisrahoituksen kahdelta
hankkeelta, joista ensimmäiselle oli haettu tukea joulukuussa 1996 ja toiselle syyskuussa 1997. Syyt, joiden perusteella komissio
oli tuolloin katsonut kantajan kansalaisjärjestönä tukikelvottomaksi, tulivat tällä tavalla riidanalaisen päätöksen osaksi.
Riidanalainen päätös on kuitenkin itsenäinen päätös, joka on sellaisenaan riittävä ja josta voidaan siten nostaa kanne.
Tästä seuraa, että kanteen myöhäisyydestä esitetty oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
Komissio väittää toiseksi, ettei kantajalla ole oikeussuojan tarvetta.
On palautettava mieleen, että luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostama kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi ainoastaan
sillä edellytyksellä, että kantajalla on tarve saada riitautettu toimenpide kumotuksi (asia T-46/92, Scottish Football v.
komissio, tuomio 9.11.1994, Kok. 1994, s. II-1039, 14 kohta). Tällainen tarve on olemassa vain, jos toimenpiteen kumoamisesta
itsestään voi aiheutua oikeusvaikutuksia (asia 53/85, Akzo Chemie v. komissio, tuomio 24.6.1986, Kok. 1986, s. 1965, Kok. Ep. VIII,
s. 675, 21 kohta).
Tämän osalta on riittävää todeta, että riidanalaisen päätöksen mahdollinen kumoaminen voisi tarvittaessa toimia yhteisöä vastaan
nostetun vahingonkorvauskanteen perustana. Komission väitteet on siten hylättävä.
Edellä esitetystä seuraa, että kanne on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
Kantaja esittää kaksi kanneperustetta. Se riitauttaa ensinnäkin sen, että kun komission yksiköt toteavat järjestön kansalaisjärjestönä
kelvottomaksi saamaan yhteisön yhteisrahoitusta, tällainen päätös johtaa automaattisesti myöhemmin esitettyjen hankkeiden
hylkäämiseen, kunnes kyseinen järjestö täyttää kansalaisjärjestönä tukikelpoisuuden perusteet. Kantaja riitauttaa toiseksi
ne syyt, joiden perusteella komissio teki 12.10.1993 päätöksen kantajan tukikelvottomuudesta ja jotka ilmoitettiin 29.7.1996
päivätyssä kirjeessä.
Komissio katsoo aluksi, että kanne ei ole ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan
mukainen ja että se on joka tapauksessa perusteeton.
Ensimmäinen kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantaja ei pidä perusteltuna käytäntöä, että kun komission toimivaltaiset yksiköt toteavat kansalaisjärjestön kelvottomaksi
saamaan yhteisön yhteisrahoitusta, tällainen päätös johtaa automaattisesti myöhemmin esitettyjen hankkeiden hylkäämiseen,
kunnes kyseinen kansalaisjärjestö täyttää tukikelpoisuuden perusteet.
Kantaja väittää ensinnäkin, että tällainen menettely johtaa jo etukäteen kansalaisjärjestön hylkäämiseen. Tällainen menettely
ei kantajan mukaan ole Euroopan unionin oikeussääntöjen eikä myöskään hyvän hallinnon periaatteiden mukainen. Kantaja lisää,
että sen tehtävänä ei ole määrittää, mitä oikeussääntöjä ja mitä hyvän hallinnon periaatteita tällainen automaattisuus rikkoo.
Kantajan mukaan komission tehtävänä on esittää tällaisen käytännön perusteet ja ilmoittaa ne säännöt, joiden nojalla se voi
tehdä tällaiseen automaattisuuteen perustuvan päätöksen.
Kantaja palauttaa toiseksi mieleen, että sille ilmoitettiin komission 12.10.1993 päivätyllä kirjeellä lyhytsanaisesti, ettei
se komission mukaan täyttänyt kansalaisjärjestönä tukikelpoisuuden perusteita. Kantaja kuitenkin väittää, ettei näiden perusteiden
sisällöstä annettu mitään tietoa. Kantajan mukaan tällainen menettely on hallinnollinen epäkohta.
Kantaja toteaa komission myöntävän, ettei 12.10.1993 tehty päätös sisältänyt mitään perusteluja. Kantaja väittää, että se
olisi voinut riitauttaa päätöksen tuon laiminlyönnin perusteella mutta että se katsoi paremmaksi jättää tämän tekemättä ja
ottaa selville, miksi ja millä perusteella kyseinen päätös oli tehty. Kantaja kiistää, että kyseistä laiminlyöntiä olisi korjattu
29.7.1996 päivätyllä kirjeellä. Kantajan mukaan tästä seuraa, että komissio perusti näkemyksensä päätökseen, nimittäin 12.10.1993
tehtyyn päätökseen, joka oli mitätön ja vailla oikeusvaikutuksia. Siten myös 16.10.2001 tehty päätös on kantajan mukaan lainvastainen.
Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio jättää mainitsematta sen, että sama pääosasto oli suostunut muihin kantajan jättämiin
hakemuksiin hankkeidensa rahoitukseksi: kantajan mukaan komissio tuki hanketta Tšernobylin uhrien auttamiseksi ja hyväksyi
kolme muuta ehdotusta kyseenalaistamatta kantajan tukikelpoisuutta. Kantaja väittää, että rahoitusta koskevan budjettikohdan
määrittämisellä ei ole mitään merkitystä. Kantajan mukaan rahoituksen edellytykset voivat vaihdella ohjelmasta toiseen, mutta
järjestön kelpoisuus kansalaisjärjestönä yhteisön myöntämään yhteisrahoitukseen määräytyy aina samojen perusteiden mukaan.
Kantaja väittää neljänneksi, että komissio on käsiteltävänä olevassa asiassa toiminut vilpillisessä mielessä, mikä ilmenee
ehdotuspyynnön yhteydessä esitetystä kehotuksesta jättää uusi hakemus, sillä komissio olisi voinut tutkia kantajan tilanteen
viran puolesta ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Kantaja myös väittää toimittaneensa uusia tietoja, joita komissio ei omien sanojensa mukaan saanut tai jotka eivät riittäneet
komission vakuuttamiseen. Kantaja väittää, että sille ei koskaan esitetty vaatimusta täydentää asiakirja-aineistoaan ja että
se ei vielä tälläkään hetkellä tiedä, mitä lisätietoja komissio haluaisi käyttöönsä.
Komissio kehottaa ensinnäkin kantajaa määrittämään, mitä yhteisön oikeuden sääntöjä ja mitä hyvän hallinnon periaatteita kantajan
mukaan rikkoo käytäntö, jonka mukaan kansalaisjärjestön tukikelvottomuuden toteaminen johtaa automaattisesti tämän järjestön
esittämien hankkeiden hylkäämiseen. Komission mukaan on selvää, että kansalaisjärjestön tukikelpoisuus on ehdoton edellytys
sen tutkimiselle, onko tietty hanke kelvollinen saamaan yhteisrahoitusta. Kansalaisjärjestön tukikelpoisuuden edellytystä
voidaan komission mukaan pitää ennakkoedellytyksenä. Komissio väittää lisäksi, ettei tällainen käytäntö merkitse ollenkaan
sitä, että kansalaisjärjestö hylättäisiin etukäteen, koska tätä ennakkoedellytystä koskevaa päätöstä voidaan tarkistaa, jos
ja sikäli kuin kyseessä oleva kansalaisjärjestö esittää uusia rahoitusta koskevia tai teknisiä tietoja.
Komissio huomauttaa toiseksi väitteestä, jonka mukaan 12.10.1993 tehty päätös ei sisältänyt mitään perusteluja, ettei se aio
puolustaa tuolloin vallinnutta käytäntöä, joka perustui lyhytsanaisten kirjeiden lähettämiseen ja päätöksen syiden esittämiseen
vasta jälkikäteen puhelimitse. Se kuitenkin kehottaa kantajaa selittämään, missä määrin 12.10.1993 tehtyä päätöstä koskevien
perustelujen puuttuminen voi kantajan mukaan vaikuttaa 16.10.2001 päivätyn ja riidan kohteena olevan kirjeen pätevyyteen.
Komissio korostaa tämän osalta, että kantaja ei nostanut 12.10.1993 päivätystä kirjeestä kannetta, joka olisi perustunut perusteluvelvollisuuden
laiminlyöntiin, ja että lisäksi tämä laiminlyönti korjattiin 29.7.1996 päivätyllä kirjeellä.
Komissio korostaa kolmanneksi, että kantaja ei ole koskaan saanut varoja yhteisrahoitusta koskevasta budjettikohdasta, jonka
mukaisesti riidanalainen päätös tehtiin. Se kuitenkin myöntää, että kantaja sai vuonna 1991 yhteisön varoja toisesta budjettikohdasta
humanitaarista hätäapua koskevan ohjelman mukaisesti ja vuonna 1998 sen ohjelman mukaisesti, joka koski entisestä Neuvostoliitosta
itsenäistyneille uusille valtioille ja Mongolialle myönnettävää teknistä tukea (Tacis).
Komissio toteaa, että rahoituksen edellytykset vaihtelevat ohjelmasta toiseen. Siten ei komission mukaan ole lähtökohtaisesti
mahdotonta, että kantaja on voinut täyttää tukikelpoisuuden edellytykset yhden muttei toisen ohjelman osalta. Komissio väittää
lisäksi, että koska kantaja sai vuonna 1991 varoja hätäapua koskevan ohjelman mukaisesti, ei ole mahdotonta, että tämän budjettikohdan
hallinnoimisesta vastanneella komission yksiköllä ei ollut käytössään niitä samoja tietoja, jotka kansalaisjärjestöille myönnettävää
yhteisrahoitusta koskevasta budjettikohdasta vastannut yksikkö saattoi saada kaksi vuotta myöhemmin. Tacis-hankkeesta komissio
huomauttaa, että sen yksiköillä oli huomattavia vaikeuksia sen tavan takia, jolla kantaja toteutti kyseistä hanketta. Komission
irtisanottua sopimuksen lokakuussa 1999 kantajalle lähetettiin komission mukaan velkomiskirje 22.6.2000. Vastaaja huomauttaa
lisäksi siitä, että kantaja teki oikeusasiamiehelle kantelun toisesta komission yksiköstä, nimittäin Euroopan yhteisön humanitaarisen
avun toimistosta (ECHO), joka kieltäytyi allekirjoittamasta kumppanuussopimusta kantajan kanssa sen jälkeen, kun tämä ei ollut
suostunut tukikelpoisuutta koskevaan tarkastukseen. Komission mukaan tästä seuraa, että joidenkin sen yksiköiden ─ muiden
kuin käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan yksikön ─ saama kokemus vahvistaa, että riidanalainen päätös on perusteltu.
Komission mukaan on lisäksi virheellistä nähdä ristiriitaisuutta siinä, että kansalaisjärjestöille myönnettävää yhteisrahoitusta
koskevasta budjettikohdasta vastannut yksikkö jatkoi vuoropuhelua kantajan kanssa tämän esittämistä hankkeista, koska tällä
vuoropuhelulla pyrittiin komission mukaan vielä etsimään ratkaisua kantajan tukikelpoisuuden ongelmaan.
Komissio väittää neljänneksi vilpillisestä mielestä, joka kantajan mukaan ilmenee komission kantajalle esittämästä kehotuksesta
jättää uusi hakemus, että ne perustelut ja tiedot, jotka kantaja on toimittanut 16.10.2001 tehdyn päätöksen jälkeen, eivät
ole olleet riittävän vakuuttavia, jotta komissio tarkastelisi kyseistä päätöstä uudelleen. Komissio kuitenkin toteaa, että
jos kantaja esittää sellaisia uusia tietoja, joiden perusteella tukikelpoisuuden perusteita on arvioitava toisin, komissio
tarkastelee uudelleen kantajan tukikelvottomuudesta tekemäänsä päätöstä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Hankkeiden yhteisrahoitusta koskevissa yleisissä edellytyksissä vahvistetaan yhteisrahoitusta hakevien kansalaisjärjestöjen
tukikelpoisuuden edellytykset ja toteutettavien toimien tukikelpoisuuden edellytykset. Näiden vaatimusten on täytyttävä kumulatiivisesti,
jotta järjestön esittämä hanke voisi saada yhteisön yhteisrahoitusta.
Tämän lisäksi on palautettava mieleen, että kukin yhteisrahoitushakemus on lähtökohtaisesti sellaisenaan riittävä ja itsenäinen
ja että sitä on arvioitava kokonaisuutena ja omien ansioidensa perusteella. Komission on siten tutkittava kunkin hakemuksen
osalta, täyttääkö kyseessä oleva kansalaisjärjestö tukikelpoisuuden edellytykset, ja päätettävä sen jälkeen, myönnetäänkö
yhteisrahoitushakemuksessa ehdotetulle hankkeelle rahoitustukea.
Tämän osalta on tärkeää huomata, että komissio toteaa 29.7.1996 päivätyssä kirjeessään seuraavaa:
Tämä ei tietenkään estä [toimeksiantajaanne] jättämästä komissiolle uusia hakemuksia kehityshankkeiden yhteisrahoitukseksi.
Tässä tapauksessa on tutkittava uudelleen, täyttääkö kansalaisjärjestö asettamamme perusteet.
Tästä seuraa, että komission oli tutkittava kantajan tukikelpoisuus ennen päätöksen tekemistä vuoden 1996 ja vuoden 1997 hankkeiden
yhteisrahoituksesta.
Komissio ei kuitenkaan tehnyt niin. Tämän osalta on nimittäin todettava ensinnäkin, että ilmoitettuaan kantajalle yhteisrahoituksen
epäämisestä komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä seuraavaa:
Komissio kuitenkin katsoo, että kansalaisjärjestönne tunnusmerkit ovat voineet muuttua siinä määrin, että ne syyt, joihin
tukikelvottomuudesta tehty päätös perustui, eivät enää ole päteviä.
Tämän lisäksi on tärkeää huomata, että komissio vahvisti kirjelmissään useaan otteeseen jättäneensä kantajan tukikelpoisuuden
tutkimatta. Se vastasi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tästä seikasta esittämään kirjalliseen kysymykseen muun muassa
seuraavasti:
Kuten komissio on vastineessaan ja vastauskirjelmässään selittänyt, laatiessaan riidanalaista kirjettä lokakuussa 2001 komissio
ei tutkinut uudelleen kantajan tukikelpoisuutta ─ ─ .
On kyllä totta, että istunnossa komissio osoitti tiettyä epäröintiä ja esitti joitakin vastaväitteitä tästä asiasta. Komissio
väittää lisäksi vastineessaan, että kantaja ei kyennyt esittämään sellaisia uusia tietoja, joiden perusteella sen tukikelpoisuutta
olisi voitu arvioida toisin. Kun komissiolle kuitenkin tehtiin tämän osalta istunnossa kysymyksiä, se ei esittänyt minkäänlaista
näyttöä siitä, että se olisi tutkinut kantajan tukikelpoisuuden ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Siten on todettava, että komissio ei riidanalaista päätöstä tehdessään tutkinut kantajan tukikelpoisuutta kansalaisjärjestönä
tämän haettua yhteisrahoitusta vuosien 1996 ja 1997 hankkeille.
Komissio selittää kantajan tukikelpoisuuden tutkimatta jättämistä sillä, että kun komission yksiköt toteavat kansalaisjärjestön
kelvottomaksi saamaan yhteisön yhteisrahoitusta, tällainen päätös johtaa automaattisesti tämän kansalaisjärjestön myöhemmin
esittämien hankkeiden hylkäämiseen, kunnes kansalaisjärjestö täyttää tukikelpoisuuden perusteet. Komissio lisää, että tukikelpoisuutta
koskevaa päätöstä voidaan tarkistaa, jos ja sikäli kuin kansalaisjärjestö esittää uusia rahoitusta koskevia tai teknisiä tietoja.
Kantaja ei pidä tällaista automaattisen hylkäämisen menettelyä perusteltuna. Se väittää muun muassa, että tällaisen käytännön
seurauksena kansalaisjärjestö hylätään jo etukäteen.
Tämän osalta on todettava, tarvitsematta lausua automaattisen hylkäämisen perusteltavuudesta, että tällaista käytäntöä voidaan
joka tapauksessa soveltaa ainoastaan, mikäli kansalaisjärjestö, jonka komissio on todennut kelvottomaksi saamaan yhteisön
yhteisrahoitusta, ei ole esittänyt uusia perusteluja tukikelpoisuutensa puolesta. Jos nimittäin tämä sama kansalaisjärjestö
esittää muun muassa uutta yhteisrahoitushakemusta jättäessään uusia perusteluja tukikelpoisuutensa puolesta, komission on
näiden uusien perustelujen valossa tutkittava kansalaisjärjestön tukikelpoisuus uudelleen, eikä se siis voi vedota automaattisen
hylkäämisen menettelyyn. Komissio sitä paitsi vahvistaa tämän päätelmän toteamalla kirjelmissään, että tukikelpoisuutta koskevaa
päätöstä voidaan tarkistaa, jos ja sikäli kuin kansalaisjärjestö esittää uusia rahoitusta koskevia tai teknisiä tietoja.
Siten on tutkittava, esittikö kantaja erityisesti 29.7.1996 päivätyn kirjeen jälkeen sellaisia uusia perusteluja, jotka voivat
osoittaa, että kantaja täytti tukikelpoisuuden edellytykset.
Kun kantajalta kysyttiin istunnossa tästä asiasta, se väitti ensin toimittaneensa komissiolle uusia perusteluja tukikelpoisuutensa
tueksi, mutta totesi sitten näitä perusteluja koskevien asiakirjojen puuttuneen asiakirja-aineistosta.
On kuitenkin todettava, että kantaja lähetti 5.12.1996 komissiolle yhteisrahoitushakemuksensa mukana tarkan selvityksen muun
muassa IH:n henkilökunnan ja sen toiminnan rahoituksen määrästä edellisinä vuosina. Tässä selvityksessä mainitaan myös vuosien
1994, 1995 ja 1996 tarkastuskertomukset.
Kantaja lähetti lisäksi komissiolle 20.8.1997 päivätyn kirjeen, jonka liitteenä on tilintarkastusyhtiö KPMG:n laatima 31.12.1996
vahvistettu vuosikertomus varainhoidon tarkastuksesta.
Ylimääräisenä seikkana todettakoon, että IH:n puheenjohtaja lähetti komissiolle 14.7.1997 päivätyn kirjeen, jossa ilmoitettiin,
että tämä kansalaisjärjestö oli hyväksytty saksalaisten kehitysapua toimittavien kansalaisjärjestöjen yhdistykseen (VENRO)
ja että tämä yhdistys oli tehnyt yksityiskohtaisen tarkastuksen saksalaisten kansalaisjärjestöjen toteuttamista kehitysaputoimista.
Tässä kirjeessä viitataan myös KPMG:n laatimiin tarkastusasiakirjoihin.
Tästä seuraa, että koska kantaja esitti uusia perusteluja osoittaakseen mahdollisen kelpoisuutensa yhteisön yhteisrahoitukseen,
komissio ei voinut soveltaa automaattisen hylkäämisen menettelyä vaan sen oli päinvastoin tutkittava kantajan tukikelpoisuus
näiden uusien tietojen perusteella.
Kuten edellä 58─61 kohdassa todettiin, komissio ei tutkinut kantajan tukikelpoisuutta. Edellä esitetyn perusteella on siten
hyväksyttävä ensimmäinen kanneperuste ja kumottava riidanalainen päätös ilman, että on tarpeen tutkia muita kantajan väitteitä.
Toinen kanneperuste
Ensimmäisen kanneperusteen hyväksymisen takia ei ole tarpeen tutkia toista kanneperustetta.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että riidanalainen päätös on kumottava.
Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja vaatii myös, että komissio korvaa oikeusasiamiehen suorittamasta asian käsittelystä aiheutuneet kulut.
Komissio katsoo, että oikeusasiamiehen suorittamasta asian käsittelystä aiheutuneita kuluja ei voida korvata, koska niitä
ei pidetä asianosaisille tämän asian käsittelystä aiheutuvina välttämättöminä kustannuksina.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdan mukaan korvattaviksi oikeudenkäyntikuluiksi
katsotaan
asianosaisille asian käsittelystä aiheutuneet välttämättömät kustannukset, erityisesti matka- ja oleskelukulut, sekä asiamiehen,
avustajan tai asianajajan palkkio.
Tästä määräyksestä ilmenee, että korvattavia oikeudenkäyntikuluja ovat ne kustannukset, joita on aiheutunut asian käsittelystä
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja jotka ovat olleet tätä käsittelyä varten välttämättömiä (asia C-89/85 DEP, Ahlström
ym. v. komissio, määräys 9.11.1995, 14 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja yhdistetyt asiat T-177/94 DEP, T-377/94 DEP
ja T-99/95 DEP, Altmann ym. v. komissio, määräys 25.6.1998, Kok. H. 1998, s. I-A-299 ja II-883, 18 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi katsonut, että vaikka huomattavaa oikeudellista työtä yleensä tehdäänkin
oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aikana, on muistettava, että
asian käsittelyllä tarkoitetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklassa ainoastaan käsittelyä ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa eikä tätä käsittelyä edeltävää menettelyä. Tämä perustuu muun muassa tämän saman työjärjestyksen 90 artiklaan,
jossa viitataan
asian käsittelyyn yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (ks. asia T-38/95 DEP, Groupe Origny v. komissio, määräys 24.1.2002, Kok. 2002, s. II-217, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten oikeuskäytännöstä siis ilmenee, oikeusasiamiehen suorittamasta asian käsittelystä aiheutuneita kuluja ei voida pitää
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdassa tarkoitettuina välttämättöminä kustannuksina.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kantajan joulukuussa 1996 ja syyskuussa 1997 jättämien yhteisrahoitushakemusten hylkäämisestä 16.10.2001 tehty komission päätös
kumotaan.
2)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut.
Lenaerts
Azizi
Jaeger
Julistettiin Luxemburgissa 18 päivänä syyskuuta 2003.
H. Jung
K. Lenaerts
kirjaaja
jaoston puheenjohtaja
–
Oikeudenkäyntikieli: ranska.