CELEX: 62006CJ0234
Recurs
Marcă comunitară
Înregistrarea mărcii BAINBRIDGE
Opoziția titularului mărcilor naționale anterioare care au în comun componenta "Bridge"
Respingerea opoziției
Familie de mărci
Dovada utilizării
Noțiunea de «mărci defensive»

Prin recursul formulat, Il Ponte Finanziaria SpA (denumită în continuare „recurenta”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului
de Primă Instanță al Comunităților Europene din 23 februarie 2006, Il Ponte Finanziaria/OAPI – Marine Enterprise Projects
(BAINBRIDGE) (T‑194/03, Rec., p. II‑445, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea având
ca obiect anularea Deciziei din 17 martie 2003 a Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței
Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) privind o procedură de opoziție între recurentã și Marine Enterprise
Projects – Società Unipersonale di Alberto Fiorenzi Srl (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

Cadrul juridic
Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară
(JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146) prevede că, la opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge
înregistrarea unei mărci „[atunci când] din cauza identității sau asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității
sau asemănării produselor sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie [în percepția
publicului de] pe teritoriul în care este protejată marca anterioară”. Conform articolului 8 alineatul (2) litera (a) punctul
(ii) din același regulament, sunt mărci anterioare în special mărcile înregistrate într‑un stat membru a căror dată de depunere
este anterioară cererii de înregistrare a mărcii comunitare.
Articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 prevede că dacă, în termen de cinci ani de la data înregistrării, marca
comunitară nu a făcut obiectul unei utilizări serioase în Comunitatea Europeană pentru produsele sau serviciile pentru care
este înregistrată sau dacă această utilizare a fost suspendată pentru un termen neîntrerupt de cinci ani, marca comunitară
face obiectul sancțiunilor prevăzute în regulamentul menționat, cu excepția cazului în care există un motiv întemeiat pentru
a nu fi utilizată. În temeiul alineatului (2) litera (a) al aceluiași articol, folosirea mărcii comunitare sub o formă care
diferă prin elemente care nu alterează caracterul distinctiv al mărcii în forma în care aceasta a fost înregistrată este considerată
utilizare în sensul alineatului (1) al respectivului articol.
Articolul 43 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 se referă la opoziția la o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare
și prevede că titularul unei mărci comunitare anterioare trebuie, sub sancțiunea respingerii opoziției, să aducă dovada că,
în decursul a cinci ani ce precedă publicarea cererii de înregistrare a mărcii comunitare, marca comunitară anterioară a făcut
obiectul unei utilizări serioase în cadrul Comunității pentru produsele sau serviciile pentru care a fost înregistrată și
pe care se întemeiază opoziția sau că există motive întemeiate pentru neutilizare, deoarece la data respectivă marca anterioară
fusese înregistrată cu cel puțin cinci ani în urmă. Conform alineatului (3) al aceluiași articol, alineatul (2) se aplică
de asemenea mărcilor naționale anterioare, înțelegându‑se că utilizarea lor în cadrul Comunității se înlocuiește cu utilizarea
lor în statul membru în care marca națională anterioară este protejată.

Istoricul cauzei
La 24 septembrie 1998, Marine Enterprise Projects – Società Unipersonale di Alberto Fiorenzi Srl, devenitã F. M. G. Textiles
Srl (denumită în continuare „intervenienta”), a solicitat OAPI înregistrarea mărcii figurative BAINBRIDGE (nr. 940007) ca
marcă comunitară. Această înregistrare s‑a solicitat pentru produse din clasa 18, intitulată „piele și imitații din piele,
produse din aceste materiale necuprinse în alte clase, piei de animale; geamantane și valize; umbrele, umbrele de soare, bastoane;
bice și articole de șelărie”, și din clasa 25, intitulată „îmbrăcăminte, încălțăminte, articole care servesc la acoperirea
capului”, în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării
mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat.
La 7 septembrie 1999, recurenta a formulat o opoziție împotriva înregistrării menționate în temeiul articolului 8 alineatul
(1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Această opoziție s‑a întemeiat pe existența a unsprezece mărci anterioare, înregistrate
în Italia pentru clasele 18 și/sau 25 și care au în comun componenta verbală „bridge”. Este vorba de mărcile figurative „Bridge”
(nr. 370836), „Bridge” (nr. 704338), „Old Bridge” (nr. 606709), „The Bridge Basket” (nr. 593651), de semnul verbal „THE BRIDGE”
(nr. 642952), de semnele tridimensionale „The Bridge” (nr. 704372) și „The Bridge” (nr. 633349), de semnul verbal „FOOTBRIDGE”
(nr. 710102), de semnul figurativ „The Bridge Wayfarer” (nr. 721569) și, în sfârșit, de semnele verbale „OVER THE BRIDGE”
(nr. 630763) și „THE BRIDGE” (nr. 642953).
Prin Decizia din 15 noiembrie 2001, divizia de opoziție a OAPI a respins opoziția menționată, considerând că, în pofida interdependenței
între gradul de similitudine a produselor vizate și gradul de similitudine a mărcilor în conflict, orice risc de confuzie
în sensul Regulamentului nr. 40/94 putea fi practic exclus, ținând seama de deosebirile pe planurile fonetic și vizual dintre
mărcile în cauză. Prin urmare, recurenta a declarat recurs împotriva acestei decizii.
Camera a cincea de recurs a OAPI a respins acest recurs prin decizia în litigiu. Mai întâi, aceasta a înlăturat de la aprecierea
sa cinci din cele unsprezece înregistrări ale unor mărci anterioare (nr. 370836, 704338, 606709, 593651 și 642952), pentru
motivul că utilizarea mărcilor corespunzătoare nu fusese dovedită. În ceea ce privește celelalte șase mărci anterioare (nr. 704372,
633349, 710102, 721569, 630763 și 642953), camera de recurs a refuzat să le califice ca mărci de „serie”, în lipsă de probe
cu privire la utilizarea unui număr suficient dintre acestea. În continuare, aceasta a statuat că nu există un risc de confuzie
în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 între aceste șase mărci și marca comunitară a
cărei înregistrare se solicită, ținând cont de lipsa gradului minim de similitudine între mărcile în conflict necesar pentru
a se justifica aplicarea principiului interdependenței, în temeiul căruia un grad redus de similitudine între mărci poate
fi compensat de un grad ridicat de similitudine între produsele desemnate și invers.

Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 30 mai 2003, recurenta a introdus o acțiune în anulare a deciziei în litigiu.
OAPI și intervenienta au solicitat respingerea acestei acțiunii.
Prin primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 15 alineatul (2) litera (a) și a articolului 43 alineatele (2) și (3)
din Regulamentul nr. 40/94, precum și pe încălcarea normei 22 din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie
1995 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 40/94 (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), recurenta a invocat
faptul că în mod greșit camera de recurs a înlăturat din aprecierea sa mai multe dintre mărcile sale anterioare pentru motivul
că utilizarea acestora nu fusese dovedită.
În primul rând, Tribunalul a hotărât la punctele 27 și 28 din hotărârea atacată că, în ceea ce privește șase dintre mărcile
anterioare (nr. 704372, 633349, 710102, 721569, 630763 și 642953), pe care camera de recurs și‑a întemeiat aprecierea riscului
de confuzie cu marca a cărei înregistrare se solicită, aceasta a constatat abia în cadrul examinării argumentului potrivit
căruia ar exista o „familie de mărci” că numai două dintre aceste mărci făcuseră obiectul unei utilizări și, prin urmare,
puteau fi luate în considerare în cadrul acestei aprecieri.
Într‑adevăr, în această privință, camera de recurs a afirmat în mod expres că respectivele mărci anterioare nu erau supuse
obligației de a dovedi utilizarea, conform articolului 43 din Regulamentul nr. 40/94, întrucât perioada de cinci ani de la
data înregistrării lor, prevăzută prin această dispoziție, nu expirase încă. Prin urmare, camera de recurs a concluzionat
că cele șase mărci anterioare trebuiau luate în considerare în vederea aprecierii existenței unui risc de confuzie cu marca
a cărei înregistrare se solicită. Or, consumatorul italian nu se confrunta realmente pe piață decât cu două dintre aceste
mărci anterioare, astfel încât nu se justifica în speță protecția lărgită invocată de recurentă, legată de existența unei
pretinse „familii de mărci”. Tribunalul a concluzionat din aceasta că obiecția invocată în fața sa de recurentă în legătură
cu abordarea celor șase mărci anterioare în cauză de către camera de recurs vizează în realitate contestarea aprecierilor
acesteia din urmă făcute în cadrul analizei pe fond a existenței unui risc de confuzie între semnele în conflict, contestare
care se încadrează în al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din respectivul regulament.
În al doilea rând, în ceea ce privește înlăturarea mărcii anterioare THE BRIDGE (nr. 642952), Tribunalul a hotărât la punctele
31-37 din hotărârea atacată că, pentru a avea un caracter serios, utilizarea unei mărci presupune ca aceasta să fie prezentă
în mod obiectiv pe piață în mod efectiv, constant în timp și stabil în ceea ce privește aspectul semnului. Camera de recurs
a reținut în mod corect că utilizarea serioasă a mărcii în discuție nu fusese dovedită. În acest context, Tribunalul a declarat
inadmisibile documentele prezentate pentru prima dată în fața sa de recurentă.
În al treilea rând, referitor la celelalte patru mărci anterioare (nr. 370836, 704338, 606709 și 593651), neluate în considerare
în ceea ce privește riscul de confuzie cu marca a cărei înregistrare s‑a solicitat, pe de o parte, Tribunalul a hotărât, la
punctele 42-45 din hotărârea atacată, că în mod corect camera de recurs a respins înregistrările acestora, denumite „defensive”.
Într‑adevăr, în opinia sa, decizia de a lua în considerare astfel de înregistrări este incompatibilă cu regimul protecției
mărcii comunitare instituit prin Regulamentul nr. 40/94, care impune dovada utilizării mărcii ca o condiție esențială pentru
a‑i recunoaște titularului acesteia drepturi exclusive. Pe de altă parte, în ceea ce privește problema dacă marca Bridge (nr. 370836)
ar putea fi considerată ca fiind în general echivalentă cu marca THE BRIDGE (nr. 642952) în sensul articolului 15 alineatul
(2) litera (a) din același regulament, Tribunalul a considerat, la punctele 50 și 51 din hotărârea atacată, că în speță nu
sunt îndeplinite condițiile pentru aplicarea acestei prevederi. Într‑adevăr, în opinia sa, dispoziția menționată nu permite
titularului unei mărci înregistrate să demonstreze utilizarea acesteia prin invocarea utilizării unei mărci similare care
face obiectul unei înregistrări distincte.
În ceea ce privește al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94,
Tribunalul a constatat, la punctele 75-117 din hotărârea atacată, în primul rând, că produsele vizate în cererea de înregistrare
a mărcii comunitare și cele acoperite de cele șase mărci naționale anterioare reținute de camera de recurs în vederea aprecierii
existenței unui risc de confuzie sunt identice, dar că semnele în conflict nu sunt similare decât pe plan fonetic, și nu pe
planurile vizual și conceptual. Prin urmare, Tribunalul a considerat că nu s‑a comis o eroare de apreciere de către camera
de recurs atunci când a statuat că nu există, în percepția consumatorului, un risc de confuzie între marca a cărei înregistrare
s‑a solicitat și fiecare dintre cele șase mărci anterioare, luate în considerare în mod separat. În al doilea rând, în ceea
ce privește argumentul potrivit căruia mărcile anterioare ar constitui o „familie de mărci” sau „mărci de serie”, Tribunalul
a hotărât la punctul 128 din hotărârea atacată că, în lipsa dovezii privind utilizarea tuturor mărcilor care aparțin unei
„serii” sau, cel puțin, a unui număr de mărci care ar putea constitui o „familie”, camera de recurs a înlăturat în mod corect
argumentele prin care recurenta a invocat beneficiul protecției cuvenite „mărcilor de serie”.
Așadar, Tribunalul a respins acțiunea în anulare introdusă de recurentă.

Concluziile părților
Recurenta a solicitat Curții:
–        anularea hotărârii atacate;
–        anularea deciziei în litigiu și
–        obligarea OAPI, precum și a intervenientei la plata cheltuielilor de judecată efectuate atât la Tribunal, cât și la Curte.
OAPI a solicitat Curții:
–        respingerea recursului și
–        obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
Intervenienta a solicitat Curții:
–        respingerea recursului ca inadmisibil în temeiul articolului 119 din Regulamentul de procedură;
–        în principal, respingerea recursului și confirmarea hotărârii atacate, precum și
–        în orice caz, obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată efectuate de intervenientă în cadrul procedurii în fața
Tribunalului, precum și a celor efectuate la Curte.

Cu privire la recurs
Cu titlu preliminar, intervenienta semnalează faptul că, în paragraful introductiv al recursului, avocații recurentei afirmă
că acționează în temeiul unui mandat special autentic „atașat ca document administrativ la acțiunea introdusă la Tribunal”.
Or, în măsura în care acest document nu ar figura în dosar, recursul ar trebui considerat inadmisibil.
În această privință, este suficient să se indice faptul că documentul în cauză figurează în realitate în dosar, astfel cum
a fost constituit la Tribunal. Prin urmare, recursul nu este lovit de nicio cauză de inadmisibilitate.
Prin primul și al cincilea motiv, care trebuie abordate în primul rând, recurenta susține că Tribunalul a încălcat articolul
8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 în cadrul aprecierii riscului de confuzie între marca a cărei înregistrare
se solicită și cele șase mărci anterioare ale recurentei, luate în considerare în acest scop (nr. 704372, 633349, 710102,
721569, 630763 și 642953). Al doilea motiv este întemeiat pe aplicarea greșită a articolului 43 alineatele (2) și (3) din
regulamentul menționat, care a determinat înlăturarea mărcii anterioare THE BRIDGE (nr. 642952). Al treilea motiv este întemeiat
pe încălcarea articolului 15 alineatul (2) litera (a) din respectivul regulament, care a determinat înlăturarea mărcii anterioare
Bridge (nr. 370836). În ceea ce privește al patrulea motiv, acesta este întemeiat pe aplicarea greșită a articolului 43 alineatele
(2) și (3) din regulamentul menționat, care a determinat înlăturarea mărcii anterioare Bridge (nr. 370836), precum și a mărcilor
anterioare nr. 704338, nr. 606709 și nr. 593651 ca mărci defensive.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 în cadrul
aprecierii riscului de confuzie cu mărcile anterioare, luate în considerare în mod separat
Argumentele părților
Prin primul motiv, care este structurat pe trei aspecte, recurenta invocă faptul că Tribunalul a aplicat în mod greșit articolul
8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, întrucât mărcile în conflict ar avea gradul minim de similitudine cerut
pentru a se stabili un risc de confuzie.
În primul rând, la punctul 105 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi recunoscut existența unor similitudini fonetice între
toate mărcile în conflict și existența unei similitudini fonetice „semnificative” între marca a cărei înregistrare se solicită
și mărcile verbale THE BRIDGE (nr. 642953) și FOOTBRIDGE (nr. 710102), precum și cu mărcile tridimensionale anterioare care
cuprind elementul verbal „the bridge” (nr. 704372 și 633349). Or, în opinia recurentei, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă
faptul că similitudinea fonetică prevalează în fața unei eventuale lipse de similitudine vizuală pe plan grafic.
În al doilea rând, recurenta consideră că Tribunalul a constatat în mod greșit că nu există risc de confuzie având în vedere
diferențele pe planurile vizual și conceptual între marca a cărei înregistrare se solicită și mărcile anterioare. Aceasta
consideră că aprecierea Tribunalului de la punctele 107-113 din hotărârea atacată, care l‑a determinat să afirme că nu există
similitudine conceptuală, s‑a întemeiat pe o estimare a nivelului de cunoaștere a limbii engleze de către un consumator mediu
italian de referință, în timp ce recurenta apreciază, bazându‑se pe ultimul sondaj al Eurobarometru (organism al Comisiei
Comunităților Europene însărcinat cu sectorul „Analiza opiniei publice”), că doar între 15 % și 20 % din publicul italian
ar cunoaște semnificația termenului englezesc „bridge”. În măsura în care elementul „bridge” este comun tuturor mărcilor,
ar exista de asemenea o anumită similitudine vizuală între acestea.
În al treilea rând, ținând cont de identitatea absolută a produselor acoperite de mărcile în conflict și de caracterul distinctiv
ridicat al mărcilor anterioare, Tribunalul ar fi trebuit să compare mărcile în conflict pe baza unei aprecieri globale, pornind
de la principiul interdependenței factorilor, în cadrul căreia similitudinea fonetică semnificativă, precum și similitudinile
conceptuală și vizuală ale mărcilor în conflict nu ar fi putut conduce la excluderea riscului de confuzie fără a se comite
o eroare de drept.
În opinia OAPI, existența unei anumite similitudini doar pe plan fonetic poate fi ignorată dacă nu are influență asupra consumatorului
și nu este decât unul dintre elementele examinării sale globale.
Intervenienta invocă faptul că, în ceea ce privește aspectul fonetic, recurenta reinterpretează în mod arbitrar hotărârea
atacată. Referitor la aspectul conceptual, intervenienta susține că din sondajul menționat de recurentă nu s‑ar putea deduce
faptul că sensul cuvântului englezesc „bridge” nu ar fi cunoscut de către consumatorul mediu italian, în limba sa maternă,
și că, alegând marca THE BRIDGE, a cărei semnificație corespunde părții distinctive din denumirea sa, „Il Ponte”, recurenta
ar fi dorit ea însăși să creeze o legătură între această denumire și produsele comercializate, considerând că această legătură
poate fi percepută de consumatorul italian. Referitor la principiul interdependenței factorilor, intervenienta invocă, precum
OAPI, faptul că, întrucât Tribunalul a hotărât în mod corect că marca a cărei înregistrare se solicită și mărcile recurentei
sunt diferite, acest principiu nu își găsește, prin urmare, aplicabilitatea.
Aprecierea Curții
–       Cu privire la primul aspect al primului motiv
Trebuie subliniat că, la punctele 102-106 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat similitudini fonetice destul de reduse
dacă se compară marca a cărei înregistrare se solicită cu marca anterioară care cuprinde elementul verbal „The Bridge Wayfarer”
(nr. 721569) și cu marca verbală anterioară OVER THE BRIDGE (nr. 630763). În continuare, acesta a considerat că erau mai accentuate
similitudinile fonetice cu mărcile verbale anterioare THE BRIDGE și FOOTBRIDGE (nr. 642953 și 710102) și cu mărcile tridimensionale
anterioare care cuprind elementul verbal „the bridge” (nr. 704372 și 633349). Totuși, Tribunalul a considerat în continuare
că această similitudine era diminuată atât prin prezența articolului „the” și a prefixului „foot” în cadrul mărcilor anterioare,
cât și prin cea a prefixului „bain” în cadrul mărcii a cărei înregistrare se solicită. În consecință, acesta a admis doar
că există o anumită similitudine fonetică între marca a cărei înregistrare se solicită și cele patru mărci anterioare.
Astfel, contrar celor susținute de recurentă, Tribunalul nu a considerat că există similitudini fonetice între toate mărcile
în conflict. În ceea ce privește similitudinea fonetică între marca a cărei înregistrare se solicită și cele patru mărci anterioare
menționate mai sus, faptul că Tribunalul a calificat‑o drept „semnificativă” la punctul 115 din hotărârea atacată nu condus
la nicio eroare de drept.
Într‑adevăr, chiar dacă nu s‑ar putea exclude faptul că simpla similitudine fonetică poate crea un risc de confuzie, trebuie
amintit că existența unui astfel de risc trebuie constatată în cadrul unei aprecieri globale în ceea ce privește similitudinile
conceptuală, vizuală și fonetică dintre semnele în cauză (a se vedea Hotărârea din 23 martie 2006, Mülhens/OAPI, C‑206/04 P,
Rec., p. I‑2717, punctul 21; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 2007, OAPI/Shaker, C‑334/05 P, Rec.,
p. I‑4529, punctele 34 și 35).
O astfel de apreciere globală a riscului de confuzie trebuie să se întemeieze pe impresia de ansamblu produsă de aceste mărci,
ținând cont în special de elementele distinctive și dominante ale acestora [a se vedea Hotărârea Mülhens/OAPI, citată anterior,
punctul 19, și în special, referitor la Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor
statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92), Hotărârea din 11 noiembrie 1997,
SABEL, C‑251/95, Rec., p. I‑6191, punctul 23, și Hotărârea din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rec., p. I‑3819,
punctul 25].
Această evaluare globală presupune ca diferența conceptuală și cea vizuală dintre două semne să poată neutraliza similitudinile
fonetice dintre acestea, în măsura în care cel puțin unul dintre aceste semne are, din perspectiva publicului relevant, o
semnificație clară și determinată, astfel încât acest public să o poată sesiza în mod direct (a se vedea Hotărârea din 12
ianuarie 2006, Ruiz‑Picasso și alții/OAPI, C‑361/04 P, Rec., p. I‑643, punctul 20, Hotărârea Mülhens/OAPI, citată anterior,
punctul 35, și Hotărârea din 15 martie 2007, T. I. M. E. ART/OAPI, C‑171/06 P, nepublicată încă în Repertoriu, Rep., 2007,
p. I‑41*, punctul 49).
În această privință, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 56 din concluzii, aprecierea unei eventuale similitudini
fonetice nu este decât unul dintre factorii pertinenți în cadrul aprecierii globale. Prin urmare, nu se poate deduce că există
în mod obligatoriu un risc de confuzie atunci când se stabilește doar o similitudine fonetică între două semne (Hotărârea
Mülhens/OAPI, citată anterior, punctele 21 și 22).
În speță, Tribunalul a considerat, la punctele 116 și 117 din hotărârea atacată, că similitudinile fonetice nu permit, în
sine, să se stabilească existența unui risc de confuzie, gradul de similitudine fonetică având o importanță redusă datorită
modalității de comercializare a produselor în cauză, care implică faptul că, de obicei, în momentul cumpărării, publicul relevant
percepe în mod vizual marca ce desemnează produsele.
Astfel, Tribunalul a apreciat impresia de ansamblu produsă de semnele în cauză în ceea ce privește eventualele similitudini
de natură conceptuală, vizuală și fonetică dintre acestea în cadrul unei aprecieri globale a riscului de confuzie. În acest
context Tribunalul a putut stabili, fără a comite o eroare de drept, inexistența unui astfel de risc în lipsa similitudinii
conceptuale și vizuale.
În plus, recurenta nu poate obține din partea Curții substituirea aprecierii Tribunalului cu propria apreciere. Potrivit unei
jurisprudențe constante, de la articolul 225 CE și de la articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție rezultă
că recursul se limitează la chestiuni de drept. Tribunalul este, așadar, singurul competent să constate și să aprecieze faptele
pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă. Aprecierea acestor fapte și elemente de probă nu constituie, așadar,
cu excepția cazului denaturării acestora – aspect neinvocat în speță –, o chestiune de drept supusă, în sine, controlului
Curții în cadrul unui recurs (a se vedea în special Hotărârea din 18 iulie 2006, Rossi/OAPI, C‑214/05 P, Rec., p. I‑7057,
punctul 26, și Hotărârea din 26 aprilie 2007, Alcon/OAPI, C‑412/05 P, Rep., p. I‑3569, punctul 71).
Constatările Tribunalului de la punctele 115-117 din hotărârea atacată reprezintă aprecieri de fapt. Tribunalul a apreciat
în mod global riscul de confuzie, întemeindu‑se pe impresia de ansamblu produsă de mărcile în conflict, ținând cont în special
de elementele distinctive și dominante ale acestora.
Așadar, argumentul invocat de recurentă trebuie considerat inadmisibil în măsura în care se urmărește a se obține din partea
Curții substituirea aprecierii faptelor făcută de Tribunal cu propria apreciere.
În consecință, primul aspect al motivului trebuie respins în parte ca neîntemeiat și în parte ca inadmisibil.
–       Cu privire la al doilea aspect al primului motiv
Mai întâi, trebuie respins ca inadmisibil
ab initio
argumentul prin care recurenta, referindu‑se la un sondaj recent, vizează, în realitate, repunerea în discuție a aprecierilor
pur faptice ale Tribunalului de la punctele 107-114 din hotărârea atacată cu privire la similitudinile conceptuale între semnele
în conflict.
Într‑adevăr, astfel cum s‑a amintit la punctul 38 din prezenta hotărâre, Curtea nu are competența de a repune în discuție
în cadrul unui recurs astfel de aprecieri, în afară de cazurile în care acestea ar proveni dintr‑o denaturare a înscrisurilor
de la dosar, fapt nesusținut în speță.
În ceea ce privește apoi critica recurentei cu privire la aprecierea Tribunalului privind similitudinea vizuală, astfel cum
a fost formulată la punctele 92-101 din hotărârea atacată, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă
de la articolul 225 CE, de la articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, precum și de la articolul 112
alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate
din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere (Hotărârea
din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P, Rec., p. I‑5291, punctul 34, și Hotărârea din 30 iunie 2005, Eurocermex/OAPI,
C‑286/04 P, Rec., p. I‑5797, punctul 42).
Or, argumentul invocat de recurentă nu îndeplinește aceste cerințe. Într‑adevăr, acesta nu conține nicio argumentație juridică
vizând demonstrarea modului în care Tribunalul ar fi comis o eroare de drept. Recurenta se limitează să reproducă motivul
invocat la Tribunal fără a‑l explicita mai mult și fără a semnala care sunt elementele din hotărârea atacată pe care înțelege
să le critice.
Așadar, acest argument reprezintă o simplă cerere de reexaminare a cererii formulate în primă instanță, încălcându‑se cerințele
impuse atât prin Statutul Curții de Justiție, cât și prin Regulamentul de procedură al acesteia.
În consecință, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins ca inadmisibil.
–       Cu privire la al treilea aspect al primului motiv
Chiar dacă este adevărat că, în temeiul principiului interdependenței factorilor luați în considerare, mai ales similitudinea
mărcilor și cea a produselor sau serviciilor acoperite, un grad scăzut de similitudine între produsele sau serviciile acoperite
poate fi compensat printr‑un grad ridicat de similitudine între mărci și invers (a se vedea în special Hotărârea din 29 septembrie
1998, Canon, C‑39/97, Rec., p. I‑5507, punctul 17, Hotărârea Lloyd Schuhfabrik Meyer, citată anterior, punctul 19, și Hotărârea
T. I. M. E. ART/OAPI, citată anterior, punctul 35), Curtea a hotărât că, în temeiul articolului 8 alineatul (1) litera (b)
din Regulamentul nr. 40/94, un risc de confuzie presupune în același timp o identitate sau o similitudine între marca a cărei
înregistrare se solicită și marca anterioară, precum și o identitate sau o similitudine între produsele sau serviciile vizate
în cererea de înregistrare și cele pentru care marca anterioară a fost înregistrată. Sunt avute în vedere aici condiții cumulative
(a se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2004, Vedial/OAPI, C‑106/03 P, Rec., p. I‑9573, punctul 51).
În această privință, Tribunalul a hotărât la punctul 116 din hotărârea atacată că, și atunci când semnele în conflict ar fi
similare pe plan fonetic, importanța acestui factor s‑ar reduce în final, deoarece publicul relevant percepe de obicei în
mod vizual marca ce desemnează produsele în cauză. Pe de altă parte, Tribunalul a stabilit de asemenea inexistența similitudinii
conceptuale și vizuale printr‑o apreciere care nu poate fi repusă în discuție, pentru motivele expuse în cadrul celui de al
doilea aspect al prezentului motiv.
Prin urmare, în cadrul aprecierii sale în ceea ce privește riscul de confuzie, Tribunalul a putut concluziona, fără a comite
o eroare de drept, că mărcile în conflict, luate în considerare în mod separat, nu prezintă gradul minim de similitudine cerut
pentru a se putea stabili un risc de confuzie exclusiv pe baza caracterului distinctiv ridicat al mărcilor anterioare sau
exclusiv pe baza identității produselor acoperite de acestea din urmă cu cele acoperite de marca a cărei înregistrare se solicită.
În lipsa gradului minim de similitudine amintit, nu se poate reproșa Tribunalului neaplicarea principiului interdependenței
în cadrul aprecierii sale globale în ceea ce privește riscul de confuzie.
În aceste împrejurări, al treilea aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
În consecință, primul motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
în cadrul aprecierii riscului de confuzie în raport cu mărcile anterioare ca mărci ce aparțin unei „familii” sau unei „serii”
de mărci
Argumentele părților
Recurenta susține că Tribunalul a aplicat în mod greșit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 în
cadrul aprecierii riscului de confuzie în raport cu „familia” sau „seria” de mărci alcătuită din mărcile sale anterioare.
În opinia acesteia, în decursul a cinci ani ce precedă cererea de înregistrare a mărcii comunitare, riscul de confuzie ar
trebui apreciat comparând mărcile astfel cum au fost înregistrate, fără a se impune respectarea unui criteriu precum cel al
utilizării efective. Pe de o parte, recurenta arată că aceasta este situația atunci când o opoziție a titularului unei mărci
anterioare se întemeiază pe existența exclusiv a acestei mărci anterioare care nu este supusă obligației de utilizare. Pe
de altă parte, a impune utilizarea mărcilor anterioare ar echivala cu a‑l priva de beneficiul protecției cuvenite „mărcilor
de serie” pe titularul care este pe punctul de a‑și lansa pe piață produsele desemnate de „mărcile de serie” înregistrate,
dar neutilizate încă, dacă un terț care a depus în mod legal o marcă similară ar decide să înceapă o utilizare efectivă în
același moment.
În primul rând, OAPI susține că noțiunea de mărci de serie nu este luată în considerare în Regulamentul nr. 40/94 și că nu
este decât o construcție jurisprudențială în dreptul italian al mărcilor, ce recunoaște o valoare juridică pentru o situație
de fapt caracterizată prin posibilitatea unei asocieri între mărcile aparținând unei serii și marca a cărei înregistrare se
solicită. Prin urmare, această asociere ar putea da naștere unei confuzii în percepția publicului vizat, confuzie ce decurge
din prezența concomitentă pe piață a mai multor mărci care au în comun un element distinctiv și desemnează produse identice
sau similare. În consecință, ar fi necesară prezența pe piață a respectivelor mărci.
În al doilea rând, decizia de a lua în considerare caracterul de serie al mărcilor anterioare ar implica o lărgire a domeniului
de protecție a respectivelor mărci luate în considerare în mod separat. Prin urmare, orice apreciere abstractă a riscului
de confuzie întemeiată exclusiv pe existența mai multor înregistrări având ca obiect mărci care reproduc același element distinctiv
ar trebui exclusă în lipsa utilizării efective a mărcilor amintite.
În al treilea rând, OAPI invocă faptul că domeniul „mărcilor de serie” indică o apreciere de fapt legată de percepția consumatorilor
asupra semnelor în conflict. Or, OAPI subliniază că pretinsele „mărci de serie” nu au fost utilizate și că între acestea nu
există caracteristici prin care să poată fi considerate o familie.
Intervenienta menționează că, dacă recurenta nu ar fi fost obligată să facă dovada utilizării mărcilor anterioare care au
în comun elementul verbal „bridge” pentru a se evita decăderea din dreptul asupra înregistrărilor respective, aceasta ar fi
trebuit oricum să o facă pentru a‑și susține teza potrivit căreia există o pretinsă „familie” de mărci care conține acest
element verbal.
Aprecierea Curții
În temeiul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, existența unui risc de confuzie ce rezultă din
similitudinea, pe de o parte, între marca a cărei înregistrare se solicită și o marcă anterioară și, pe de altă parte, între
produsele sau serviciile pe care aceste mărci le desemnează trebuie apreciată în funcție de percepția publicului de pe teritoriul
în care marca anterioară este protejată.
În speță, Tribunalul a constatat la punctul 78 din hotărârea atacată că, dată fiind natura produselor vizate, a căror descriere
este reprodusă la punctul 5 din prezenta hotărâre, publicul țintă, în raport cu care trebuie făcută analiza riscului de confuzie,
este format, pentru toate produsele în cauză, din consumatori medii din statul membru în care mărcile anterioare sunt protejate,
respectiv Italia.
Mai întâi, trebuie să se constate că, potrivit articolelor 4 și 6 din Regulamentul nr. 40/94, o marcă nu poate fi înregistrată
decât individual, iar protecția pe o durată minimă de cinci ani care decurge din această înregistrare nu îi este acordată
decât cu titlu individual, chiar și în ipoteza unei înregistrări simultane a mai multor mărci care au unul sau mai multe elemente
comune și distinctive.
Chiar dacă este adevărat că, în caz de opoziție la o cerere de înregistrare de marcă comunitară întemeiată pe existența unei
singure mărci anterioare care nu este încă supusă obligației de utilizare, aprecierea riscului de confuzie se efectuează pe
baza unei comparații între cele două mărci, astfel cum au fost înregistrate, se procedează diferit în ipoteza în care opoziția
se întemeiază pe existența mai multor mărci care au caracteristici comune ce permit să fie considerate ca făcând parte din
aceeași „familie” sau „serie” de mărci.
Într‑adevăr, constituie risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 riscul
ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la întreprinderi
între care există o legătură din punct de vedere economic (a se vedea Hotărârea Alcon/OAPI, citată anterior, punctul 55; a
se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Canon, citată anterior, punctul 29). În cazul unei „familii” sau al unei „serii”
de mărci, riscul de confuzie rezultă mai exact din faptul că un consumator se poate înșela în ceea ce privește proveniența
sau originea produselor sau a serviciilor acoperite de marca a cărei înregistrare se solicită și poate considera în mod greșit
că marca face parte din această familie sau serie de mărci.
Astfel cum a menționat avocatul general la punctul 101 din concluzii, în lipsa utilizării unui număr suficient de mărci care
pot constitui o familie sau o serie, nu s‑ar putea pretinde de la un consumator să identifice un element comun în respectiva
familie sau serie de mărci și/sau să asocieze o altă marcă, ce conține același element comun, cu această familie sau serie.
Prin urmare, pentru a exista un risc ca publicul să se înșele cu privire la apartenența mărcii a cărei înregistrare se solicită
la o „familie” sau „serie”, mărcile anterioare care fac parte din această „familie” sau „serie” trebuie să fie prezente pe
piață.
Astfel, contrar celor susținute de recurentă, Tribunalul nu a cerut dovada utilizării ca atare a mărcilor anterioare, ci doar
dovada utilizării unui număr suficient dintre acestea, care să poată constitui o serie de mărci și, prin urmare, să se demonstreze
existența acesteia din urmă în vederea aprecierii riscului de confuzie.
Rezultă că, după ce a constatat lipsa unei astfel de utilizări, Tribunalul a putut în mod corect să conchidă că decizia camerei
de recurs de a înlătura argumentele prin care recurenta a invocat beneficiul protecției cuvenite „mărcilor de serie” a fost
justă.
În consecință, al cincilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94 prin
faptul că Tribunalul a înlăturat de la aprecierea sa marca anterioară THE BRIDGE (nr. 642952)
Argumentele părților
În opinia recurentei, Tribunalul a aplicat în mod greșit articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94. Într‑adevăr,
acesta ar fi omis să evalueze pertinența documentelor prezentate privind utilizarea, în cursul anului 1995, a produselor mărcii
THE BRIDGE (nr. 642952) din clasa 25 pentru a determina caracterul serios al acestei utilizări în decursul perioadei de cinci
ani ce precedă data publicării cererii de înregistrare a mărcii comunitare.
Impunând utilizarea continuă a mărcii THE BRIDGE (nr. 642952) în decursul perioadei în cauză, Tribunalul ar fi adăugat o condiție
neprevăzută la articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94.
Pe de o parte, OAPI susține că examinarea probelor prezentate de recurentă face obiectul aprecierii de fapt efectuate de Tribunal.
Pe de altă parte, impunând utilizarea continuă a mărcii în decursul perioadei de cinci ani în discuție, acesta din urmă nu
ar fi impus o condiție neprevăzută de dispoziția amintită. Tribunalul nu ar fi făcut decât să solicite, conform acestui articol,
o utilizare constantă. Așadar, acest motiv ar trebui considerat inadmisibil și neîntemeiat.
La rândul său, intervenienta susține că prezentarea doar a catalogului 1994/1995 și numărul redus de anunțuri publicitare
pentru anul 1995 nu sunt suficiente pentru a se stabili importanța cantitativă a utilizării mărcii. Prin urmare, aceasta consideră
că nu ar putea fi vorba decât de o „utilizare simbolică” a mărcii, care vizează să evite orice risc de decădere.
Aprecierea Curții
Mai întâi, în ceea ce privește obiecția potrivit căreia Tribunalul ar fi pretins o utilizare continuă a mărcii THE BRIDGE
(nr. 642952) pe întreaga durată a perioadei de referință, este necesar să se evidențieze faptul că, astfel cum rezultă din
jurisprudența Curții, o marcă face obiectul unei utilizări serioase atunci când este utilizată în conformitate cu funcția
sa esențială, care este aceea de a garanta identitatea originii produselor sau a serviciilor pentru care a fost înregistrată,
în scopul de a crea sau de a păstra un debușeu pentru aceste produse și servicii, cu excluderea utilizărilor cu caracter simbolic
având ca unic obiect menținerea drepturilor conferite prin înregistrare. Aprecierea caracterului serios al utilizării mărcii
trebuie să se bazeze pe ansamblul faptelor și al împrejurărilor adecvate pentru a stabili realitatea exploatării comerciale
a acesteia în cadrul comerțului, în special întinderea și frecvența utilizării mărcii (a se vedea Hotărârea din 11 mai 2006,
Sunrider/OAPI, C‑416/04 P, Rec., p. I‑4237, punctul 70; a se vedea în acest sens, referitor la articolul 10 alineatul (1)
din Directiva 89/104, dispoziție identică celei de la articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, Hotărârea din
11 martie 2003, Ansul, C‑40/01, Rec., p. I‑2439, punctul 43, și Ordonanța din 27 ianuarie 2004, La Mer Technology, C‑259/02,
Rec., p. I‑1159, punctul 27).
Problema dacă o utilizare este sau nu este suficientă din punct de vedere cantitativ pentru menținerea sau crearea de cote
de piață pentru produsele sau serviciile protejate prin marcă depinde astfel de mai mulți factori și de o apreciere de la
caz la caz. Frecvența sau regularitatea utilizării mărcii este unul dintre factorii ce pot fi luați în considerare (Hotărârea
Sunrider/OAPI, citată anterior, punctul 71; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța La Mer Technology, citată anterior,
punctul 22).
Afirmând, la punctul 35 din hotărârea atacată, că probele sunt limitate în ceea ce privește anul 1994 și inexistente pentru
anii 1996-1999, Tribunalul nu a solicitat nicidecum recurentei să dovedească o utilizare continuă a mărcii THE BRIDGE (nr. 642952)
pentru întreaga perioadă în discuție. Conform jurisprudenței Curții citate la punctele 72 și 73 din prezenta hotărâre, acesta
a examinat dacă această marcă făcuse obiectul unei utilizări serioase în decursul perioadei amintite. În acest scop, Tribunalul
a apreciat, la punctele 32-36 din hotărârea atacată, că întinderea și frecvența utilizării mărcii amintite puteau demonstra
prezența sa pe piață în mod efectiv, constant în timp și stabil în ceea ce privește aspectul semnului.
În continuare, în măsura în care recurenta critică Tribunalul pentru incorecta evaluare a probelor prezentate, este suficient
să se constate că acesta din urmă a făcut o apreciere a elementelor de probă pentru a stabili dacă fusese dovedită utilizarea
mărcii THE BRIDGE (nr. 642952) pentru perioada de cinci ani ce precedă publicarea cererii de înregistrare a mărcii comunitare,
conform articolului 43 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 coroborat cu alineatul (3) al aceluiași articol. La punctele
33-36 din hotărârea atacată, Tribunalul a verificat existența unei utilizări serioase a mărcii THE BRIDGE (nr. 642952) între
14 iunie 1994 – data respectivei publicări – și 14 iunie 1999 doar pe baza probelor prezentate de recurentă referitoare la
utilizarea mărcii amintite (un catalog toamnă‑iarnă 1994/1995 și anunțuri publicitare realizate pentru anul 1995) și a concluzionat
că o astfel de utilizare nu a existat. Într‑adevăr, dat fiind că Tribunalul a constatat că celelalte cataloage prezentate
nu erau datate, nu i s‑ar putea reproșa că nu a ținut cont de acestea în cadrul aprecierii sale. De altfel, este necesar să
se arate că, în lumina probelor avute la dispoziție, concluzia la care a ajuns Tribunalul se regăsește complet în domeniul
aprecierii factuale.
Prin argumentele sale, recurenta urmărește repunerea în discuție a acestei aprecieri pur factuale. Or, astfel cum s‑a amintit
la punctul 38 din prezenta hotărâre, acest aspect nu este supus controlului exercitat de Curte în cadrul unui recurs, cu excepția
situației denaturării faptelor în speță – aspect neinvocat în prezenta cauză.
Prin urmare, este necesar să se respingă al doilea motiv în parte ca inadmisibil și în parte ca neîntemeiat.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 15 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94
prin faptul că Tribunalul a înlăturat de la aprecierea sa marca anterioară Bridge (nr. 370836)
Argumentele părților
Recurenta arată că Tribunalul a aplicat în mod greșit articolul 15 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 prin
aceea că a exclus marca anterioară Bridge (nr. 370836) din cadrul aprecierii sale cu privire la riscul de confuzie fără să
verifice dacă aceasta putea fi considerată o versiune ușor modificată a mărcii THE BRIDGE (nr. 642952), împrejurarea că aceasta
era, la rândul său, înregistrată nefiind importantă. Într‑adevăr, chiar dacă recunoaște că nu a prezentat dovezile privind
utilizarea cerute în privința mărcii Bridge (nr. 370836), recurenta consideră că era scutită de această obligație, date fiind
dovezile privind utilizarea prezentate pentru marca THE BRIDGE (nr. 642952), datorită identității perfecte a produselor acoperite
prin aceste două mărci. Singura diferență dintre acestea ar consta în prezența articolului „the”. În această privință, recurenta
consideră că adăugarea acestui articol „the” nu poate altera caracterul distinctiv al mărcii Bridge (nr. 370836). În plus,
interpretarea dată de Tribunal articolului 15 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 ar putea crea o discriminare
între titularul unei mărci care o înregistrează doar în versiunea sa „de bază”, deși o utilizează într‑o varietate de versiuni,
și titularul unei mărci care alege să înregistreze toate versiunile mărcii sale.
În opinia OAPI, acest motiv trebuie respins, întrucât este inadmisibil și neîntemeiat. În primul rând, ar lipsi condiția prealabilă
a utilizării efective a mărcii THE BRIDGE (nr. 642952), care este doar o formă ușor modificată a mărcii Bridge (nr. 370836).
În al doilea rând, adăugarea articolului „the” ar constitui o alterare substanțială, modificând caracterul distinctiv al mărcii
înregistrate. În al treilea rând, evaluarea condiției „diferenței minime” dintre semnul înregistrat și cel efectiv utilizat
ar constitui o chestiune de fapt.
La rândul său, intervenienta susține că aplicarea articolului 15 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 este
exclusă în speță, deoarece aceasta presupune existența unei mărci înregistrate într‑o anumită formă și utilizate sub o formă
ușor diferită, aspect neîntâlnit în speță. Pe de altă parte, existența celor două înregistrări distincte ale recurentei ar
constitui, în sine, o dovadă că ea însăși a considerat mărcile respective suficient de diferite una de alta.
Aprecierea Curții
În temeiul articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, o marcă ce nu a făcut obiectul unei utilizări serioase
în decursul perioadei pertinente este supusă sancțiunilor prevăzute prin regulamentul menționat, cu excepția cazului în care
există un motiv întemeiat pentru neutilizare.
Conform alineatului (2) litera (a) al aceluiași articol, este de asemenea considerată utilizare în sensul alineatului (1)
al articolului 15 folosirea mărcii comunitare sub o formă care diferă prin elemente ce nu alterează caracterul distinctiv
al mărcii în forma în care aceasta a fost înregistrată.
Aceste dispoziții sunt, în esență, identice cu cele ale articolului 10 alineatele (1) și (2) litera (a) din Directiva 89/104
de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci.
În această privință, trebuie să se constate că Tribunalul nu a comis nicio eroare de drept atunci când a înlăturat argumentul
recurentei potrivit căruia utilizarea mărcii Bridge (nr. 370836) în decursul perioadei de referință ar fi fost dovedită prin
elemente prezentate pentru a demonstra utilizarea mărcii THE BRIDGE (nr. 642952).
Într‑adevăr și fără a fi necesar să se examineze dacă se poate considera că marca THE BRIDGE (nr. 642952) diferă doar prin
elemente care nu alterează caracterul distinctiv al mărcii Bridge (nr. 370836), trebuie să se constate că utilizarea primei
dintre aceste mărci nu a fost demonstrată și, prin urmare, nu ar putea nicidecum servi drept dovadă a utilizării celei de
a doua.
În orice caz, chiar dacă dispozițiile menționate la punctele 81 și 82 din prezenta hotărâre permit ca o marcă înregistrată
să fie considerată utilizată din moment ce se face dovada utilizării acestei mărci sub o formă ușor diferită de cea în care
a fost înregistrată, acestea nu permit extinderea protecției de care beneficiază o marcă înregistrată, prin dovada utilizării
sale, la o altă marcă înregistrată a cărei utilizare nu a fost demonstrată, pe motivul că aceasta din urmă nu ar fi decât
o variantă ușor diferită a primei.
Așadar, al treilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94 prin
faptul că Tribunalul a înlăturat de la aprecierea sa mărcile anterioare denumite „defensive”
Argumentele părților
În opinia recurentei, Tribunalul a aplicat greșit articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94 atunci când
a considerat că noțiunea de mărci defensive este incompatibilă cu regimul de protecție a mărcii comunitare.
Mai întâi, Tribunalul ar fi trebuit să considere inadmisibilă această argumentație, formulată de OAPI pentru prima dată în
fața sa.
Într‑adevăr, camera de recurs a conchis că mărcile anterioare nr. 370836, 704338, 606709 și 593651 trebuiau înlăturate de
la aprecierea privind riscul de confuzie doar pentru că acestea erau anterioare mărcii principale, și nu pentru că noțiunea
„mărci defensive” ca atare era incompatibilă cu reglementarea comunitară. Tribunalul ar fi trebuit să se limiteze la a aprecia
dacă aceste mărci îndeplineau condițiile impuse de noul cod italian privind dreptul proprietății industriale pentru a fi considerate
defensive, astfel cum a procedat camera de recurs.
În continuare, ar fi incorect să se susțină, astfel cum a procedat Tribunalul, că noul cod italian al proprietății intelectuale
ar proteja mărcile neutilizate. Într‑adevăr, în temeiul respectivului cod, nu ar exista decădere pentru neutilizare în cazul
în care titularul mărcii defensive neutilizate este, în același timp, titularul uneia sau al mai multor mărci similare încă
în vigoare, dintre care cel puțin una face obiectul unei utilizări efective pentru a desemna aceleași produse sau servicii
protejate de această marcă defensivă. În sfârșit, recurenta adaugă faptul că recunoașterea la nivel național a mărcilor defensive
poate constitui un „motiv întemeiat” pentru neutilizare în sensul articolului 43 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94.
În opinia OAPI, acest motiv trebuie considerat inadmisibil în măsura în care recunoașterea mărcilor defensive depinde de utilizarea
efectivă a mărcii principale THE BRIDGE (nr. 642952). Or, ar fi vorba despre o chestiune de fapt soluționată deja de Tribunal
în mod negativ. În plus, argumentul formulat în fața Tribunalului referitor la incompatibilitatea legii italiene, ce recunoaște
conceptul de mărci defensive, cu sistemul de protecție a mărcii comunitare nu ar fi inadmisibil în lipsa unei dezbateri contradictorii,
din moment ce, în opinia OAPI, acesta nu reprezintă decât o prelungire a argumentului formulat deja în cadrul procedurii în
fața camerei de recurs conform căruia există o obligație de utilizare a mărcilor defensive.
Pe fond, OAPI reamintește, pe de o parte, că utilizarea efectivă a unei mărci este o condiție esențială pentru a‑i fi recunoscute
titularului unei mărci drepturile de proprietate exclusive. Pe de altă parte, OAPI consideră că recurenta asimilează protecția
legată de conceptul „mărci defensive” cu cea acordată în cadrul articolului 15 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94.
Or, diferențele dintre mărcile defensive și marca principală neutilizată THE BRIDGE (nr. 642952) ar fi suficient de importante
pentru a altera caracterul distinctiv al acesteia din urmă.
Intervenienta invocă, în primul rând, faptul că Legea privind mărcile italiană impune ca data de depunere a mărcilor defensive
să fie concomitentă sau posterioară datei de depunere a mărcii principale, în al doilea rând, ca o marcă defensivă să fie
depusă pentru aceleași clase de produse ca și marca principală, în timp ce recurenta consideră de asemenea defensive mărcile
care corespund unei clase diferite de cea a mărcii sale principale, și, în al treilea rând, ca mărcile defensive să reprezinte
doar o ușoară variantă în raport cu marca principală. Niciuna dintre aceste condiții nu ar fi îndeplinită în speță. În orice
caz, decizia de a lua în considerare înregistrările defensive ar fi incompatibilă cu regimul comunitar de protecție a mărcilor.
Aprecierea Curții
Mai întâi, trebuie să se constate că Tribunalul nu a comis o eroare de drept atunci când s‑a pronunțat asupra argumentului
formulat de OAPI potrivit căruia conceptul de mărci defensive ar fi incompatibil cu Regulamentul nr. 40/94.
Este adevărat că, într‑o procedură privind o acțiune formulată împotriva unei decizii a unei camere de recurs a OAPI prin
care s‑a decis asupra unei opoziții la înregistrarea unei mărci întemeiate pe riscul de confuzie cu o marcă anterioară, OAPI
nu ar putea modifica în fața Tribunalului cadrul litigiului, astfel cum rezultă din pretențiile și susținerile respective
formulate de solicitantul înregistrării și de persoana care a formulat opoziția (a se vedea în acest sens Hotărârea Vedial/OAPI,
citată anterior, punctul 26, și, prin analogie, Hotărârea din 21 octombrie 2004, KWS Saat/OAPI, C‑447/02 P, Rec., p. I‑10107,
punctul 58).
Cu toate acestea, se poate menționa că unul dintre argumentele invocate de recurentă în fața camerei de recurs, referitor
la aprecierea riscului de confuzie, a fost acela că, pe baza utilizării mărcii THE BRIDGE (nr. 642952), alte mărci anume trebuiau
luate în considerare ca mărci defensive. Or, în măsura în care acest argument a ridicat problema dacă, în temeiul dreptului
italian, puteau fi totuși reținute ca mărci defensive mărci a căror utilizare nu a fost dovedită, argumentația OAPI în fața
Tribunalului potrivit căreia o astfel de posibilitate nu este permisă de dreptul comunitar nu este în afara cadrului litigiului
cu care a fost sesizată camera de recurs.
În plus, astfel cum a menționat avocatul general la punctul 87 din concluzii, în măsura în care camera de recurs și‑a întemeiat
decizia, fie și numai implicit, pe o interpretare greșită a dreptului comunitar, nu s‑ar putea reproșa Tribunalului că a substituit
interpretarea camerei de recurs cu o interpretare corectă a dreptului comunitar.
În continuare, trebuie examinată concluzia la care a ajuns Tribunalul la punctul 47 din hotărârea atacată, potrivit căreia
recurenta nu se putea baza pe caracterul pretins defensiv, conform legii italiene privind mărcile, al anumitor mărci anterioare
înlăturate de camera de recurs.
În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94, opoziția
la înregistrarea unei mărci comunitare formulată de titularul unei mărci comunitare sau naționale anterioare trebuie respinsă
dacă, la cererea solicitantului, acesta nu aduce dovada că, în decursul a cinci ani ce precedă publicarea cerererii de înregistrare
a mărcii comunitare, marca sa anterioară a făcut obiectul unei utilizări serioase în cadrul Comunității sau în statul membru
în care aceasta este protejată pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată și pe care se întemeiază opoziția
sau că există motive întemeiate pentru neutilizare. Pe de altă parte, articolul 56 alineatul (2) din același regulament conține
o regulă identică pentru cazurile în care se depune o cerere de decădere sau de nulitate a mărcilor comunitare.
Or, Tribunalul nu a comis o eroare de drept atunci când a susținut, la punctul 46 din hotărârea atacată, că titularul unei
înregistrări naționale care se opune unei cereri de înregistrare a mărcii comunitare nu ar putea invoca, pentru a se sustrage
obligației de probă ce îi incumbă în temeiul articolului 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94, o dispoziție
națională ce permite depunerea ca marcă a unor semne destinate a nu fi utilizate în comerț datorită funcției lor pur defensive
față de un alt semn care face obiectul unei exploatări comerciale.
Într‑adevăr, noțiunea „motive întemeiate” menționată la acest articol se referă, în esență, mai degrabă la împrejurări exterioare
titularului mărcii care împiedică utilizarea acesteia, decât la o legislație națională care admite o excepție de la regula
decăderii mărcii pentru neutilizare pe o durată de cinci ani, chiar și atunci când această neutilizare provine din voința
titularului respectivei mărci.
În consecință, teza potrivit căreia titularul unei înregistrări naționale care se opune unei cereri de înregistrare a mărcii
comunitare ar putea invoca o marcă anterioară a cărei utilizare nu a fost dovedită, pe motivul că aceasta reprezintă o marcă
defensivă în temeiul unei legislații naționale, nu este compatibilă cu articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul
nr. 40/94.
Rezultă că al patrulea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
Rezultă din cele de mai sus că recursul trebuie respins în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
OAPI și intervenienta au solicitat obligarea Il Ponte Finanziaria SpA la plata cheltuielilor de judecată, iar Il Ponte Finanziaria
SpA a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul.
2)
Obligă Il Ponte Finanziaria SpA la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: italiana.