CELEX: 62006CJ0135
Odvolanie
Odmena
Príspevok na nezaopatrené dieťa
Odpočítanie príspevkov podobného charakteru vyplácaných z iných zdrojov
Neobmedzená právomoc
Spory finančného charakteru

Svojím odvolaním pán Weißenfels navrhuje zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 25. januára 2006, Weißenfels/Parlament (
T-33/04, Zb. VS s. I-A-2-1
a
II-A-2-1
, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa zamietol jeho návrh na zrušenie viacerých rozhodnutí Európskeho parlamentu, ktorými tento rozhodol podľa článku 67 ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“) odpočítať od zdvojnásobeného príspevku na nezaopatrené dieťa vyplácaného podľa článku 67 ods. 3 služobného poriadku (ďalej len „príspevok podľa služobného poriadku“) osobitný príspevok vyplácaný podľa luxemburského práva (ďalej len „luxemburský príspevok“).
Odvolateľ takisto žiada, aby Súdny dvor zrušil predmetné rozhodnutia Parlamentu z 26. júna 2003 a 28. apríla 2004, ako aj konkludentné rozhodnutie o zamietnutí jeho žiadosti zo 4. júna 2004 a zaviazal Parlament na náhradu škody, ktorú utrpel v súvislosti so zrážkou z príspevku podľa služobného poriadku. Subsidiárne navrhuje zaviazať na tomto základe Parlament na náhradu vo výške príslušných zákonných úrokov.
Odvolateľ napokon navrhuje, aby Súdny dvor zaviazal Parlament na náhradu trov konania na oboch stupňoch.
Právny rámec
V bodoch 1 až 4 napadnutého rozsudku uviedol Súd prvého stupňa právny rámec nasledujúcim spôsobom:
„1
Článok 62 tretí odsek služobného poriadku, v znení uplatniteľnom na prejednávanú vec…, stanovuje, že odmena úradníkov zahrnuje rodinné prídavky.
Podľa článku 67 ods. 1 písm. b) služobného poriadku je príspevok na nezaopatrené dieťa okrem iného súčasťou rodinných prídavkov.
Článok 67 ods. 2 a 3 služobného poriadku stanovuje:
‚2.
Úradníci poberajúci rodinné prídavky… musia priznať príspevky podobného charakteru, ktoré im boli vyplatené z iných zdrojov, tieto ďalšie príspevky sa odpočítajú od príspevkov zaplatených podľa [služobného poriadku]…
3.
Príspevok na nezaopatrené dieťa sa môže zdvojnásobiť na základe osobitného a odôvodneného rozhodnutia menovacieho orgánu vychádzajúceho z lekárskych dokladov, ktoré potvrdzujú, že príslušné dieťa trpí duševným alebo telesným postihnutím, v dôsledku ktorého úradníkovi vznikajú veľké výdavky.‘
Články 1 až 5 luxemburského zákona zo 16. apríla 1979 o vytvorení osobitného príspevku pre zdravotne postihnuté osoby, ktorý bol zrušený zákonom z 19. júna 1998 o zavedení poistenia pre prípad odkázanosti, ktorý sa však v tejto veci uplatní podľa prechodných ustanovení tohto posledného uvedeného zákona (ďalej len „luxemburský zákon zo 16. apríla 1979“) znejú takto:
‚Článok 1. Každá ťažko zdravotne postihnutá osoba s bydliskom v Luxemburskom veľkovojvodstve, ktorá v ňom pobýva aspoň desať rokov, má nárok na výhody podľa tohto zákona.
Ten istý nárok vzniká zdravotne postihnutým deťom od veku troch rokov…
Článok 2. Ťažko zdravotne postihnutou osobu v zmysle tohto zákona je osoba, ktorej jedna alebo viac duševných alebo telesných funkcií je… znížených takým spôsobom, že je odkázaná na pomoc alebo celodennú starostlivosť tretej osoby.
…
Článok 3. Každá ťažko zdravotne postihnutá osoba… má nárok… na osobitný príspevok…
Článok 4. Príspevok… sa pozastaví… do výšky zahraničnej dávky rovnakého charakteru.
Článok 5. Príspevok… je oslobodený od daní a príspevkov na sociálne zabezpečenie…‘“
Skutkový stav
Okolnosti predchádzajúce sporu môžu byť na základe napadnutého rozsudku zhrnuté nasledujúcim spôsobom.
Odvolateľ, úradník v platovej triede A*12 (pôvodne platová trieda A 4), vstúpil do služobného pomeru v Parlamente v Luxemburgu 1. apríla 1982. Jeho starší syn sa narodil 31. januára 1982. Od detstva trpí ťažkým zdravotným postihnutím.
Príspevok na nezaopatrené dieťa stanovený v článku 67 ods. 1 písm. b) služobného poriadku bol odvolateľovi priznaný od jeho nástupu do funkcie v Parlamente. Dňa 31. júla 1987 Parlament na základe článku 67 ods. 3 služobného poriadku rozhodol zdvojnásobiť od 1. mája 1987 príspevok na nezaopatrené dieťa v prospech odvolateľovho syna. Rozhodnutím z 8. júla 1997 sa zdvojnásobenie príspevku na nezaopatrené dieťa priznalo na nové obdobie od 1. júla 1997 do 30. júna 2000.
Rozhodnutím z 26. apríla 1999, prijatým na základe luxemburského zákona zo 16. apríla 1979, luxemburský Fond národnej solidarity rozhodol vyplatiť odvolateľovi ako oprávnenej osobe v mene svojho syna od 1. decembra 1998 osobitný príspevok na ťažko zdravotne postihnutú osobu.
Odvolateľ informoval v polovici októbra 1999 Parlament o vyplácaní luxemburského príspevku.
Rozhodnutím z 22. októbra 1999 znížil Parlament na základe článku 67 ods. 2 služobného poriadku sumu zodpovedajúcu zdvojnásobenému príspevku podľa služobného poriadku na nezaopatrené dieťa o výšku luxemburského príspevku, a to s účinnosťou od 1. decembra 1998.
Rozhodnutím z 20. septembra 2000 bol zdvojnásobený príspevok na nezaopatrené dieťa priznaný na nové obdobie, a to od 1. júla 2000 do 30. júna 2003. Suma zodpovedajúca zdvojnásobenému príspevku na nezaopatrené dieťa podľa služobného poriadku bola znížená o výšku luxemburského príspevku rozhodnutím z 18. septembra 2000.
Rozhodnutím z 1. júla 2003 bol zdvojnásobený príspevok na nezaopatrené dieťa priznaný na nové obdobie od 1. júla 2003 do 30. júna 2006.
Medzičasom odvolateľ listom zo 4. júna 2003 spochybnil princíp odpočítania výšky luxemburského príspevku zo strany Parlamentu takto:
„Ako som už uviedol 28. mája 2003, invalidný dôchodok sa neposkytuje mne samotnému, ale môjmu synovi…, pričom tento sa mi vypláca ako zákonnému zástupcovi. Odpočítanie podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku od zdvojnásobeného príspevku na nezaopatrené dieťa, ktorý sa mi priznáva v súlade s článkom 67 ods. 3, nemôže prichádzať do úvahy.
Táto situácia vyplýva na jednej strane z toho, že ide o dve rôzne oprávnené osoby (právne subjekty) a na druhej strane, že dôchodok je nezávislou dávkou a nie ‚príspevkom‘.
Nakoniec tu nejde ani o [príspevok] ‚podobného charakteru‘, keďže príspevok v zmysle odseku 3 slúži na odstránenie mimoriadnych nákladov, ktorým je úradník vystavený, zatiaľ čo dôchodok je dávkou pre zdravotne postihnutú osobu.
Žiadam teda o vrátenie zrážok zo zdvojnásobeného príspevku na nezaopatrené dieťa, ktoré boli z neho v minulosti neoprávnene odpočítané.“
Rozhodnutím z 26. júna 2003 však Parlament odpočítanie uplatnil.
Listom z 13. augusta 2003 podal odvolateľ proti rozhodnutiu z 26. júna 2003 sťažnosť v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Uvedenú sťažnosť Parlament listom z 10. novembra 2003 zamietol.
Dňa 28. apríla 2004, po podaní žaloby v tejto veci, prijal Parlament rozhodnutie o odpočítaní podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku, pričom zohľadnil aktuálnu výšku luxemburského príspevku. Dňa 8. júna 2004 podal odvolateľ proti rozhodnutiu z 28. apríla 2004 sťažnosť, ktorá bola zamietnutá rozhodnutím Parlamentu z 15. septembra 2004.
Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 2. februára 2004 navrhoval odvolateľ zrušiť rozhodnutia z 26. júna 2003 a 10. novembra 2003. Takisto navrhoval zaviazať Parlament na vrátenie všetkých neoprávnene vykonaných zrážok z jeho odmeny podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku, spolu s príslušnými zákonnými úrokmi.
Vo svojej replike odvolateľ časť svojich návrhov preformuloval. Svoj návrh rozšíril o zrušenie rozhodnutí z 28. apríla 2004 a 15. septembra 2004 a návrh na vrátenie rozšíril o návrh zaviazať Parlament na náhradu spôsobenej škody, a to vo výške zákonných úrokov zo zrážok z jeho odmeny podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku.
V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa zamietol ako neprípustné návrhy zaviazať Parlament na vrátenie súm odpočítaných z odmeny odvolateľa podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku.
V prvom rade spresnil, že mu v rámci žaloby podanej na základe článku 91 služobného poriadku neprislúcha ukladať inštitúciám Spoločenstva príkazy a že Parlament je v každom prípade povinný podľa článku 233 ES prijať všetky opatrenia súvisiace s výkonom rozsudku.
Ďalej spresnil, že návrh odvolateľa, ktorým požaduje, aby bol Parlament zaviazaný na náhradu spôsobenej škody, je neprípustný, pretože ide o návrh na náhradu škody v zmysle článku 235 ES, ktorým sa mení predmet konania v štádiu repliky.
Okrem toho sa Súd prvého stupňa domnieval, že odvolateľov návrh na zrušenie treba považovať za návrh smerujúci len proti rozhodnutiu z 26. júna 2003.
Tento záver prijal Súd prvého stupňa po tom, ako spresnil, že návrh na zrušenie rozhodnutia z 10. decembra 2003 je bezpredmetný alebo bez samostatného významu vo vzťahu k návrhu na zrušenie rozhodnutia z 26. júna 2003.
Súd prvého stupňa takisto dospel k záveru, že konkludentné rozhodnutie o zamietnutí žiadosti zo 4. júna 2003 má ten istý predmet ako rozhodnutie z 26. júna 2003, takže návrh na zrušenie tohto prvého uvedeného rozhodnutia splýva s návrhom na zrušenie rozhodnutia z 26. júna 2003.
Súd prvého stupňa sa ďalej domnieval, že rozhodnutie z 28. apríla 2004 len potvrdzuje rozhodnutie z 26. júna 2003 a že návrh na zrušenie rozhodnutí z 28. apríla 2004 a 15. septembra 2004 teda treba považovať za bezpredmetný alebo bez samostatného významu vo vzťahu k návrhu na zrušenie rozhodnutí z 26. júna 2003 a 10. novembra 2003.
Súd prvého stupňa takisto upozornil, že odvolateľ v priebehu pojednávania pripustil, že jeho jednotlivé návrhy na zrušenie majú v podstate rovnaký predmet, a síce zrušenie rozhodnutia z 26. júna 2003.
Vzhľadom na to dospel Súd prvého stupňa k záveru, že odvolateľov návrh na zrušenie treba považovať za návrh smerujúci len proti rozhodnutiu z 26. júna 2003.
Súd prvého stupňa ďalej zamietol ako nedôvodnú námietku neprípustnosti vznesenú Parlamentom založenú na tom, že návrh na zrušenie rozhodnutia z 26. júna 2003 bol podaný neskoro, pretože týmto rozhodnutím bola len aktualizovaná výška luxemburského príspevku, ktorá sa má na základe rozhodnutia z 22. októbra 1999 odpočítať od odmeny.
V tejto súvislosti Súd prvého stupňa najprv upozornil, že rozhodnutie o obnovení zdvojnásobenia dávky na nezaopatrené dieťa prijaté na základe článku 67 ods. 3 služobného poriadku predstavuje nové rozhodnutie, pretože je prijaté na dobu určitú a predchádza mu nového preskúmanie, najmä lekárske, uskutočnené na základe novej žiadosti dotknutej osoby.
Súd prvého stupňa sa ďalej domnieval, že v prípade neskoršieho rozhodnutia o odpočítaní prijatého na základe článku 67 ods. 2 služobného poriadku ide o nové rozhodnutie, pretože toto rozhodnutie bolo prijaté v nadväznosti na preskúmanie, ktorého cieľom bolo uistiť sa, že z iných zdrojov je vyplácaný príspevok rovnakej povahy, aj keď bolo prijaté nové rozhodnutie o zdvojnásobení príspevku podľa služobného poriadku.
Súd prvého stupňa sa preto domnieval, že rozhodnutie z 26. júna 2003 je odlišné od rozhodnutia z 22. októbra 1999.
Súd prvého stupňa rozhodol, že odvolateľ napadol rozhodnutie z 26. júna 2003 v lehote stanovenej v služobnom poriadku, a rozhodol preto o prípustnosti žaloby.
Súd prvého stupňa ďalej preskúmal odvolateľov dôvod založený na porušení článku 67 ods. 2 služobného poriadku.
Najskôr pripomenul, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že za prídavky podobného charakteru v zmysle tohto článku možno považovať len prídavky, ktoré sú porovnateľné a plnia rovnaký účel (rozsudok z 13. októbra 1977, Gelders-Deboeck/Komisia,
106/76, Zb. s. 1623
, bod 16).
Ďalej dospel k záveru, že tak príspevok podľa služobného poriadku, ako aj luxemburský príspevok majú s ohľadom na znenie textov, ktorými sú ustanovené, za cieľ poskytnúť pomoc v súvislosti s nákladmi spojenými so zaistením potrebnej pomoci a starostlivosti ťažko zdravotne postihnutej osobe, čo potvrdzuje, že majú rovnaký účel a porovnateľný charakter.
Súd prvého stupňa upozornil, že porovnateľný charakter oboch predmetných príspevkov je posilnený tým, že oba príspevky sú paušálne a oslobodené od daní.
Takisto spresnil, že nie je príliš dôležitá odpoveď na otázku, či je formálne príjemcom dávky otec alebo zdravotne postihnuté dieťa.
Súd prvého stupňa odmietol tvrdenie, že predmetné príspevky nemajú podobný charakter v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku z toho dôvodu, že luxemburský príspevok nie je, na rozdiel od príspevku podľa služobného poriadku, súčasťou odmeny odvolateľa. V tejto súvislosti zdôraznil, že na jednej strane vyplýva zo samotnej povahy príspevkov podľa služobného poriadku, že sú poskytované oprávnenej osobe zamestnanej ako úradník a na strane druhej, že na účely posúdenia povahy oboch týchto príspevkov je rozhodujúcim kritériom kritérium pomoci poskytnutej v súvislosti s nákladmi spojenými so zaistením potrebnej pomoci a starostlivosti ťažko zdravotne postihnutej osobe.
Súd prvého stupňa takisto odmietol tvrdenie založené na jazykovom rozdiele medzi jednak nemeckou verziou služobného poriadku, v ktorej je použitý pojem „Zulage“, teda doplnok, a jednak luxemburským zákonom a francúzskou verziou služobného poriadku, v ktorých je použitý pojem „allocation [príspevok]“.
Vzhľadom na uvedené dospel Súd prvého stupňa k záveru, že príspevok podľa služobného poriadku a luxemburský príspevok sú príspevkami podobného charakteru v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku.
Z tohto dôvodu Súd prvého stupňa žalobu v plnom rozsahu zamietol a rozhodol, že účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania.
Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok,
—
sám rozhodol o žalobe a zrušil rozhodnutie z 26. júna 2003, konkludentné rozhodnutie o zamietnutí jeho žiadosti zo 4. júna 2003 a rozhodnutie z 28. apríla 2004,
—
zaviazal Parlament na náhradu škody, ktorá vyplýva z neoprávnene vykonaných zrážok z jeho odmeny, na zaplatenie zákonných úrokov z predmetných súm, ako aj na náhradu trov konania na oboch stupňoch.
Parlament navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie,
—
zaviazal odvolateľa na náhradu trov odvolacieho konania.
O odvolaní
Odvolateľ uvádza tri odvolacie dôvody. V prvom odvolacom dôvode uvádza, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa každým z jeho návrhov na zrušenie rozhodnutia z 26. júna 2003, konkludentného rozhodnutia o zamietnutí jeho žiadosti zo 4. decembra 2003 a rozhodnutia z 28. apríla 2004 nezaoberal samostatne. V druhom odvolacom dôvode uvádza, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že jeho žiadosť o náhradu škody vyplývajúcej zo straty úrokov z predmetných súm je neprípustná. V treťom odvolacom dôvode uvádza, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že príspevok podľa služobného poriadku a luxemburský príspevok majú „podobný charakter“ v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku.
O predmete odvolania
Argumentácia účastníkov konania
V prvom dôvode odvolateľ vytýka Súdnemu dvoru, že dospel k nesprávnemu záveru, že jeho návrh na zrušenie má byť považovaný za návrh smerujúci iba proti rozhodnutiu z 26. júna 2003. Domnieva sa, že Súd prvého stupňa mal rozhodnúť o všetkých jeho návrhoch na zrušenie, ktoré smerovali práve tak k zrušeniu rozhodnutia, ktorým Parlament zamietol jeho žiadosť zo 4. júna 2003 týkajúcu sa zrušenia odpočítania do budúcnosti, ako aj vrátenia zrážok z jeho odmeny, ku ktorým došlo v minulosti, a proti rozhodnutiu z 28. apríla 2004, teda o návrhoch, od ktorých, v rozpore so záverom Súdu prvého stupňa, neupustil.
Parlament v prvom rade uvádza, že prvý dôvod je neúčinný a treba ho ako taký zamietnuť, pretože výrok napadnutého rozsudku je odôvodnený inými právnymi dôvodmi, v danom prípade správnym výkladom článku 67 ods. 2 služobného poriadku, ktorý nevyhnutne vedie k zamietnutiu nárokov odvolateľa.
Parlament ďalej považuje tento prvý dôvod za neprípustný, pretože odvolateľ najmä neuviedol ani nepreukázal v súlade s článkom 58 Štatútu Súdneho dvora, že nedostatky konania, na ktoré sa odvoláva, sa nepriaznivo dotkli jeho záujmov.
Napokon sa Parlament domnieva, že Súd prvého stupňa správne obmedzil predmet žaloby na spochybnenie rozhodnutia z 26. júna 2003, teda jediného aktu spôsobujúceho ujmu, ale vychádza z iných dôvodov ako Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku.
V tejto súvislosti Parlament najprv uvádza, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že existovalo konkludentné rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o vrátenie zrážok, ku ktorým došlo v minulosti. V podstate sa domnieva, že táto žiadosť bola výslovne zamietnutá rozhodnutím z 26. júna 2003.
Okrem toho sa Parlament domnieva, že Súd prvého stupňa mal zamietnuť návrh na zrušenie rozhodnutia z 28. apríla 2004 ako neprípustný, pretože toto rozhodnutie bolo vydané až po zapísaní návrhu na začatie konania do registra.
Posúdenie Súdnym dvorom
Vo svojom prvom dôvode odvolateľ uplatňuje, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že jeho návrh na zrušenie rozhodnutia z 26. júna 2003, konkludentného rozhodnutia o zamietnutí jeho žiadosti zo 4. decembra 2003 a rozhodnutia z 28. apríla 2004 treba považovať za návrh smerujúci iba proti rozhodnutiu z 26. júna 2003 a tým nezákonne zúžil predmet sporu, ktorý mu bol predložený.
Pokiaľ ide o žiadosť odvolateľa zo 4. júna 2003, táto žiadosť smerovala jednak k tomu, aby nedošlo k spornému odpočtu, a jednak k tomu, aby mu Parlament vrátil sumy, ktoré predtým neoprávnene odpočítal z jeho odmeny. Hoci z textu rozhodnutia z 26. júna 2003 vyplýva, že sa vzťahuje len na obdobie od 1. júla 2003, v tomto kontexte ho treba vykladať tak, že ním dochádza aj k zamietnutiu žiadosti odvolateľa zo 4. júna 2003 smerujúcej k vráteniu súm, ktoré boli v minulosti odpočítané z jeho odmeny. Žiadosť odvolateľa zo 4. júna 2003 bola teda predmetom rozhodnutia o zamietnutí z 26. júna 2003.
Súd prvého stupňa sa teda nedopustil nesprávneho posúdenia, keď dospel k záveru, že návrhy odvolateľa treba považovať za návrhy smerujúce proti tomuto poslednému uvedenému rozhodnutiu.
Pokiaľ ide o rozhodnutie z 28. apríla 2004, je potrebné uviesť, že sa týka, tak ako aj rozhodnutie z 26. júna 2003, situácie pána Weißenfelsa z hľadiska článku 67 ods. 2 služobného poriadku a jeho predmetom je aktualizácia výšky luxemburského príspevku odpočítaného z príspevku podľa služobného poriadku. Ak pripustíme, že z hľadiska tohto konštatovania je možné považovať rozhodnutie z 28. apríla 2004 za rozhodnutie potvrdzujúce rozhodnutie z 26. júna 2003, návrhy smerujúce proti tomuto rozhodnutiu nemôžu byť zamietnuté ako neprípustné, pretože rozhodnutie z 26. júna 2003 bolo napadnuté v stanovenej lehote. V podstate žaloba proti potvrdzujúcemu rozhodnutiu je neprípustná, len ak potvrdené rozhodnutie nadobudlo vo vzťahu k dotknutej osobe právoplatnosť, pretože nebolo v lehote na podanie žaloby napadnuté. V opačnom prípade je dotknutá osoba oprávnená napadnúť potvrdené rozhodnutie, potvrdzujúce rozhodnutie alebo obe tieto rozhodnutia (pozri rozsudok z 11. mája 1989, Maurissen a Union syndicale/Dvor audítorov,
193/87 a 194/87, Zb. s. 1045
, body 25 a 26).
Je pravda, že návrh odvolateľa na zrušenie rozhodnutia z 28. apríla 2004 bol podaný až v štádiu repliky, a teda neprípustnosť tohto návrhu by mohla aj napriek nesprávnemu právnemu posúdeniu, ktorého sa Súd prvého stupňa dopustil, dostatočne odôvodňovať výrokovú časť jeho rozsudku z tohto hľadiska (pozri rozsudok z 9. júna 1992, Lestelle/Komisia,
C-30/91 P, Zb. s. I-3755
, bod 28).
Pokiaľ však ide o rozhodnutie týkajúce sa rovnakej otázky, a síce práva oprávnenej osoby na poskytnutie zvýšeného príspevku na nezaopatrené deti v plnej výške za jednotlivé obdobia a prípadne vrátenia súm, ktoré boli neoprávnene odpočítané, bolo by v rozpore s riadnym výkonom spravodlivosti požadovať od tejto osoby, aby podala na Súd prvého stupňa novú žalobu proti rozhodnutiu z 28. apríla 2004 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. septembra 1987, Fabrique de fer de Charleroi a i./Komisia,
351/85 a 360/85, Zb. s. 3639
, bod 11).
Treba teda konštatovať, tak ako tvrdí odvolateľ, že Súd prvého stupňa tým, že zamietol jeho návrhy smerujúce proti rozhodnutiu z 28. apríla 2004, nerešpektoval rozsah sporu, ktorý mu bol predložený, a v tomto ohľade napadnutý rozsudok zrušiť.
O zaviazaní Parlamentu na zaplatenie určitých súm
Argumentácia účastníkov konania
Vo svojom druhom dôvode odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď zamietol ako neprípustný jeho návrh zaviazať Parlament na náhradu škody, ktorá mu bola podľa jeho názoru spôsobená neoprávnenou zrážkou z jeho platu, pretože tento bol predložený až v replike.
Parlament sa domnieva, že Súd prvého stupňa rozhodol správne o neprípustnosti návrhu na náhradu škody predloženého odvolateľom, pretože bol predložený až v štádiu repliky.
Parlament dopĺňa, že tento návrh by mohol byť vyhlásený za neprípustný aj vzhľadom na to, že odvolateľ nevyčíslil výšku spôsobenej škody, ani neuviedol okolnosti, ktoré mu bránia v tom, aby túto škodu vyčíslil (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. septembra 2004, Hectors/Parlament,
C-150/03 P, Zb. s. I-8691
, bod 62).
Posúdenie Súdnym dvorom
Odvolateľ žiadal, aby Súd prvého stupňa rozhodol, že Parlament je povinný zaplatiť mu sumy, ktoré neoprávnene odpočítal z jeho odmien a príslušné úroky. So zreteľom na písomné vyjadrenia Parlamentu zmenil tieto návrhy tak, že žiadal, aby bol Parlament zaviazaný na náhradu škody, ktorá mu bola spôsobená v súvislosti so zrážkami z jeho platu, a to vo výške predmetných súm spolu s príslušnými úrokmi.
V prvom rade je potrebné konštatovať, že bez ohľadu na pojmy, ktoré odvolateľ použil, smeruje jeho návrh k jedinému cieľu, a síce, aby mu boli vyplatené sumy, ktoré Parlament podľa jeho názoru neoprávnene odpočítal z jeho odmeny v súvislosti so zohľadnením pravidla vylúčenia súbehu dávok podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku, spolu so zákonnými úrokmi.
Aj napriek tomu, že odvolateľ neskôr zmenil svoju žiadosť o vrátenie na žiadosť o náhradu škody, nemôže Parlament za týchto podmienok tvrdiť, že tieto návrhy sú neprípustné, pretože boli podané neskoro.
V každom prípade je teda potrebné pripomenúť, že článok 91 ods. 1 služobného poriadku uplatniteľný na Súd prvého stupňa, ako aj na Súd pre verejnú službu, priznáva v tejto oblasti súdu neobmedzenú právomoc stanovením:
„Súdny dvor Európskych spoločenstiev má právomoc v každom spore medzi spoločenstvami a ktoroukoľvek osobou, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, pokiaľ ide o zákonnosť aktu negatívne ovplyvňujúceho túto osobu v zmysle článku 90 ods. 2. V sporoch finančného charakteru má Súdny dvor neobmedzenú právomoc.“
„Spory finančného charakteru“ v zmysle tohto ustanovenia predstavujú nielen žaloby o určenie zodpovednosti podané zamestnancami proti inštitúciám, ale tiež všetky žaloby, na základe ktorých má inštitúcia vyplatiť zamestnancovi určitú sumu, na ktorú má podľa svojho názoru nárok podľa služobného poriadku alebo iného aktu, ktorý upravuje ich pracovnoprávny vzťah (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. októbra 2001, EIB/Hautem,
C-449/99 P, Zb. s. I-6733
).
Z toho vyplýva, že návrh odvolateľa, aby mu Parlament zaplatil sumy, ktoré neoprávnene odpočítal z jeho odmeny spolu so zákonnými úrokmi, predstavuje „spor finančného charakteru“ v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku.
Súd Spoločenstva má v súvislosti s neobmedzenou právomocou, ktorá je mu priznaná na základe článku 91 ods. 1 služobného poriadku, povinnosť rozhodnúť spor, ktorý mu bol predložený, v celom rozsahu, to znamená rozhodnúť o všetkých právach a povinnostiach zamestnancov, ak nerozhodne, že uvedenú časť rozsudku vykoná pod jeho dohľadom príslušná inštitúcia za presných podmienok, ktoré určí.
Na rozdiel od názoru, ktorý zastáva Parlament, teda súdu Spoločenstva prislúcha zaviazať určitú inštitúciu na zaplatenie určitej sumy, na ktorú má odvolateľ nárok podľa služobného poriadku alebo iného právneho aktu.
Z toho vyplýva, že Súd prvého stupňa tým, že odmietol zaviazať Parlament na zaplatenie súm, na ktoré mal odvolateľ nárok, porušil rozsah svojich právomocí.
Z toho vyplýva, že aj druhý odvolateľov dôvod je dôvodný a v tomto ohľade treba napadnutý rozsudok zrušiť.
O práve odvolateľa na poskytovanie príspevku podľa služobného poriadku v plnej výške
Argumentácia účastníkov konania
V treťom dôvode sa odvolateľ domnieva, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že príspevok podľa služobného poriadku a luxemburský príspevok majú „podobný charakter“ v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku a že vzhľadom na to treba podľa tohto ustanovenia luxemburský príspevok od príspevku podľa služobného poriadku odpočítať.
Domnieva sa, že podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku je požadovaná dvojitá podobnosť, a to tak z „formálneho“, ako aj z „materiálneho“ hľadiska.
Tvrdí, že oba predmetné príspevky nie sú z formálneho hľadiska zhodné, pretože príspevok podľa služobného poriadku je vedľajšou dávkou k odmene, čo v prípade luxemburského príspevku priznaného nezávisle na pracovnoprávnom vzťahu neplatí (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. mája 1987, Komisia/Belgicko,
186/85, Zb. s. 2029
, body 27 až 30 a 33, ako aj Komisia/Nemecko,
189/85, Zb. s. 2061
, bod 26).
Odvolateľ tvrdí, že jeho analýza je potvrdená aj nemeckým znením článku 67 ods. 2 služobného poriadku a že tento rozdiel sám osebe potvrdzuje neexistenciu podobnosti medzi týmito dvoma dávkami.
Odvolateľ uvádza, že predmetné príspevky nemajú podobný charakter ani z materiálneho hľadiska.
V tejto súvislosti zdôrazňuje, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že článok 67 ods. 2 sa uplatňuje na porovnateľné príspevky. Podľa jeho názoru sa tento článok uplatňuje len za predpokladu, že medzi dotknutými príspevkami existuje skutočná zhoda.
Odvolateľ uplatňuje, že to v prípade týchto dvoch príspevkov neplatí, pretože nárok na príspevok podľa služobného poriadku má len úradník, pričom tento príspevok je určený na zaistenie starostlivosti o zdravotne postihnuté dieťa, a to bez ohľadu na jeho miesto bydliska, zatiaľ čo luxemburský príspevok je určený na uspokojenie potrieb samotnej zdravotne postihnutej osoby, pokiaľ má bydlisko v Luxembursku, bez ohľadu na to, či sa nachádza v rodinnom kruhu alebo v zdravotníckom zariadení.
Parlament sa domnieva, že Súd prvého stupňa sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že pravidlo vylúčenia súbehu dávok stanovené v článku 67 ods. 2 služobného poriadku je odôvodnené.
Pokiaľ ide o prvý bod, Parlament sa domnieva, že tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého má charakter vedľajšej dávky k odmene len príspevok podľa služobného poriadku, nie je podložené právnymi argumentmi, a treba ho preto zamietnuť. Parlament dopĺňa, že Súd prvého stupňa okrem iného svoju analýzu týkajúcu sa tejto otázky dostatočne odôvodnil.
Parlament tvrdí, že už citované rozsudky Komisia/Belgicko a Komisia/Nemecko, na ktoré sa odvolateľ odvoláva, nie sú v prejednávanej veci relevantné. Zdôrazňuje, že boli vydané v inom kontexte a uplatňuje najmä, že šlo o konania o nesplnenie povinnosti, v ktorých sa Komisia domnievala, že vnútroštátne právo členských štátov porušuje doplňujúci charakter rodinných prídavkov Spoločenstva, ktorý vyplýva z článku 67 ods. 2 služobného poriadku. Parlament sa takisto domnieva, že v oboch týchto rozsudkoch sa Súdny dvor obmedzil na to, že určil situáciu, v ktorej vnútroštátne právo nemôže vylúčiť poskytovanie vnútroštátneho príspevku alebo tento príspevok znížiť o príspevok poskytovaný podľa služobného poriadku. Podľa Parlamentu nastáva táto situácia len za predpokladu, že manžel úradníka vykonáva pracovnú činnosť za odplatu.
Parlament sa domnieva, že vedľajší charakter vnútroštátneho príspevku k pracovnej činnosti nemôže byť v žiadnom prípade považovaný za rozhodujúci prvok posúdenia podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku a že Súd prvého stupňa sa správne obmedzil na to, že skúmal, či sú predmetné príspevky porovnateľné a či plnia rovnaký účel.
V tejto súvislosti sa Parlament domnieva, že Súd prvého stupňa sa správne domnieval, že rozhodujúci prvok posúdenia charakteru predmetných príspevkov podľa článku 67 ods. 2 služobného poriadku spočíva v tom, že oba predmetné príspevky majú za cieľ poskytnúť pomoc v súvislosti so zvýšenými finančnými nákladmi spojenými so zaistením potrebnej pomoci a starostlivosti ťažko zdravotne postihnutej osobe.
Takisto upozornil na to, že obe predmetné dávky majú paušálny charakter.
S cieľom podporiť skutočnosť, že neexistencia totožnosti príjemcov nepredstavuje relevantné kritérium v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku, odkazuje na rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. mája 1990, Sens/Komisia (
T-117/89, Zb. s. II-185
).
Posúdenie Súdnym dvorom
Odvolateľ vo svojom treťom dôvode uplatňuje, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že príspevok podľa služobného poriadku a luxemburský príspevok majú podobný charakter v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku, a preto bolo vykonané odpočítanie odôvodnené.
Najprv treba preskúmať prípustnosť tohto dôvodu, ktorú Parlament spochybňuje.
Z článku 225 ES, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 112 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že odvolanie musí presne označovať napádané prvky rozsudku alebo uznesenia, ktorého zrušenie navrhuje, ako aj právne tvrdenia, o ktoré sa tento návrh osobitne opiera (pozri najmä rozsudok zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia,
C-352/98 P, Zb. s. I-5291
, bod 34).
Z odvolania vyplýva, že odvolateľ kritizoval rôzne časti napadnutého rozsudku a s cieľom podporiť tento návrh presne označil právne tvrdenia. Jeho dôvod bol teda Súdnemu dvoru náležite predložený.
Pokiaľ ide o jeho dôvodnosť, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že za príspevky podobného charakteru v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku možno považovať len príspevky, ktoré sú porovnateľné a plnia rovnaký účel (rozsudok Gelders-Deboeck/Komisia, už citovaný, bod 16).
Ide o právnu otázku, ktorá podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania.
Podľa článku 67 ods. 3 služobného poriadku sa môže príspevok na nezaopatrené dieťa zdvojnásobiť, ak dieťa trpí duševným alebo telesným postihnutím, v dôsledku ktorého úradníkovi vznikajú veľké výdavky.
Z toho v prvom rade vyplýva, že porovnateľný príspevok môže byť odpočítaný len z tej časti príspevku na nezaopatrené dieťa, ktorá je z dôvodu zdvojnásobenia pripočítaná k príspevku na nezaopatrené dieťa, na ktorý má zamestnanec nárok v každom prípade.
Je teda potrebné predovšetkým konštatovať, že luxemburský príspevok sa odlišuje od príspevku podľa služobného poriadku z viacerých hľadísk.
Luxemburský príspevok, ktorý je poskytovaný len z dôvodu bydliska na luxemburskom území a nie je viazaný na pracovnoprávny vzťah, má za cieľ čeliť prostredníctvom vhodných opatrení zdravotnému postihnutiu, ktoré zákon presne definuje. Napokon jeho hodnota je oveľa vyššia ako hodnota zdvojnásobeného príspevku na nezaopatrené dieťa.
Nárok na tento príspevok majú osoby, ktorých jedna alebo viac duševných alebo telesných funkcií je aj napriek liečbe, výchove a vhodnej rehabilitácii a bez ohľadu na používanie vhodných pomôcok znížená takým spôsobom, že táto osoba je odkázaná na pomoc alebo celodennú starostlivosť tretej osoby.
Samozrejme by mal umožniť čeliť finančných výdavkom súvisiacim so zamestnaním tretej osoby, a to aspoň na kratší pracovný čas, čo neumožňuje príslušná časť príspevku podľa služobného poriadku poskytovaného v zdvojnásobenej výške, ktorá by mala pokryť najmä výdavky spojené so starostlivosťou, rehabilitáciou, pomôckami, špecializovanou výchovou alebo úpravou ubytovania.
V tejto súvislosti treba uviesť, že zdvojnásobený príspevok na nezaopatrené dieťa priznaný podľa článku 67 ods. 3 služobného poriadku predstavoval za kalendárny rok 2004 zvýšenie o 260,96 eur, pričom luxemburský príspevok bol poskytovaný vo výške 553,96 eur.
Z toho vyplýva, že časť príspevku na nezaopatrené dieťa podľa článku 67 ods. 3 služobného poriadku a luxemburský príspevok nemajú ani rovnaký predmet, ani účel.
Vzhľadom na to nemá príspevok podľa služobného poriadku podobný charakter ako luxemburský príspevok v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku.
Z uvedeného vyplýva, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že príspevok podľa služobného poriadku a luxemburský príspevok majú podobný charakter v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku.
Tretí odvolateľov dôvod je teda dôvodný.
Je teda potrebné vyhovieť odvolaniu v plnom rozsahu a zrušiť napadnutý rozsudok.
O dôsledkoch zrušenia napadnutého rozsudku
V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor zruší rozhodnutie Súdu prvého stupňa, môže Súdny dvor sám právoplatne rozhodnúť o veci samej, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť Súdu prvého stupňa na ďalšie konanie.
V prejednávanej veci je možné o veci samej rozhodnúť.
Tak ako už bolo spresnené, príspevok podľa služobného poriadku a luxemburský príspevok nemajú podobný charakter v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku a odvolateľ teda dôvodne požaduje zrušenie rozhodnutí z 26. júna 2003 a 28. apríla 2004 v rozsahu, v akom stanovujú odpočítanie luxemburského príspevku od zdvojnásobeného príspevku na nezaopatrené dieťa.
Pokiaľ ide o určenie práv odvolateľa, je potrebné pripomenúť, že keďže rozhodnutie o odpočítaní oznámené 18. septembra 2000 nebolo v lehote na podanie žaloby napadnuté, nadobudlo právoplatnosť so všetkými svojimi finančnými účinkami. Treba však rozhodnúť, že Parlament je povinný vyplatiť odvolateľovi sumy, ktoré boli neoprávnene odpočítané z jeho odmeny od 1. júla 2003, teda odo dňa, kedy nadobudlo účinnosť rozhodnutie z 26. júna 2003, spolu so zákonnými úrokmi.
O trovách
Podľa článku 122 prvého odseku rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 69 ods. 2 uvedeného rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe ustanovenia článku 118 toho istého rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže sa odvolaniu pána Weißenfelsa vyhovelo a rozhodnutia z 26. júna 2003 a 28. apríla 2004 boli zrušené, treba rozhodnúť, že Parlament znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli pánovi Weißenfelsovi v prvostupňovom konaní, ako aj v rámci tohto konania, v súlade s jeho návrhmi.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 25. januára 2006, Roderich Weißenfels/Parlament (T-33/04), sa zrušuje.

2.
Rozhodnutia Európskeho parlamentu z 26. júna 2003 a 28. apríla 2004 sa zrušujú.

3.
Európsky parlament doplatí pánovi Weißenfelsovi nevyplatené príspevky na nezaopatrené dieťa, ktoré mu mali byť poskytnuté od 1. júla 2003, spolu so zákonnými úrokmi.

4.
Európsky parlament znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli pánovi Weißenfelsovi v konaní pred Súdom prvého stupňa Európskych spoločenstiev a pred Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.