CELEX: 61989CJ0348
Mecanarte
Metalúrgica da Lagoa Ldª mod Chefe do Serviço da Conferência Final da Alfândega do Porto

Ved kendelse af 16. oktober 1989, indgået til Domstolen den 14. november s.a., har Tribunal Fiscal Aduaneiro do Porto i medfør af EØF-Traktatens artikel 177 stillet otte præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen og gyldigheden af artikel 5, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 om efteropkrævning af import- eller eksportafgifter (
EFT L 197, s. 1
), samt vedrørende fortolkningen af artikel 4 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1573/80 af 20. juni 1980 om gennemførelsesbestemmelserne til artikel 5, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1697/79 (
EFT L 161, s. 1
).
Spørgsmålene er blevet rejst under en sag anlagt af importselskabet Mecanarte-Metalúrgica da Lagao Lda. (herefter benævnt »Mecanarte«), hvorunder selskabet har nedlagt påstand om annullation af en afgørelse om efteropkrævning af told truffet af toldkontoret i Porto.
Mecanarte købte et parti bestående af 42 bundter varmtvalsede stålplader hos sin leverandør i Forbundsrepublikken Tyskland, Schmolz & Bickenbach, og forelagde det portugisiske toldvæsen et varecertifikat EUR 1 nr. D 790072, der var udstedt i Düsseldorf den 18. februar 1986, og hvori det var angivet, at varerne havde oprindelse i Forbundsrepublikken Tyskland.
Det portugisiske toldvæsen, der lagde til grund, at varen var angivet med oprindelse i Forbundsrepublikken Tyskland, tariferede den i henhold til fællesskabsproceduren under pos. 73.13.230.100 j og 73.13.260.000 t i Den Fælles Toldtarif og fritog den for importtold.
Ved skrivelse af 29. marts 1988 meddelte toldinspektoratet i Düsseldorf det portugisiske toldgeneraldirektorat, at varecertifikat EUR 1 nr. D 790072 var blevet kendt ugyldigt med den begrundelse, at selskabet Schmolz & Bickenbach havde udfyldt det forkert, og at de i certifikatet omhandlede valsede stålprodukter havde oprindelse i Den Tyske Demokratiske Republik og ikke i Forbundsrepublikken Tyskland.
Som følge af denne meddelelse foretog toldkontoret i Porto via Serviço da Conferência Final en efteropkrævning af afgifter på 3611599 ESC hos Mecanarte.
Denne opkrævning, som blev opretholdt ved en afgørelse truffet af tolddirektøren i Porto, som afviste Mecanarte's krav om, at sagen skulle tilsendes Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, for at denne kunne træffe afgørelse om ikke at foretage efteropkrævning af dé omhandlede afgifter, har Mecanarte indbragt for Tribunal Fiscal Aduaneiro do Porto med påstand om annullation.
Da Tribunal Fiscal Aduaneiro do Porto havde tvivl med hensyn til fortolkningen og gyldigheden af artikel 5, stk. 2, i Rådets forordning nr. 1697/79, såvel som vedrørende fortolkningen af artikel 4 i Kommissionens forordning nr. 1573/80, udsatte den sagen og forelagde Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»a)
Giver artikel 5, stk. 2, første punktum, i Rådets forordning (EØF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 — ’de kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkrævning’ — en ’kan-beføjelse’ eller en ’skal-beføjelse’ til disse myndigheder?
b)
Såfremt denne del af bestemmelsen hjemler et frit skøn med hensyn til afgiftsopkrævning, er den da ugyldig på grund af tilsidesættelse af principperne om lige afgiftspligt, ligebehandling af erhvervsdrivende, forbuddet mod forskelsbehandling og forbuddet mod vilkårlig behandling (EØF-Traktatens artikel 7 og 28 og EKSF-Traktatens artikel 4)?
c)
Skal der ved udtrykket ’fejl’ i artikel 5, stk. 2, kun forstås regne- eller skrivefejl, eller omfatter udtrykket også fejl, der er fremkaldt af afgiftsskyldner?
d)
Skal den relevante fejl være begået af de myndigheder, som har kompetence til at foretage efteropkrævning, eller kan det også dreje sig om en fejl, der er begået af eksportstatens myndigheder, såfremt denne også er medlem af De Europæiske Fællesskaber?
e)
Når afgiftsskyldner i god tro meddeler toldmyndighederne urigtige eller ufuldstændige oplysninger om afgiftspligt — eksempelvis vedrørende varens oprindelse — overholder afgiftsskyldner da — jf. artikel 5, stk. 2, in fine — ’i forbindelse med toldangivelsen... samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter’?
f)
Omfatter Kommissionens kompetence i henhold til artikel 4 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1573/80 af 20. juni 1980, for så vidt angår beløb, der overstiger 2000 ECU, alle afgørelser (om at foretage eller ikke foretage efteropkrævning) eller kun beslutninger om ikke at foretage efteropkrævning?
g)
Medfører et forfatningssystem som det portugisiske, der hylder princippet om international rets forrang for national ret, og hvorefter en national retsforskrifts modstrid med den afledte fællesskabsret udgør et tilfælde af grundlovsstridighed, at der ikke umiddelbart skal ske præjudiciel forelæggelse med henblik på fortolkning af fællesskabsretten?
h)
Såfremt det antages, at det tilkommer de nationale toldmyndigheder at træffe beslutning om efteropkrævning i de tilfælde, hvor afgiftsskyldner indgiver en begrundet anmodning om, at der ikke foretages efteropkrævning, skal en sådan anmodning da forelægges for Kommissionen, for at denne kan træffe afgørelse om, at efteropkrævning skal ske eller kan undlades, eller kan de nationale toldmyndigheder selv træffe afgørelse med hensyn til anmodningen?«
Vedrørende hovedsagens faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb samt de skriftlige indlæg indgivet til Domstolen henvises i øvrigt til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende i det omfang, det er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
Den foreliggende sag vedrører i det væsentlige to bestemmelser:
—
artikel 5, stk. 2, i Rådets forordning nr. 1697/79 af 24. juli 1979, som bestemmer,
»de kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkrævning af import- eller eksportafgift, der ikke er opkrævet som følge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, såfremt sidstnævnte i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter«,
samt
—
artikel 4 i Kommissionens forordning nr. 1573/80 af 20. juni 1980, som bestemmer,
»såfremt den kompetente myndighed i den medlemsstat, i hvilken fejlen er begået, ikke selv kan sikre sig, at samtlige betingelser i grundforordningens artikel 5, stk. 2, er opfyldt, eller såfremt de pågældende afgifter er på 2000 ECU eller derover, anmoder den Kommissionen om at træffe afgørelse, idet den meddeler Kommissionen de for bedømmelsen nødvendige oplysninger«.
Det første og det andet spørgsmål
I
det første og det andet spørgsmål spørges der, om artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 giver de kompetente myndigheder en skønsmæssig beføjelse til at foretage eller til at undlade at foretage efteropkrævning af told, og i bekræftende fald, om denne bestemmelse er gyldig i forhold til en række grundlæggende principper i Traktaten.
Med hensyn til det første spørgsmål bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 skal fortolkes således, at den indebærer, at afgiftsskyldner har krav på, at der ikke sker efteropkrævning, når samtlige bestemmelsens betingelser er opfyldt (jf dom af 22.10.1987, sag
314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199, præmis 22
, dom af 23.5.1989, sag
378/87, Top Hit, Sml. s. 1359, præmis 18
, og dom af 12.7.1989, sag
161/88, Binder, Sml. s. 2415, præmis 16
).
I det omfang, afgiftsskyldner har en sådan ret, skal de kompetente nationale myndigheder undlade at foretage efteropkrævning, da denne ret ellers ville miste enhver betydning.
Det første spørgsmål bør derfor besvares således, at artikel 5, stk. 2, første punktum, i Rådets forordning nr. 1697/79 af 24. juli 1979 skal fortolkes således, at det tildeler de nationale kompetente myndigheder en bunden kompetence med hensyn til afgørelsen om ikke at foretage efteropkrævning, når de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 5, stk. 2, er opfyldt.
Med hensyn til det andet spørgsmål bemærkes, at den nationale ret kun har stillet det for det tilfælde, at det fremgår af besvarelsen af det første spørgsmål, at artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 giver de nationale myndigheder et skøn.
I betragtning af svaret på det første spørgsmål er det andet spørgsmål blevet uden genstand.
Det tredje og det fjerde spørgsmål
I det tredje og det fjerde spørgsmål, som bør bedømmes sammen, anmoder den nationale ret Domstolen om at præcisere betydningen af udtrykket »fejl, som de kompetente myndigheder selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget« i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79.
Disse spørgsmål rejser tre særskilte problemer:
—
Det første er, om ordet »fejl« alene dækker regne- eller skrivefejl.
—
Det andet er, om der ved »kompetente myndigheder« alene skal forstås de myndigheder, som er kompetente til at foretage efteropkrævningen, eller om det også omfatter de nationale myndigheder i eksportmedlemsstaten for varen.
—
Det tredje er, om de i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 omhandlede fejl er alle fejl begået af de kompetente myndigheder, eller kun dem som kan lægges dem til last.
Indledningsvis bemærkes, at artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 har til formål at beskytte afgiftsskyldners berettigede forventning med hensyn til, at samtlige forhold, som ligger til grund for afgørelsen om at foretage eller undlade efteropkrævning, er korrekte.
Heraf følger for det første, at begrebet »fejl« ikke kan begrænses til blotte regne- eller skrivefejl, men omfatter enhver type fejl ved den trufne afgørelse, således f.eks. en forkert fortolkning eller anvendelse af de gældende retsregler.
I den forbindelse skal henvisningen til regne- og skrivefejl i betragtningerne til forordning nr. 1697/79 blot anses for et eksempel, der ikke udtømmende opregner de mulige tilfælde af fejl, som skal tages i betragtning i forbindelse med artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79.
Heraf følger for det andet, at da der ikke gives en præcis og udtømmende definition af »kompetente myndigheder« i forordning nr. 1697/79 eller i gennemførelsesforordningen nr. 1573/80, som gjaldt på det tidspunkt, som er relevant for hovedsagens faktiske omstændigheder, må enhver myndighed, der i embeds medfør meddeler oplysninger af betydning for spørgsmålet om efteropkrævning af told, og som dermed kan give anledning til en berettiget forventning hos afgiftsskyldner, anses for en »kompetent myndighed« efter betydningen i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79. Dette er bl.a. tilfældet med hensyn til eksportmedlemsstatens toldvæsen, som handler i forbindelse med toldangivelsen.
Heraf følger for det tredje, at afgiftsskyldners berettigede forventning kun nyder beskyttelse i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, såfremt det er de kompetente myndigheder »selv«, som det udtrykkeligt fremgår af forordningens ordlyd, der har skabt det grundlag, hvorpå afgiftsskyldners forventning hvilede. Således er det kun fejl, som kan tilskrives de kompetente myndigheders aktive adfærd, og som afgiftsskyldner ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, som giver ret til, at der undlades efteropkrævning af told.
Denne betingelse kan ikke anses for opfyldt, når de kompetente myndigheder er blevet vildledt, f.eks. med hensyn til varens oprindelse, af afgiftsskyldners urigtige angivelser, som myndighederne ikke skal kontrollere eller bedømme gyldigheden af. I et sådant tilfælde er det afgiftsskyldner, som ifølge Domstolens faste praksis bærer risikoen ved et handelsdokument, som ved en senere kontrol viser sig at være falsk (dom af 13.11.1984, forenede sager
98/83 og 230/83, Van Gend en Loos, Smi. s. 3763, præmis 20
).
Er urigtigheden af afgiftsskyldners angivelser derimod selv kun en følge af, at der er givet forkerte oplysninger af de kompetente myndigheder, som binder disse, forhindrer artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1697/79, at der foretages efteropkrævning af import- og eksportafgifter.
Det følger af det anførte, at det tredje og det fjerde spørgsmål bør besvares således, at artikel 5, stk. 2 i forordning nr. 1697/79 omfatter alle fejl med hensyn til fortolkning eller anvendelse af bestemmelserne om import- og eksportafgifter, som afgiftsskyldner ikke med rimelighed har kunnet opdage, og som er følgerne af en aktiv adfærd, enten fra de myndigheder, der har kompetence til at foretage efteropkrævning, eller fra myndighederne i eksportmedlemsstaten, hvilket udelukker fejl, der er fremkaldt ved afgiftsskyldners urigtige angivelser, dog bortset fra tilfælde, hvor urigtigheden af disse angivelser kun er en følge af forkerte oplysninger, der er meddelt af de kompetente myndigheder, og som binder disse.
Det femte spørgsmål
Det femte spørgsmål vedrører i det væsentlige spørgsmålet, hvorvidt afgiftsskyldner, som i god tro meddeler toldmyndighederne urigtige eller ufuldstændige oplysninger, alligevel overholder samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter efter betydningen i artikel 5, stk. 2, første afsnit, in fine, i forordning nr. 1697/79.
Som Domstolen har understreget det i den nævnte Top Hit-dom (præmis 22 og 26), kræver overholdelsen af de gældende bestemmelser vedrørende toldangivelse, at klarereren skal meddele toldmyndighederne alle oplysninger, som er fastsat i fællesskabsbestemmelserne, såvel som i de nationale forskrifter, der i givet fald supplerer eller gennemfører fællesskabsbestemmelserne, og som vedrører toldbehandlingen af den pågældende vare.
Denne forpligtelse kan dog ikke gå ud over meddelelsen af oplysninger eller fremlæggelsen af dokumenter, som afgiftsskyldner med rimelighed kan have kendskab til eller indhente. Heraf følger, at såfremt en erhvervsdrivende i god tro meddeler oplysninger, som er unøjagtige eller ufuldstændige, men som er de eneste, som han med rimelighed kunne have kendskab til eller indhente, og således kunne anføre i toldangivelsen, skal betingelsen om overholdelse af samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter om toldangivelsen anses for opfyldt.
Det femte spørgsmål bør derfor besvares således, at artikel 5, stk. 2, første afsnit, in fine, i forordning nr. 1697/79 skal fortolkes således, at det finder anvendelse på den situation, hvor afgiftsskyldner har opfyldt alle de krav, der er fastsat i fællesskabsbestemmelserne om toldangivelse og i nationale bestemmelser, der i givet fald supplerer eller gennemfører dem, også selv om afgiftsskyldner i god tro har meddelt urigtige eller ufuldstændige oplysninger til de kompetente myndigheder, såfremt disse oplysninger er de eneste, som han med rimelighed kunne have kendskab til eller indhente.
Det sjette spørgsmål
Med sit sjette spørgsmål ønsker den nationale ret i det væsentlige oplyst, om Kommissionen i medfør af artikel 4 i forordning nr. 1573/80 kun er kompetent med hensyn til afgørelser om ikke at foretage efteropkrævning, eller om dens kompetence også omfatter beslutninger om at foretage efteropkrævning, når det afgiftsbeløb, som ikke er opkrævet, er på 2000 ECU eller derover.
Som det allerede fremgår af Domstolens dom af 26. juni 1990 (sag
C-64/89, De utsche Fernsprecher, Sml. I, s. 2535, præmis 12 og 13
), omfatter Kommissionens beføjelse til at træffe afgørelse i medfør af artikel 4 i forordning nr. 1573/80 kun de tilfælde, hvor de nationale kompetente myndigheder anser det for klart, at betingelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 er opfyldt, og det følgelig er myndighedernes opfattelse, at de ikke bør foretage efteropkrævning.
Denne fortolkning er, som Domstolen præciserede i samme dom i overensstemmelse med forordning nr. 1573/80's formål, som består i at sikre, at fællesskabsretten anvendes ensartet. Der er risiko for, at en sådan ensartet anvendelse ikke opnås i de tilfælde, hvor myndighederne imødekommer en anmodning om at undlade efteropkrævning, eftersom det i praksis er tænkeligt, at en medlemsstat til støtte for at imødekomme anmodningen lægger en fortolkning til grund, der — da ingen vil anfægte en sådan afgørelse — sandsynligvis ikke vil blive gjort til genstand for en prøvelse, der kan sikre en ensartet anvendelse af betingelserne i henhold til fællesskabsbestemmelserne. Denne situation foreligger derimod ikke, når de nationale myndigheder, uanset beløbets størrelse, foretager efteropkrævning. Afgiftsskyldneren kan her anfægte en sådan afgørelse ved national ret. Domstolen kan herefter via en præjudiciel forelæggelse sikre, at fællesskabsretten anvendes ensartet.
Det sjette spørgsmål bør derfor besvares således, at den kompetence, som er tildelt Kommissionen ved artikel 4 i forordning nr. 1573/80, kun omfatter afgørelser om ikke at foretage efteropkrævning af afgifter på 2000 ECU eller derover.
Det ottende spørgsmål
Med det ottende spørgsmål, som er snævert forbundet med det sjette spørgsmål, og som derfor bør behandles som det næste, anmoder den nationale ret Domstolen om at oplyse, hvorvidt der, såfremt det tilkommer de nationale toldmyndigheder at træffe afgørelsen om efteropkrævning i de tilfælde, hvor afgiftsskyldner indgiver en begrundet ansøgning om, at der ikke foretages efteropkrævning, da skal ske forelæggelse af en sådan ansøgning for Kommissionen, eller om de nationale myndigheder selv kan træffe afgørelse.
Som Domstolen udtalte i den nævnte dom af 26. juni 1990, Deutsche Fernsprecher, tilkommer det de nationale myndigheder at foretage efteropkrævning af import- og eksportafgifter uanset beløbets størrelse. I betragtning af forordning nr. 1573/80's formål, som, hvilket Domstolen præciserede i den samme dom, er at sikre, at fællesskabsretten anvendes ensartet, tilkommer det også de nationale myndigheder at træffe afgørelse i det tilfælde, hvor afgiftsskyldner indgiver en begrundet ansøgning om, at der ikke foretages efteropkrævning. Som anført ovenfor i præmis 34 er der kun pligt til at forelægge sagen for Kommissionen, såfremt de nationale myndigheder træffer afgørelse om at undlade at foretage efteropkrævning, og såfremt, det omhandlede beløb er 2000 ECU eller derover.
Det ottende spørgsmål bør derfor besvares således, at når afgiftsskyldner indgiver en ansøgning om, at der ikke foretages efteropkrævning af import- eller eksportafgifter, påhviler det de nationale myndigheder at træffe afgørelse om denne ansøgning, og det påhviler dem kun at forelægge sagen for Kommissionen, når de ikke påtænker at efteropkræve afgifter på 2000 ECU eller derover.
Det syvende spørgsmål
Med det syvende spørgsmål har Tribunal Fiscai Aduaneiro do Porto rejst en række processuelle spørgsmål vedrørende anvendelsen af EØF-Traktatens artikel 177.
Det fremgår af forelæggelseskendelsens begrundelse, at den nationale ret tager udgangspunkt i, at de to relevante bestemmelser i regulativet for det portugisiske toldvæsen, som finder anvendelse i denne sag, ud over at være i strid med fællesskabsretten også er behæftet med formelle og materielle mangler, som gør dem forfatningsstridige, hvilket dels skyldes, at de er udstedt administrativt og ikke via lovgiver, det vil her sige Republikkens lovgivende forsamling, dels at de strider mod princippet om international rets forrang for national ret.
Det er på denne baggrund, at Tribunal Fiscal Aduaneiro do Porto i første række rejser spørgsmålet, om den er kompetent til at foretage en præjudiciel forelæggelse i det omfang, det fastslås, at de omhandlede nationale bestemmelser er forfatningsstridige, da spørgsmålet om, hvorvidt en intern retsforskrift er forfatningsstridig i henhold til artikel 280, stk. 3 i den portugisiske forfatning, skal forelægges den portugisiske forfatningsdomstol, hvorfor alene sidstnævnte instans er kompetent til at foretage en præjudiciel forelæggelse i sådanne sager. For det andet rejser den spørgsmålet, om en præjudiciel forelæggelse ikke er overflødig i det omfang, hvor manglerne ved en national bestemmelse kan afhjælpes i den nationale retsorden.
Det syvende præjudicielle spørgsmål har således rejst to adskilte problemer vedrørende de nærmere regler for anvendelsen af EØF-Traktatens artikel 177:
—
Det første spørgsmål er, hvorvidt den nationale retsinstans, som konstaterer, at en national bestemmelse er forfatningsstridig, er afskåret fra at forelægge Domstolen spørgsmål vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af fællesskabsretten, fordi denne konstatering medfører, at sagen skal henvises til forfatningsdomstolen.
—
Det andet spørgsmål er, hvorvidt den nationale retsinstans kan undlade en præjudiciel forelæggelse i det omfang, hvor den nationale retsorden indeholder måder, hvorpå mangler ved en national bestemmelse kan afhjælpes.
Med hensyn til det første spørgsmål bemærkes, at Domstolen ifølge artikel 177 har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af Traktaterne og om gyldigheden og fortolkningen af retsakter fra Fællesskabets institutioner. Artiklen bestemmer i stk. 2, at de nationale retsinstanser kan forelægge Domstolen sådanne spørgsmål, og stk. 3, at de er pligtige til at gøre det, såfremt deres afgørelser ifølge national ret ikke kan appelleres.
Domstolens kompetence i henhold til artikel 177 skal i det væsentlige sikre, at de nationale retsinstanser anvender fællesskabsretten ensartet. Med dette for øje giver artikel 177 de nationale retsinstanser et middel til at løse de problemer, som kravet om at sikre fællesskabsbestemmelserne deres fulde virkning rejser i forbindelse med medlemsstaternes domstolsordninger.
For at opnå den tilsigtede virkning med den ordning, som er indført ved Traktatens artikel 177, skal de nationale retsinstanser i videst muligt omfang kunne forelægge sager for Domstolen, såfremt de finder, at en for dem verserende sag rejser spørgsmål, som kræver en fortolkning eller en bedømmelse af gyldigheden af fællesskabsbestemmelser, der er relevante for afgørelsen af den pågældende sag.
Desuden ville fællesskabsrettens gennemslagskraft blive bragt i fare, såfremt en ordning med forelæggelsespligt for forfatningsdomstolen kunne forhindre den nationale ret, som behandler en sag, i hvilken fællesskabsretten har betydning, i at udnytte sin mulighed for i henhold til Traktatens artikel 177 at forelægge Domstolen spørgsmål vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af fællesskabsretten, således at den nationale ret kan bedømme, hvorvidt en national retsforskrift er forenelig med fællesskabsretten.
Følgelig bør første del af det syvende spørgsmål besvares med, at en retsinstans i en medlemsstat, som behandler en tvist, der berører fællesskabsretten, og som konstaterer, at en national bestemmelse er forfatningsstridig, ikke er afskåret fra eller fritaget for den i EØF-Traktatens artikel 177 foreskrevne mulighed for eller forpligtelse til at forelægge Domstolen spørgsmål vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af fællesskabsretten som følge af den omstændighed, at retten efter denne konstatering har pligt til at forelægge sagen for medlemsstatens forfatningsdomstol.
Med hensyn til det andet problem bemærkes, at for så vidt angår den judicielle kompetencefordeling mellem de nationale retsinstanser og Domstolen i medfør af Traktatens artikel 177, følger det af praksis, at de nationale retsinstanser kan skønne over, om det er nødvendigt at afgøre et EF-retligt spørgsmål, før der afsiges dom (jf. bl.a. dom af 6.10.1982, sag
283/81, Cilfit, Sml. s. 3415, præmis 10
).
I den forbindelse præciseres, at den nationale retsinstans' skøn efter betydningen i EØF-Traktatens artikel 177, stk. 2, også omfatter spørgsmålet om på hvilket trin af sagens behandling, der bør forelægges Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
Det syvende spørgsmåls andet led bør derfor besvares således, at det ifølge EØF-Traktatens artikel 177, stk. 2, påhviler den nationale domstol at vurdere dels relevansen af de retsspørgsmål, som er blevet rejst ved den tvist, som den behandler, og nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse, for at den kan afsige dom, dels på hvilket trin af sagens behandling, der bør forelægges Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af den portugisiske regering, Ministério Público, Rådet for De Europæiske Fællesskaber og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, som Tribunal Fiscal Aduaneiro do Porto har forelagt den ved kendelse af 16. oktober 1989, for ret:

1)
Artikel 5, stk. 2, første punktum, i Rådets forordning (EØF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 om efteropkrævning af import- eller eksportafgifter skal fortolkes således, at det tildeler de kompetente nationale myndigheder en bunden kompetence med hensyn til afgørelsen om ikke at foretage efteropkrævning, når de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 5, stk. 2, er opfyldt.

2)
De fejl, der nævnes i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, omfatter alle fejl med hensyn til fortolkning eller anvendelse af bestemmelserne om import-og eksportafgifter, som ikke med rimelighed har kunnet opdages af afgiftsskyldner, og som er følgerne af en aktiv adfærd, enten fra de myndigheder, der har kompetence til at foretage efteropkrævning, eller fra myndighederne i eksportmedlemsstaten, hvilket udelukker fejl, der er fremkaldt ved urigtige angivelser fra afgiftsskyldner, dog bortset fra tilfælde, hvor urigtigheden af disse angivelser kun er en følge af forkerte oplysninger, der er meddelt af de kompetente myndigheder, og som binder disse.

3)
Artikel 5, stk. 2, første afsnit, in fine, i forordning (EØF) nr. 1697/79 skal fortolkes således, at det finder anvendelse på den situation, hvor afgiftsskyldner har opfyldt alle de krav, der er fastsat i fællesskabsbestemmelserne om toldangivelse og i nationale bestemmelser, der i givet fald supplerer eller gennemfører dem, også selv om afgiftsskyldner i god tro har meddelt urigtige eller ufuldstændige oplysninger til de kompetente myndigheder, såfremt disse oplysninger er de eneste, som han med rimelighed kunne have kendskab til eller indhente.

4)
Den kompetence, som er tildelt Kommissionen ved artikel 4 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1573/80 af 20. juni 1980 om gennemførelsesbestemmelserne til artikel 5, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1697/79, omfatter kun afgørelser om ikke at foretage efteropkrævning af afgifter på 2000 ECU eller derover, og dette gælder endog, selv om der foreligger en begrundet ansøgning indgivet af afgiftsskyldner, hvorved denne anfægter en afgørelse om efteropkrævning, der er truffet af de kompetente nationale myndigheder.

5)
Når afgiftsskyldner indgiver en ansøgning om, at der ikke foretages efteropkrævning af import- eller eksportafgifter, påhviler det de nationale myndigheder at træffe afgørelse om denne ansøgning, og det påhviler dem kun at forelægge sagen for Kommissionen, når de ikke påtænker at efteropkræve afgifter på 2000 ECU eller derover.

6)
En ret i en medlemsstat, som behandler en tvist, der berører fællesskabsretten, og som konstaterer, at en national bestemmelse er forfatningsstridig, er ikke afskåret fra eller fritaget for den i EØF-Traktatens artikel 177 foreskrevne mulighed for eller forpligtelse til at forelægge Domstolen spørgsmål vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af fællesskabsretten som følge af den omstændighed, at retten efter denne konstatering har pligt til at forelægge sagen for medlemsstatens forfatningsdomstol. Ifølge EØF-Traktatens artikel 177, stk. 2, påhviler det den nationale domstol at vurdere dels relevansen af de retsspørgsmål, som er blevet rejst ved den tvist, som den behandler, og nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse, for at den kan afsige dom, dels på hvilket trin af sagens behandling, der bør forelægges Domstolen et præjudicielt spørgsmål.

Moitinho de Almeida
Grévisse
Zuleeg
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 27. juni 1991.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
J. C. Moitinho de Almeida
Formand for Tredje Afdeling
(
*1
) – Processprog: portugisisk.