CELEX: 62000CJ0298
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
Põhjendused

Euroopa Kohtu kantseleisse saabus 3. augustil 2000 apellatsioonkaebus, mille Itaalia Vabariik esitas Euroopa Kohtu põhikirja
artikli 49 alusel Esimese Astme Kohtu 15. juuni 2000. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97,
T‑315/97, T‑600/97–T-607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 ja T‑23/98: Alzetta jt
vs.
komisjon (EKL 2000, lk II‑2319, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti osaliselt rahuldamata hagi komisjoni 30. juuli
1997. aasta otsuse 98/182/EÜ (mis käsitleb Friuli-Venezia Giulia maakonna (Itaalia) antud abi kaupade autoveoga tegelevatele
maakonna ettevõtjatele (EÜT 1998, L 66, lk 18; edaspidi „vaidlustatud otsus”)) osalise tühistamise nõudes.

Õiguslik ja faktiline raamistik

Õiguslik raamistik
Vaidlustatud kohtuotsuses on kohtuvaidluse õiguslikku raamistikku kirjeldatud järgmiselt:
„2      EÜ asutamislepingu artiklis 92 (muudetuna EÜ artikkel 87) ning artiklites 93 ja 94 (muudetuna EÜ artiklid 88 ja 89) sätestatud
riigiabi käsitlevaid üldsätteid kohaldatakse transpordi valdkonnas, välja arvatud juhul, kui kohaldatakse EÜ asutamislepingu
artikli 77 (nüüd EÜ artikkel 73) erisätteid, mis tunnistavad asutamislepinguga kokkusobivaks toetused, mis vastavad transpordi
koordineerimise vajadusele või kujutavad endast avalike teenuste hulka kuuluvate teatud kohustuste täitmise kulude katmist.
3      Nõukogu 4. juuni 1970. aasta määruse (EMÜ) nr 1107/70 toetuste andmise kohta raudtee-, auto- ja siseveetranspordile (EÜT L 130,
lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 39), mida on viimati muudetud nõukogu 17. märtsi 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 543/97 (EÜT L 84,
lk 6; ELT eriväljaanne 07/03, lk 25) ning mis tugineb EÜ asutamislepingu artiklile 75 (muudetuna EÜ artikkel 71) ja asutamislepingu
artiklitele 77 ja 94, artiklis 2 kinnitatakse, et asutamislepingu artikleid 92–94 kohaldatakse asjaomases valdkonnas ning
see sätestab muu hulgas teatud erinormid viidatud abi osas, kui see on seotud selle sektori tegevusega. Määrus täpsustab,
millisel juhul ja asjaoludel võivad liikmesriigid võtta kooskõlastusmeetmeid või kehtestada selliseid avalike teenuste hulka
kuuluvaid kohustusi, millega kaasneb asutamislepingu artiklis 77 nimetatud riigiabi andmine.
4      Transpordi kooskõlastamise vallas lubatakse määruse nr 1107/70 artikli 3 lõike 1 punktis d kuni transporditurule juurdepääsu
reguleerivate ühenduse eeskirjade jõustumiseni abi, mis antakse erandlikel asjaoludel ja ajutiselt, et kõrvaldada ümberkorralduskava
raames tõsiseid struktuuriprobleeme põhjustavat liigset veomahtu ning aidata selle kaudu tõhusamalt täita transpordituru vajadusi.
5      Rahvusvaheline kaupade autoveo turg osaliselt liberaliseeriti ühenduses ühise transpordipoliitika kehtestamise raames 1969. aastal
ühenduse kvootide korra kehtestamisega nõukogu 19. juuli 1968. aasta määrusega (EMÜ) nr 1018/68, mis käsitleb ühenduse kvootide
kehtestamist kaupade liikmesriikidevahelisele autoveole (EÜT L 175, lk 13). Näiteks 1991. ja 1992. aastal oli ühenduse kvoodi
suurus vastavalt 47 094 ja 65 936 luba, mis jagati erinevate liikmesriikide vahel kindlaksmääratud valemi kohaselt. Itaalia
Vabariik sai 1991. aastal 5550 luba ning 1992. aastal 7770 luba. Ühenduse load andsid loasaajatele õiguse teostada liikmesriikidevahelist
vedu ühe aasta jooksul. See kord kehtis kuni 1. jaanuarini 1993, mil see tegevus täielikult liberaliseeriti nõukogu 26. märtsi
1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 881/92 turulepääsu kohta sellise ühenduses toimuva kaupade autoveo puhul, mille algus- või
lõpp-punkt asub liikmesriigi territooriumil või mis läbib ühe või mitme liikmesriigi territooriumi (EÜT L 95, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01,
lk 370).
6      Mis puutub kaupade liikmesriigisisese veo turgu, siis nõukogu 21. detsembri 1989. aasta määrus (EMÜ) nr 4059/89, millega kehtestatakse
tingimused, mille kohaselt mitteresidendist vedajad võivad osutada liikmesriigis riigisisese autoveo teenuseid (EÜT L 390,
lk 3), kehtestas alates 1. juulist 1990 kabotaažile ehk liikmesriigisisesele kaubaveole teises liikmesriigis asutatud veoettevõtja
poolt üleminekukorra, võttes kasutusele ühenduse kvoodid koos järkjärgulise avamisega. Esialgne kogukvoot oli 15 000 kabotaažiluba,
mis kehtisid kaks kuud ja mis jagati erinevate liikmesriikide vahel kindlaksmääratud valemi kohaselt. Sellega seoses sai Itaalia
Vabariik 1767 luba. Nõukogu 25. oktoobri 1993. aasta määrus (EMÜ) nr 3118/93, millega kehtestatakse tingimused, mille kohaselt
mitteresidendist vedajad võivad osutada liikmesriigis riigisisese autoveo teenuseid (EÜT L 279, lk 1; ELT eriväljaanne 07/02,
lk 103), nägi ette ajutise üleminekukorra säilitamise ning esialgseks ühenduse kogukvoodiks kinnitati 30 000 luba (millest
3520 luba Itaalia Vabariigile), mida suurendatakse igal aastal 30% kuni kabotaažitegevuse täieliku liberaliseerimise lõpliku
kehtestamiseni alates 1. juulist 1998.”

Faktiline raamistik
Käesolevas punktis välja toodud asjaolud nähtuvad vaidlustatud kohtuotsuses Esimese Astme Kohtu poolt tuvastatud faktilistest
asjaoludest järgmiselt:
„7      Friuli-Venezia Giulia maakonna 18. mai 1981. aasta seaduse nr 28, mis käsitleb meetmeid, et edendada ja arendada Friuli-Venezia
Giulia maakonna transporti ning teise isiku arvel teostatavat kaupade autovedu (edaspidi „seadus nr 28/1981”), artiklid 4,
7 ja 8 näevad ette teatud abimeetmed teise isiku arvel vedu teostavate selle maakonna territooriumil asutatud veoettevõtjate
kasuks.
8      Nimetatud seadusega kehtestatud kord asendati 7. jaanuari 1985. aasta maakonna seadusega nr 4, mis käsitleb meetmeid, et edendada
ja arendada Friuli-Venezia Giulia maakonna transporti ning teise isiku arvel teostatavat kaupade autovedu […] (edaspidi „seadus
nr 4/1985”). Seaduse nr 4/1985 artiklites 4–6 kehtestati regionaalabi kava, mis oli põhilises osas samasugune kui kava, mis
kehtestati seadusega nr 28/1981.
9      Need seadused nägid ette kolm meedet teise isiku arvel autovedu teostavate Friuli-Venezia Giulia maakonnas asutatud ettevõtjate
kasuks:
a)      maksimaalselt kümne aasta jooksul rahastati iga-aastaselt kuni 60% (üksikettevõtjate puhul) ning kuni 70% (kooperatiivide
ja ettevõtjate ühenduste puhul) ministri dekreedis kindlaks määratud sellise laenu intressi viitemäärast, mis oli võetud (seaduste
nr 28/1981 ja nr 4/1985 artiklid 4):
–        ettevõtja infrastruktuuri rajamiseks (ettevõtja tegevuseks vajalike ruumide, sh kauba ladustamiseks, säilitamiseks ja käitlemiseks
mõeldud ruumide ehitamine, ostmine, laiendamine, lõpetamine ja kaasajastamine);
–        püsi- ja liikuvseadmete ning sise- ja maanteetranspordivahendite ostmine, arendamine ja uuendamine;
b)      kaupade autoveo jaoks mõeldud uute sõidukite, haagiste ning poolhaagiste ning nende vahetatavate osade, samuti sõidukite kasutamiseks,
hooldamiseks ja parandamiseks ning kaupade käitlemiseks mõeldud rajatiste, masinate ja seadmete kolme- või viieaastase kestusega
liisingutehingute kulusid rahastati kuni 25% ulatuses (üksikettevõtjate puhul) ning 30% ulatuses (kooperatiivide ja ettevõtjate
ühenduste puhul) vara ostuhinnast. Seda abi, mis oli sätestatud seaduse nr 28/1981 artiklis 7 ning seaduse nr 4/1985 artiklis 5,
vähendati hilisemate maakonna seadustega kõikide abisaajate suhtes 20 protsendile, seejärel 15 protsendile ostuhinnast;
c)      iga-aastaselt rahastati kuni 50% ulatuses ühenduste ja muud tüüpi ühingute investeeringuid, mis olid mõeldud ühenduste või
ühingute eesmärgi täitmiseks vajalike rajatiste või vahendite loomiseks või ostmiseks, või mis olid mõeldud sõidukite ning
nendega seotud objektide või seadmete ladustamise, hoolduse ning parandamise ühisteenuste haldamiseks ning arendamiseks (seaduse
nr 28/1981 artikkel 8 ja seaduse nr 4/1985 artikkel 6).
10      […] seaduses nr 4/1985 artiklis 4 viidatud abiks ette nähtud laenude summa ajavahemikuks 1985–1995 oli 13 000 miljonit Itaalia
liiri (6,7 miljonit eurot) ning rahuldatud taotlusi oli 155. Keskmiselt makstud abi määr oli 13–26% laenude kuludest ja intressist.
Ajavahemikuks 1981–1985 ette nähtud summa oli 930 miljonit liiri (0,4 miljonit eurot) ning sellel ajavahemikul rahuldatud
taotlusi oli 14 (vaidlustatud otsuse punkt II).
11      […] seaduse nr 4/1985 artiklis 5 viidatud abiks ette nähtud laenude summa ajavahemikus 1985–1995 oli 23 300 miljonit liiri
(11,8 miljonit eurot) ning selles ajavahemikus rahuldati 1691 taotlust keskmise rahastamismääraga 19%. Aastal 1993 rahuldati
83 taotlust ning abi määr oli 10%. Ajavahemikus 1981–1985 rahuldati 305 taotlust ning makstud abi summa oli 5790 miljonit
liiri (2,9 miljonit eurot) (vaidlustatud otsuse punkt II).
12      Vastavalt teabele, mida Itaalia valitsus esitas [Euroopa Ühenduste] komisjonile pärast haldusmenetluse algatamist, oli seaduse
nr 4/1985 artiklit 6 kohaldades antud abi mõeldud investeeringuteks kombineeritud transpordi sektoris (vaidlustatud otsuse
punkti II seitsmes lõik). Vaidlustatud otsusest nähtub (punkti VIII seitsmes lõik), et see abi moodustas 10–15% antud abi
kogusummast.
[…]
16      Komisjon teavitas 14. veebruari 1997. aasta kirjaga Itaalia valitsust oma otsusest algatada asutamislepingu artikli 93 lõikes 2
sätestatud menetlus teise isiku arvel kaupade autovedu teostavate ettevõtjate kasuks seadustega nr 4/1985 ja nr 28/1981 kehtestatud
abikava suhtes (EÜT 1997, C 98, lk 16). Ta kutsus Itaalia ametivõime ning huvitatud kolmandaid isikuid esitama oma märkusi
ning kõiki dokumente, kogu teavet ja andmeid, mis on vajalik asjaomase abi ühisturuga kokkusobivuse analüüsimiseks. Komisjon
sai Itaalia valitsuse märkused kätte 3. aprillil 1997 […].
17      Komisjon lõpetas menetluse 30. juulil 1997 vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega […]”
Vaidlustatud otsuse põhjenduste punkt VI täpsustab, et kuna asjaomase abi eesmärk oli parandada nende Friuli-Venezia Giulia
maakonnas (edaspidi „maakond”) asutatud ettevõtjate konkurentsiseisundit, kes teostasid teise isiku arvel kaupade autovedu,
vähendades nende tegevuse tavakulusid, mida väljaspool seda maakonda asuvad konkureerivad ettevõtjad pidid ise maksma, said
need ettevõtjad ja konkreetne sektor asjaomasest abist kasu, mis võis moonutada konkurentsi.
Kõigepealt teeb komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduste punkti VII kolmandas kuni üheteistkümnendas lõigus vahet ühelt poolt
kaupade autoveo turul kohalikul, piirkondlikul ja riigisisesel tasemel ning teiselt poolt rahvusvahelisel kaupade autoveo
turul. Ta meenutab, et kuni määruse nr 4059/89 jõustumiseni 1. juulil 1990 ei olnud esimesena nimetatud turg ühenduse konkurentsile
avatud. Seetõttu ei saanud abi, mis oli antud enne seda kuupäeva ainult kohalikul, piirkondlikul ja riigisisesel tasemel tegutsevatele
veoettevõtjatele, mõjutada ühendusesisest kaubandust ning seega ei olnud tegemist riigiabiga asutamislepingu artikli 92 lõike 1
tähenduses. Seevastu pärast seda kuupäeva nimetatud ettevõtjatele antud abi oli riigiabi selle sätte tähenduses, kuna see
võis mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust.
Mis puutub rahvusvahelisse kaupade autoveo turgu, siis märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduste punkti III neljandas
lõigus, et see turg oli ühendusesisesele konkurentsile avatud alates aastast 1969, mil jõustus määrus nr 1018/68. Nende põhjenduste
punkti VII viimases lõigus järeldas komisjon sellest, et seadustega nr 28/1981 ja nr 4/1985 sätestatud abi tugevdas rahvusvahelist
vedu teostavate ettevõtjate osas teise isiku arvel kaupade autovedu teostavate maakonna ettevõtjate rahalist seisundit ja
seetõttu tegutsemisvõimalusi alates 1969. aastast võrreldes nende konkurentidega ning see abi võis selle tõttu mõjutada liikmesriikidevahelist
kaubandust. Nimetatud abi oli seega riigiabi asutamislepingu artikli 92 lõike 1 tähenduses ning maakonna veoettevõtjate konkurentsi
kohalik või piiratud olemus ei välistanud selle artikli kohaldamist.
Analüüsides seejärel vaidlustatud otsuse põhjenduste punkti VIII üheksandas lõigus, kas riigiabina kvalifitseeritud abile
oleks võimalik kohaldada erandit, leidis komisjon, et seaduse nr 4/1985 artikli 6 alusel kombineeritud transpordi sektori
jaoks mõeldud seadmete rahastamiseks antud abile võis kohaldada määruse nr 1107/70 artikli 3 lõike 1 punktis e sätestatud
erandit. Maakonna poolt antud muule abile ei olnud ükski teine selles määruses või asutamislepingus sätestatud erand kohaldatav.
Lõpuks on vaidlustatud otsuse punkti VIII viimases lõigus täpsustatud, et seaduste nr 28/1981 ja nr 4/1985 alusel nendele
kaupade autovedu teostavatele maakonna ettevõtjatele, kes on teostanud kohalikku, piirkondlikku või riigisisest vedu alates
1. juulist 1990, ning nendele ettevõtjatele, kes on teostanud rahvusvahelist vedu, antud abi ei ole ühisturuga kokkusobiv
asutamislepingu artikli 92 tähenduses. Komisjon järeldas sellest põhjenduste punktis IX, et Itaalia valitsus kohaldas abikava
teatamiskohustust täitmata ning seda kava tuleb pidada ebaseaduslikuks ning nimetatud abi tagastamine on vajalik, et taastada
võrdse konkurentsi tingimused, mis olid olemas enne selle abi andmist.
Vaidlustatud otsuse resolutsioon on sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 1
Friuli-Venezia Giulia maakonna seaduste nr 28/81 ja nr 4/85 alusel kuni 1. juulini 1990 antud toetused (edaspidi „toetused”)
ettevõtjatele, kes teostavad ainult kohalikku, piirkondlikku või riigisisest vedu, ei ole riigiabi asutamislepingu artikli 92
lõike 1 tähenduses.
Artikkel 2
Toetused, mis ei ole hõlmatud käesoleva otsuse artikliga 1, on riigiabi asutamislepingu artikli 92 lõike 1 tähenduses ning
see abi on ebaseaduslik, kuna seda anti asutamislepingu artikli 93 lõiget 3 rikkudes.
Artikkel 3
Toetused, mis on mõeldud spetsiaalselt kombineeritud transpordi jaoks kohandatud ja ainult kombineeritud transpordi jaoks
kasutatavate seadmete rahastamiseks, on riigiabi asutamislepingu artikli 92 lõike 1 tähenduses, kuid see on ühisturuga kokkusobiv
määruse (EMÜ) nr 1107/70 artikli 3 lõike 1 punkti e alusel.
Artikkel 4
Toetused, mida on alates 1. juulist 1990 antud kohalikku, piirkondlikku või riigisisest vedu teostavatele ettevõtjatele ning
rahvusvahelist vedu teostavatele ettevõtjatele, on ühisturuga kokkusobimatud, kuna need ei vasta ühelegi tingimusele, mis
on nõutud asutamislepingu artikli 92 lõigetes 2 ja 3 sätestatud erandite kohaldamiseks, ega ka määruses (EMÜ) nr 1107/70 ette
nähtud tingimustele.
Artikkel 5
Itaalia peab artiklis 4 viidatud abi lõpetama ja selle tagasi nõudma. Abi makstakse tagasi vastavalt siseriikliku õiguse sätetele
koos intressidega, mis on arvutatud piirkondlike abikavade hindamiseks kasutatud viitemäära alusel ning intresse arvestatakse
alates päevast, mil abi maksti, kuni tegeliku tagasimaksmiseni.
[…]
Artikkel 7
Käesolev otsus on adresseeritud Itaalia Vabariigile.”
Pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist tühistas maakond, kes peatas asjaomase abi andmise alates 1. jaanuarist 1996, seadusega
nr 4/1985 sätestatud abikava ning võttis vajalikke meetmeid juba makstud abi tagasinõudmiseks.

Menetlus, nõuded ja väited Esimese Astme Kohtus ning vaidlustatud kohtuotsus
Neil asjaoludel esitasid teatud abisaajad ettevõtjad vaidlustatud otsuse osaliseks tühistamiseks hagiavaldused, mis saabusid
Esimese Astme Kohtu kantseleisse 2. detsembril 1997 (T‑298/97), 11. detsembril 1997 (T‑312/97 ja T‑313/97), 16. detsembril
1997 (T‑315/97), 19. detsembril 1997 (T‑600/97–T‑607/97), 2. jaanuaril 1998 (T‑1/98), 5. jaanuaril 1998 (T‑3/98–T‑6/98) ja
26. jaanuaril 1998 (T‑23/98).
Neljanda koja (laiendatud koosseisus) esimehe 29. septembri 1998. aasta määrusega lubati Itaalia Vabariigil astuda menetlusse
esimeses astmes hagejaks olevate ettevõtjate (edaspidi „hagejad”) nõuete toetuseks.
Itaalia Vabariik esitas lisaks hagiavalduse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 28. oktoobril 1997 ning mis registreeriti
numbri C‑372/97 all ning mille ese oli esimese võimalusena vaidlustatud otsuse osalise tühistamise nõue ning teise võimalusena
nõue tühistada see otsus ainult osas, milles selle artiklis 5 kohustatakse nimetatud liikmesriiki nõudma tagasi alates 1. juulist
1990 antud abi. See menetlus peatati Euroopa Kohtu 24. novembri 1998. aasta määrusega kuni vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamiseni.
Hagejad palusid Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavaldustes esimese võimalusena vaidlustatud otsuse osalist tühistamist
ning teise võimalusena selle otsuse tühistamist ainult osas, milles selle artiklis 5 kohustatakse Itaalia Vabariiki nõudma
tagasi alates 1. juulist 1990 antud abi koos intressidega. Oma nõuete põhjenduseks esitasid nad sisuliselt neli tühistamisväidet.
Esimene esitatud tühistamisväide käsitles asutamislepingu artikli 92 lõike 1 rikkumist. Hagejad väitsid, et komisjon rikkus
õigusnormi, kui ta viitas ainult võimalusele, et liikmesriikidevahelist kaubandust oli mõjutatud, ning ei tõendanud, et oli
olemas reaalne ja tegelik konkurentsi moonutamise oht. Kuna käesoleval juhul oli asjaomase abi puhul tegemist tagasihoidliku
summaga, abisaajad tegelesid põhiliselt piirkondliku tegevusega ning abi oli kompenseeriva olemusega, ei saanud asjaomane
abi mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ega moonutada konkurentsi. Lisaks heitsid hagejad vaidlustatud otsusele ette
põhjenduse puudumist.
Esimese Astme Kohus lükkas esimese väite tagasi, põhjendades seda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–106. Sellest põhjendusest
nähtus eelkõige, et esiteks ei pidanud komisjon tuvastama asjaomase abi reaalset mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele
ja konkurentsile ning teiseks asjaolu, et abisumma oli väidetavalt vähetähtis ja abisaajatest ettevõtjate suurus oli suhteliselt
tagasihoidlik, ega ka see, et need ettevõtjad tegutsesid piirkondlikult, ei võimaldanud jõuda järeldusele, et nimetatud abi
ei mõjutanud ühendusesisest turgu ning kaubandust. Lisaks lükati Esimese Astme Kohtu poolt tagasi vaidlustatud otsuse ebapiisava
põhjendamisega seotud väide põhjendusel, et vaidlustatud otsuses mainis komisjon kokkuvõtlikult, kuid selgelt põhjuseid, miks
nimetatud abi võis mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning kahjustada konkurentsi.
Teine hagejate esitatud tühistamisväide käsitles esiteks asutamislepingu artikli 92 lõike 3 punktide a ja c ning määruse nr 1107/70
artikli 3 lõike 1 punkti d rikkumist osas, mis puudutab nendes artiklites ette nähtud erandite tõlgendamist, ning teiseks
vaidlustatud otsuses selle kohta põhjenduse puudumist.
Esimese Astme Kohus lükkas teise väite tagasi, asudes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 124–135 seisukohale, et vaidlustatud
otsust ei saanud selles osas käsitada õigusnormi rikkuva ja seda enam puuduva põhjendusega otsusena.
Hagejad väitsid kolmanda tühistamisväitega, et kuna asjaomane abi kehtestati transpordisektori liberaliseerimisele eelnenud
seadustega, ei saanud seda kvalifitseerida uue abina, vaid seda tuli pidada olemasolevaks abiks.
Esimese Astme Kohus nõustus selle väitega ainult osas, mis puudutab abi andmist ettevõtjatele, kes teostavad ainult kohalikku,
piirkondlikku või riigisisest vedu, ning lükkas selle väite tagasi nende ettevõtjate osas, kes tegutsevad rahvusvahelises
kaupade autoveo sektoris. Esimese Astme Kohtu arutluskäik tugines järgmistele põhjustele:
„142      Kindlalt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on olemasolev see abi, mis on kehtestatud enne asutamislepingu jõustumist või
asjaomase liikmesriigi ühinemist Euroopa ühendustega ja mida on kehtivas korras rakendatud asutamislepingu artikli 93 lõikes 3
sätestatud tingimustel (Euroopa Kohtu [15. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑387/92:] Banco Exterior de España [EKL 1994,
lk I‑877], punkt 19, ning 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑295/97: Piaggio, EKL 1999, lk I‑3735, punkt 48).
143      Samamoodi tuleb algselt konkurentsile suletud turul kehtestatud abikava selle turu liberaliseerimisel käsitada kui olemasolevat
abikava, kuna selle kehtestamise ajal ei kuulunud see asutamislepingu artikli 92 lõike 1 kohaldamisalasse, mida kohaldatakse
üksnes konkurentsile avatud sektorites, võttes arvesse selles sättes toodud tingimusi, mis on seotud liikmesriikidevahelise
kaubanduse mõjutamise ja tagajärgedega konkurentsile.
[…]
145      Kuna käesoleval juhul avati rahvusvaheline kaupade autoveo sektor konkurentsile määrusega nr 1018/68 alates 1969. aastast,
siis asjaomased abikavad, mis kehtestati 1981. aastal ja 1985. aastal, kuulusid kehtestamise ajal asutamislepingu artikli 92
lõike 1 kohaldamisalasse ning neid tuleb seetõttu käsitada uute abikavadena, mille suhtes kehtib asutamislepingu artikli 93
lõikes 3 sätestatud teatamiskohustus.
146      Kuid kuna kabotaažiturg liberaliseeriti määrusega nr 4059/89 alles alates 1. juulist 1990, ei kuulunud asjaomased abikavad
nende kehtestamise ajal 1981. aastal ja 1985. aastal kohaliku, piirkondliku või riigisisese veo sektorile antud abi osas asutamislepingu
artikli 92 lõike 1 kohaldamisalasse.
147      Sellest tuleneb, et ainult seda tüüpi vedu teostavatele ettevõtjatele antud abi tuleb kvalifitseerida olemasoleva abina ning
vajaduse korral võib teha vaid sellise kokkusobimatuks tunnistamise otsuse, millel on õiguslikud tagajärjed tulevikus.
148      Olemasoleva abi pideva kontrolli raames on komisjonil asutamislepingu artikli 93 lõigete 1 ja 2 alusel ning õiguskindluse
põhimõttele vastavalt ainult õigus nõuda sellise abi lõpetamist või muutmist tema määratud tähtaja jooksul. Abi võib seega
kehtivas korras anda seni, kuni komisjon ei ole seda tunnistanud ühisturuga kokkusobimatuks (Euroopa Kohtu 30. juuni 1992. aasta
otsus kohtuasjas C‑47/91: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 1992, lk I‑4145, punktid 23 ja 25, ning eespool viidatud kohtuotsus Banco Exterior de España, punkt 20).
[…]
150      Vaidlustatud otsus tuleb seega tühistada osas, milles see tunnistab artiklis 2 ebaseaduslikuks ainult kohalikku, piirkondlikku
või siseriiklikku vedu teostavatele ettevõtjatele alates 1. juulist 1990 antud abi ning artiklis 5 kohustab seda tagasi nõudma.”
Neljas hagejate esitatud tühistamisväide käsitles seda, et vaidlustatud otsuse artikkel 4 – millele viitab selle otsuse artikkel 5,
milles nähti ette asutamislepinguga kokkusobimatu abi tagastamine – tunnistab ühemõtteliselt ühisturuga kokkusobimatuks alates
1. juulist 1990 antud abi; seda kuupäeva ei kohaldata pelgalt mitte ainult kohalikku, piirkondlikku või riigisisest vedu teostavatele
ettevõtjatele antud abile, vaid ka nendele ettevõtjatele, kes teostavad rahvusvahelist kaupade autovedu. Nii heideti komisjonile
ette, et ta eiras nii proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse põhimõtet kui ka abi tagastamise osas põhjendamiskohustust.
Esimese Astme Kohus lükkas selle väite samuti tagasi, tuginedes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 162–177 esitatud põhjendusele,
mille aluseks oli kaalutlus, et vaidlustatud otsuse artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et selles viidatakse abile, mida anti
kohalikku, piirkondlikku või riigisisest vedu teostavatele ettevõtjatele alates 1. juulist 1990, ning abile, mida anti rahvusvahelist
kaupade autovedu teostavatele ettevõtjatele alates asjaomaste abikavade kehtestamisest.
Esimese Astme Kohus leidis samuti, et kuna asjaomasest abist komisjonile ei teatatud, ei ole hagejad tõendanud mingi konkreetse
asjaolu olemasolu, mis võimaldaks eeldada, et rahvusvahelist kaupade autovedu teostavatele ettevõtjatele antud üksiktoetuste
tagasimaksmise kohustus on – arvestades selle abi mõju konkurentsile – ilmselgelt ebaproportsionaalne võrreldes asutamislepingu
eesmärkidega, samuti ei ole nad tõendanud erakorralise asjaolu olemasolu, mis võiks tekitada õiguspärase ootuse, et nendele
ettevõtjatele antud abi on seaduslik. Lisaks jõudis Esimese Astme Kohus järeldusele, et vaidlustatud otsus on selles osas
piisavalt põhjendatud.
Vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioon on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Tühistada komisjoni 30. juuli 1997. aasta otsuse 98/182/EÜ (mis käsitleb Friuli-Venezia Giulia maakonna (Itaalia) antud abi
kaupade autoveoga tegelevatele maakonna ettevõtjatele) artikkel 2 osas, milles see tunnistab ebaseaduslikuks ainult kohalikku,
piirkondlikku või riigisisest vedu teostavatele ettevõtjatele alates 1. juulist 1990 antud abi.
2.      Tühistada otsuse 98/182 artikkel 5 osas, milles see kohustab Itaalia Vabariiki seda abi tagasi nõudma.
3.      Ülejäänud osas jätta hagi rahuldamata.
4.      Pooled kannavad ise oma kohtukulud.”

Apellatsioonkaebus
Oma apellatsioonkaebuses palub Itaalia Vabariik Euroopa Kohtul:
–        esimese võimalusena osaliselt tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see paneb kohustuse antud abi koos intressidega tagasi nõuda;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus või teise võimalusena tühistada see osas, milles see osaliselt tühistab vaidlustatud otsuse;
–        mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt ja Impresa Edo Collorighilt ja teistelt (edaspidi „Collorigh jt”), kes olid hagejad
esimeses astmes.
Apellatsioonkaebusele vastuseks esitatud menetlusdokumendis paluvad Collorigh jt Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles see:
–        tunnistab ühisturuga kokkusobimatuks abi, mis anti rahvusvahelist kaupade autovedu teostavatele ettevõtjatele, kes said seaduste
nr 28/1981 ja nr 4/1985 alusel antud toetusi;
–        kvalifitseerib „uue abina” toetused, mis anti rahvusvahelist kaupade autovedu teostavatele ettevõtjatele ajavahemikus 1981–1995;
–        kohustab Itaalia Vabariigi pädevaid ametivõime nõudma tagasi väidetavalt ebaseaduslikult antud abi;
–        teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see paneb kohustuse antud abi koos intressidega tagasi nõuda;
–        kolmanda võimalusena tühistada vaidlustatud otsus, piirates tagastamise kohustust minimaalse summaga, mille puhul võetakse
arvesse asjaomaste ettevõtjate poolt tegelikult saadud kasu ning neil lasuvat maksukoormust.

Vastuapellatsioonkaebus

Poolte argumendid
Oma vastuapellatsioonkaebusega, mida tuleb kõigepealt analüüsida, väidab komisjon, et Esimese Astme Kohus rikkus nii kohustust
omal algatusel kontrollida esimeses astmes esitatud hagide vastuvõetavust kui ka EÜ asutamislepingu artikli 173 lõiget 4 (muudetuna
EÜ artikli 230 lõige 4), milles kehtestatakse isikliku huvi kriteerium. Komisjon arvab, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud
asuma seisukohale, et nimetatud hagid tuleb tunnistada vastuvõetamatuks sellise isikliku huvi puudumise tõttu, kuna hagejad
ei saa toetuda ei neile omastele tunnustele ega faktilisele olukorrale, mis eristaks neid kõikidest teistest isikutest, kes
on abi saanud või saavad seda tulevikus.
Pidades vaidlustatud otsust üldkohaldatavaks aktiks, väidab komisjon, et see ei puuduta isiklikult hagejaid, kes on ettevõtjad,
kes ei ole tuginenud ega saagi tugineda ühelegi konkreetsele asjaolule, mis võiks neid võrreldes teiste huvitatud ettevõtjatega
individualiseerida, ning kes ei osalenud asjaomase abi ametlikus uurimismenetluses. Täpsemalt ei kahjustanud see otsus hagejate
eriõigusi, mis erinevad seda abi saanud teiste ettevõtjate õigustest.
Komisjoni arvates kinnitab seda analüüsi kohtupraktika (vt eelkõige 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 282/85: DEFI
vs.
komisjon, EKL 1986, lk 2469, ja 2. veebruari 1988. aasta otsus liidetud kohtuasjades 67/85, 68/85 ja 70/85: Van der Kooy
jt
vs.
komisjon, EKL 1988, lk 219) ning seda ei ole ümber lükatud 19. oktoobri 2000. aasta otsusega liidetud kohtuasjades C‑15/98
ja C‑105/99: Itaalia ja Sardegna Lines
vs.
komisjon (EKL 2000, lk I‑8855). Eriti viimati nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud asjas oli asjaomane ettevõtja teistsuguses
seisundis, kuna komisjoni otsus ei puudutanud teda mitte ainult kui võimalikku abisaajat abikava alusel, „vaid ka seetõttu,
et ta on tegelikult saanud selle kava alusel antud individuaalset abi, mille tagastamise komisjon on määranud”.
Komisjon rõhutab eelkõige, et kõigepealt on korraldus juba makstud abi tagasi nõuda ainult üks osa vaidlustatud otsusest,
mis jätkuvalt puudutab kõiki abisaajaid, sh ka neid, kes on ainult potentsiaalsed abisaajad. Ta väidab seejärel, et igale
ettevõtjale pandud kohustuse saadud abi tagasi maksta tegeliku olemasolu saab kindlaks teha alles keerulise uurimise järel.
Kui kõik sellised ettevõtjad, kes said ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abikava raames abi, mille
tagastamine on määratud komisjoni otsusega, saaksid vaidlustada selle otsuse Esimese Astme Kohtus, tunnistataks iga eelotsusetaotlus,
mis puudutab sellise abi tagasinõudmist, vastuvõetamatuks, kui nimetatud ettevõtjad hagi ei esitaks (vt 9. märtsi 1994. aasta
otsus kohtuasjas C‑188/92: TWD Textilwerke Deggendorf, EKL 1995, lk I‑833, punktid 25 ja 26). Sellise olukorra negatiivne
tagajärg oleks see, et abisaajaid ettevõtjaid kohustataks Esimese Astme Kohtus vaidlustama otsust piiratud tähtaja jooksul,
mis on ette nähtud tühistamishagi jaoks, ja seda isegi enne, kui nad teaksid, kas nad peavad saadud abi liikmesriigi õiguse
alusel tagasi maksma; sellise tagajärje puhul on oht, et asjaomaste ettevõtjate õiguskaitse nõrgeneb.
Komisjon leiab, et see vastuvõetamatuse väide on avalikul huvil põhinev väide. Kuna Esimese Astme Kohus oleks pidanud omal
algatusel kontrollima, kas vaidlustatud otsus puudutab hagejaid isiklikult, peab Euroopa Kohus määrama tagajärje sellise kohustuse
rikkumise eest. Teise võimalusena palub komisjon Euroopa Kohtul ise analüüsida esimeses astmes esitatud hagide vastuvõetavust.
Euroopa Kohus võib oma põhikirja artikli 61 esimese lõigu alusel jätta need hagid vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.

Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb tõdeda, et komisjon loobus teise võimalusena esitatud nõuetest, mis käsitlevad vaidlustatud kohtuotsuse
tühistamist osas, milles see osaliselt tühistab vaidlustatud otsuse.
Tuleb meenutada, et asutamislepingu artikkel 173, mille kohaselt Euroopa Kohus kontrollib õigusaktide seaduslikkust, näeb
ette, et iga füüsiline või juriidiline isik võib pädevuse puudumise, olulise menetlusnormi rikkumise, asutamislepingu või
selle rakendusnormi rikkumise või võimu kuritarvitamise alusel esitada hagi temale adresseeritud otsuse peale ja sellise otsuse
peale, mis teda otseselt ja isiklikult puudutab, kuigi vormiliselt on see teisele isikule adresseeritud määrus või otsus.
Kui otsus füüsilist või juriidilist isikut nimetatud sätte tähenduses isiklikult ei puuduta – mis on põhitingimus selleks,
et oleks põhjendatud huvi ühenduse akti kohtuliku kontrolli eesmärgil hagi esitamiseks –, siis on selline hagi vastuvõetamatu
ning see vastuvõetamatus on seetõttu avalikul huvil põhinev väide, mida ühenduste kohus võib ja isegi peab kontrollima omal
algatusel (vt poole huvi puudumise kohta esitada apellatsioonkaebus või jätkata seda menetlust 19. oktoobri 1995. aasta otsus
kohtuasjas C‑19/93 P: Rendo jt
vs.
komisjon, EKL 1995, lk I‑3319, punkt 13).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt saavad teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et see puudutab
neid isiklikult, ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu,
mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (vt eelkõige
15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann
vs.
komisjon, EKL 1963, lk 197, 223; 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑321/95 P: Greenpeace Council jt
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑1651, punktid 7 ja 28, ning eespool viidatud kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines
vs.
komisjon, punkt 32).
Euroopa Kohus on leidnud, et põhimõtteliselt ei saa ettevõtja vaidlustada komisjoni otsust, millega keelatakse sektoriaalne
abikava, kui see otsus puudutab teda vaid põhjusel, et ta kuulub asjaomasesse sektorisse ja võib nimetatud kava alusel toetust
saada. Niisugune otsus on hagejast ettevõtja suhtes üldkohaldatav meede, mida kohaldatakse objektiivselt määratletud olukordadele
ja mis tekitab õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriale (eespool viidatud kohtuotsus
Van der Kooy jt
vs.
komisjon, punkt 15; 7. detsembri 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑6/92: Federmineraria jt
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑6357, punkt 14, eespool viidatud kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines
vs.
komisjon, punkt 33).
Sellegipoolest tuleb meenutada eespool viidatud kohtuotsuses Itaalia ja Sardegna Lines
vs.
komisjon Euroopa Kohtu esitatud seisukohta komisjoni 21. oktoobri 1997. aasta otsuse 98/95/EÜ osas, mis käsitleb Sardiinia
(Itaalia) maakonna poolt siseveetranspordile Sardiinias antud abi (EÜT 1998, L 20, lk 30) ja mis kohustas Itaalia Vabariiki
igalt laenude ja liisingute saajalt tagasi nõudma nendes sisalduvat abielementi. Nimetatud kohtuotsuse punktides 34 ja 35
leidis Euroopa Kohus, et kuna nimetatud otsus 98/95 ei puudutanud ettevõtjat Sardegna Lines ainult kui Sardiinia laevandussektoris
tegutsevat ettevõtjat, kes võib saada abi Sardiinia laevaomanikele suunatud abikava alusel, vaid ka kui abisaajat, kes on
selle kava alusel tegelikult individuaalset abi saanud, mille tagastamise komisjon on määranud, siis puudutas nimetatud otsus
teda isiklikult ja tema poolt otsuse peale esitatud hagi on vastuvõetav.
Vastupidi komisjoni väidetule on käesolevas asjas just nimelt sellega tegemist, kuna hagejad on teistsuguses olukorras kui
teised abitaotlejad, kellele jaoks komisjoni otsus on üldkohaldatav. Vaidlustatud otsus ei puudutanud neid hagejaid ainult
kui maakonnas kaupade autoveo sektoris tegutsevaid ettevõtjaid, kes võivad saada abi asjaomase abikava alusel, vaid ka kui
abisaajaid, kes on selle kava alusel tegelikult saanud individuaalset abi, mille tagastamise komisjon on määranud. Nagu nähtub
vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 10 ja 11, on vaidlustatud otsuse põhjenduste punktis II välja toodud rahuldatud taotluste
arv ja asjaomase abi jaoks ette nähtud laenude summa ajavahemikus 1981–1985 ja 1985–1995 ning komisjonile ei saanud seega
nende tegelike abisaajate olemasolu olla teadmata.
Kuna eeltoodust tuleneb, et käesoleval juhul olid hagejate hagid vastuvõetavad, siis Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnormi,
kui ta ei esitanud omal algatusel vastuvõetamatuse väidet põhjendusel, et vaidlustatud otsus hagejaid isiklikult ei puudutanud.
Sellest tuleneb, et komisjoni vastuapellatsioonkaebus tuleb põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.

Sisulised küsimused
Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab Itaalia Vabariik kaks väidet. Esimese väitega väidab ta sisuliselt, et Esimese
Astme Kohus rikkus asutamislepingu artikli 92 lõiget 1. Selle väite esimeses osas ta leiab, et Esimese Astme Kohus rikkus
seda sätet tõlgendades õigusnormi. Nimetatud väite teises ja kolmandas osas väidab ta, et Esimese Astme Kohus on hindamisvea
tõttu leidnud, et rahvusvahelist kaupade autovedu teostavatele ettevõtjatele antud abi (edaspidi „vaidlusalune abi”) mõjutas
liikmesriikidevahelist kaubandust ja konkurentsi ning seda abi tuleb seetõttu pidada uueks abiks, mille suhtes kehtib asutamislepingu
artikli 93 lõikes 3 sätestatud teatamiskohustus. Sama väite neljandas osas märgib ta, et vaidlustatud kohtuotsus ei ole piisavalt
põhjendatud osas, mis puudutab asjaomase abi mõju nimetatud kaubandusele. Teises väites, mis käsitleb nimetatud abi tagasimaksmise
kohustust, kinnitab Itaalia Vabariik, et Esimese Astme Kohus tegi hindamisvea ning rikkus proportsionaalsuse ja õiguspärase
ootuse põhimõtet.

Esimene väide
Esimese väite esimene osa, mille kohaselt rikkus Esimese Astme Kohus asutamislepingu artikli 92 lõiget 1 tõlgendades õigusnormi
–       Poolte argumendid
Itaalia Vabariik ning Collorigh jt väidavad, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et asutamislepingu
artikli 92 lõiget 1 ei pea tõlgendama kitsendavalt nii, et selles nõutakse nimetatud sättes viidatud abi reaalset ja tegelikku
mõju ühendusesisele kaubandusele. Nende arvates oleks Esimese Astme Kohus pidanud seda sätet tõlgendama nii, et selles nõutakse,
et komisjon tuvastab ja täpsustab konkreetselt, kas ettevõtjatele on tekkinud kahju ning vajaduse korral, mitut nendest see
puudutas.
Seevastu komisjon arvab, et tema ning seda enam Esimese Astme Kohus ei pidanud kontrollima, kas abimeetmed tekitasid faktiliselt
kahju teistele ühenduse ettevõtjatele. Seda analüüsi ei nõua ei asutamislepingu artikli 92 sõnastus, mis viitab lihtsalt konkurentsi
moonutamise ohule, ega selle sätte ülesehitus. Lisaks oleks seda analüüsi peaaegu võimatu teostada, eriti killustatud turgudel,
millele on omane suur hulk majandustegevuses osalejaid.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Sellega seoses tuleb märkida, et asutamislepingu artikli 92 lõige 1 määratleb sellega reguleeritud abina liikmesriigi poolt
või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antava abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades
teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust.
Asutamislepinguga kehtestatud menetlusnormid erinevad vastavalt sellele, kas tegemist on olemasoleva või uue abiga.
Mis puutub olemasolevasse abisse, siis asutamislepingu artikli 93 lõigete 1 ja 2 kohaselt ning õiguskindluse põhimõttele vastavalt
on nii, et kui komisjon selle abi pideva kontrolli raames leiab pärast asjassepuutuvatelt isikutelt selgituste küsimist, et
riigi poolt või riigi ressurssidest antav abi ei sobi ühisturuga kokku nimetatud asutamislepingu artikli 92 kohaselt või et
sellist abi kasutatakse valel eesmärgil, siis otsustab komisjon, et asjassepuutuv riik peab sellise abi lõpetama või muutma
seda komisjoni määratud tähtaja jooksul. Sellist abi võib seega kehtivas korras anda seni, kuni komisjon ei ole seda tunnistanud
ühisturuga kokkusobimatuks (vt eespool viidatud kohtuotsus Itaalia
vs
. komisjon, punktid 23 ja 25, ning kohtuotsus Banco Exterior de España, punkt 20).
Uue abi osas näeb asutamislepingu artikli 93 lõige 3 ette, et komisjoni informeeritakse kõikidest plaanidest abi määramise
või muutmise kohta piisavalt aegsasti, et ta võiks avaldada oma arvamuse. Nii analüüsib komisjon abikava esimest korda. Kui
ta selle uurimise lõpuks arvab, et selline plaan ei sobi ühisturuga kokku, algatab ta viivitamata nimetatud artikli lõikes 2
ette nähtud võistleva uurimismenetluse. Sellisel juhul ei tohi asjassepuutuv liikmesriik rakendada kavatsetud meetmeid enne,
kui nimetatud menetluse järgi on tehtud lõplik otsus. Uuele abile kohaldatakse seega komisjoni ennetavat kontrolli ning seda
abi ei saa põhimõtteliselt anda nii kaua, kui komisjon ei ole seda abi asutamislepinguga kokkusobivaks tunnistanud.
Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 77–79 eelkõige tõdes, ei pea komisjon sellise uue abi hindamise
raames, millest tuleb talle asutamislepingu artikli 93 lõike 3 kohaselt enne selle abi rakendamist teatada, ära näitama mitte
selle abi tegelikku mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja konkurentsile, vaid seda, et asjaomane abi võis mõjutada
liikmesriikidevahelist kaubandust. Kui komisjon peaks oma otsuses näitama ära juba antud abi tegeliku mõju, siis viiks see
olukorrani, kus soodustataks liikmesriike, kes rikuvad abi väljamaksmisel asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 ette nähtud
teatamiskohustust, ning kahjustataks neid, kes teatavad abimeetmetest nende ettevalmistamise etapis (14. veebruari 1990. aasta
otsus kohtuasjas C‑301/87: Prantsusmaa
vs.
komisjon, nn Boussac Saint Frères’i kohtuotsus, EKL 1990, lk I‑307, punktid 32 ja 33).
Seega asus Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95 põhjendatult seisukohale, et ei ole vaja tuvastada, et
teatud ühenduse ettevõtjatele tekkis vaidlusaluse abi andmise tõttu kahju. Esimese väite esimene osa, et Esimese Astme Kohus
rikkus asutamislepingu artikli 92 lõiget 1 kohaldades õigusnormi, tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite teine osa, mille kohaselt vaidlusalune abi mõjutab ühendusesisest kaubandust ning konkurentsi
–       Poolte argumendid
Itaalia Vabariik ja Collorigh jt väidavad, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud eelkõige teatavaid toimiku asjakohaseid aspekte
arvestades järeldama, et vaidlusalune abi ei mõjuta ühendusesisest kaubandust ja konkurentsi. Selle abi mõju on täiesti tähtsusetu
esiteks seetõttu, et ühelt poolt on abi üldsumma väga väike ning teiselt poolt on maakonna veoettevõtjad täiesti marginaalne
osa ühendusesisesest veosektorist. Teiseks ei saa rahvusvahelist kaupade autoveo sektorit, mida iseloomustavad kvoodid ja
kahepoolsed kokkulepped, pidada veel täielikult liberaliseerituks. Pealegi oleks Esimese Astme Kohus pidanud tõendama, et
rahvusvahelise autoveo turul kehtiv ühenduse kvoot ei olnud ammendunud, kuigi see käesolevas asjas oli nii. Kolmandaks leiavad
Collorigh jt, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud välistama võimaluse, et vaidlusaluse abi kava võis tugevdada abisaajate
ettevõtjate rahalist seisundit, kuna selle abi eesmärk oli kompenseerida Austria, Horvaatia ja Sloveenia ettevõtjate tekitatud
konkurentsi.
Komisjon väidab esiteks vastu, et abikava rakendamine, mis ei soodusta mitte ainult ühte ettevõtjat, vaid kogu sektorit, ja
seda eelkõige siis, kui turustruktuurile on omane väikeste ettevõtjate suur arv, mõjutab tingimata kaubandust. Nagu Esimese
Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 põhjendatult välja toob, võib sellises kontekstis isegi suhteliselt väikese
abi mõju konkurentsile ja kaubandusele olla märkimisväärne ning sellist abi ei saa vähetähtsaks pidada.
Teiseks oli Itaalias rahvusvahelises kaupade autoveo sektoris isegi enne 1969. aastat teatud konkurents Itaalia Vabariigi
poolt sõlmitud kahepoolsete kokkulepete alusel. Kui 1981. aastal ja 1985. aastal kehtestati vaidlusaluse abi kavad, said ühenduse
kvoodi abil kõik veoettevõtjad, kellel oli nõutud luba, luua liiklusalaseid suhteid kahe liikmesriigi vahel ning see kvoot
tekitas või tugevdas erinevates liikmesriikides asutatud ettevõtjate vahelisi konkurentsisidemeid, nagu märkis Esimese Astme
Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 145. Pealegi tõi Esimese Astme Kohus samas punktis õigesti välja põhjused, mille alusel
ta leidis, et rahvusvahelist kaupade autovedu teostavatele ettevõtjatele antud eelised on riigiabi asutamislepingu tähenduses.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks peab meelde tuletama, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei välista abimeetme suhteliselt vähene tähtsus või
abi saava ettevõtja suhteline väiksus iseenesest seda, et seejuures ei võiks tegemist olla liikmesriikidevahelise kaubanduse
mõjutamisega (vt 21. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑142/87: Belgia
vs.
komisjon, nn Tubemeuse’i kohtuotsus, EKL 1990, lk I‑959, punkt 43; 14. septembri 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑278/92–C‑280/92: Hispaania
vs.
komisjon, EKL 1994, lk I‑4103, punkt 42, ja 24. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑280/00: Altmark Trans ja Regierungspräsidium
Magdeburg, EKL 2003, lk I‑7747, punkt 81). Suhteliselt vähese tähtsusega abi võib konkurentsi ja liikmesriikidevahelist kaubandust
mõjutada juhul, kui sektoris, kus abi saavad ettevõtjad tegutsevad, on tihe konkurents (vt 11. novembri 1987. aasta otsus
kohtuasjas 259/85: Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 4393, punkt 24, ja 26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑351/98: Hispaania
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8031, punkt 63).
Pärast seda, kui Esimese Astme Kohus tõdes, et see kohtupraktika on käesolevas asjas kohaldatav, jõudis ta vaidlustatud kohtuotsuse
punktides 84 ja 86 põhjendatult järeldusele, et abisaajate ettevõtjate tagasihoidliku suuruse ning antud abi suhtelise väiksuse
alusel ei saa välistada mõju konkurentsile ja kaubandusele, kui turustruktuurile on omane väikeste ettevõtjate suur arv, nagu
kaupade autoveo sektoris. Teiseks, kuigi maakonna veoettevõtjad osalevad nimetatud sektoris vähesel määral, ei välista konkurentsi
piiratus asutamislepingu artikli 92 lõike 1 kohaldamist, nagu märgib Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94.
Ta järeldab sellest samas punktis, et vaidlusalune abi tugevdab teise isiku arvel kaupade autovedu teostavate maakonna ettevõtjate
rahalist seisundit ja tegutsemisvõimalusi võrreldes nende konkurentidega ning võib seetõttu mõjutada liikmesriikidevahelist
kaubandust.
Kuna Itaalia Vabariik ei esitanud ühtegi asjaolu, mis tõendaks, et Esimese Astme Kohus rikkus käesoleval juhul põhimõtteid,
mida Euroopa Kohus on käesoleva kohtuotsuse punktis 54 viidatud kohtupraktikas tunnustanud, siis tuleb see argument, mis käsitleb
vaidlusaluse abi mõju ühendusesisele kaubandusele ja konkurentsile, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata Itaalia Vabariigi ning Collorigh jt argument, et Esimese Astme Kohus oleks
pidanud jõudma järeldusele, et rahvusvahelist kaupade autoveo sektorit, mida iseloomustavad kvoodid ja kahepoolsed kokkulepped,
ei saa vaidlustatud otsuse tegemise kuupäeval pidada veel täielikult liberaliseerituks ning et seetõttu ei saa vaidlusalust
abi pidada konkurentsi mõjutavaks.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 92 leidis Esimese Astme Kohus, et määruse nr 1018/68 asjakohaste sätete alusel anti ühenduse
load, mis väljastati veoettevõtjale ning mida sai kasutada ühe sõiduki jaoks, siseriiklike kvootide raames üheks aastaks rahvusvahelise
kaupade autoveo osas ning rahvusvahelise autoveo loa omanikel oli selle kehtivusajal õigus sõidukiga ilma piiranguteta teostada
kaupade vedu nende valitud liikmesriikide vahel.
Seega jõudis Esimese Astme Kohus põhjendatult järeldusele, et rahvusvahelise kaupade autoveo turul 1969–1993 kehtinud kvoodisüsteem
võimaldas kindlaksmääratud kvootide piires tegeliku konkurentsiolukorra tekkimist, mida vaidlusaluse abi andmine võis mõjutada.
Sellega seoses leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96 samuti põhjendatult, et isegi kui eeldada, et
ühenduse kvoot oli ammendatud, ei võimaldanud see asjaolu jõuda järeldusele, et vaidlusaluse abi mõju ühendusesisesele kaubandusele
ja konkurentsile puudub. Kui võtta arvesse, et kvootide süsteem annab ühenduse lubade omanikele vaba valiku liikmesriikide
osas, mille vahel nad rahvusvahelist kaupade autovedu võivad teostada, ei saa nende kvootide ammendamise põhjal mingil juhul
teha otsust selle kohta, kuidas neid on kasutatud eelkõige selliseks veoks Itaaliast või Itaaliasse või täpsemalt asjaomasest
maakonnast või maakonda.
Kolmandaks, kindlalt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei muuda asjaolu, et liikmesriik püüab ühepoolsete meetmetega lähendada
ühe kindla majandussektori konkurentsitingimusi teistes liikmesriikides kehtivatele konkurentsitingimustele, seda, et need
meetmed kujutavad endast riigiabi (10. detsembri 1969. aasta otsus liidetud kohtuasjades 6/69 ja 11/69: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 1969, lk 523, punktid 20 ja 21, ning 19. mai 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑6/97: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 1999, lk I‑2981, punkt 21).
Sellest järeldub, et Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101 põhjendatult, et vaidlusalust abi ei
saa õigustada ei Itaalias kehtiva kõrgema diskontomäära ega Austria, Horvaatia või Sloveenia ettevõtjate tekitatud konkurentsiga.
Põhjendamatuse tõttu tuleb tagasi lükata Collorigh jt argument, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud välistama võimaluse,
et vaidlusaluse abi kava võis tugevdada abisaajate ettevõtjate rahalist seisundit, kuna see abi kompenseeris seda konkurentsi.
Seega tuleb esimese väite teine osa, et vaidlusalune abi mõjutab ühendusesisest kaubandust ning konkurentsi, tervikuna põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.
Esimese väite kolmas osa, mille kohaselt on tehtud hindamisviga, kui vaidlusalust abi on peetud uueks abiks
–       Poolte argumendid
Itaalia Vabariik ja Collorigh jt vaidlustavad Esimese Astme Kohtu hinnangu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 145, et kuna vaidlusalune
abi kuulus selle kehtestamise ajal asutamislepingu artikli 92 lõike 1 kohaldamisalasse, tuleb see kvalifitseerida uueks abikavaks,
mille suhtes kehtib asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 sätestatud teatamiskohustus. Nende arvates oleks Esimese Astme Kohus
pidanud tõdema, et mitte täielikult liberaliseeritud turul 1981. ja 1985. aastal kehtestatud abi oleks pidanud kvalifitseerima
olemasoleva abina ning vajaduse korral võib selle abi kohta teha vaid sellise kokkusobimatuks tunnistamise otsuse, millel
on õiguslikud tagajärjed tulevikus.
Kuigi komisjon ei vaidlusta olemasoleva abi tõlgendust, mille Esimese Astme Kohus on esitanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 142
ja 143, rõhutab ta seevastu, et tegemist on olemasoleva abi mõiste väga laia tõlgendusega. Kuna vaidlusalune abi kehtestati
1981. ja 1985. aastal konkurentsile avatud sektoris, kuulub see igal juhul asutamislepingu artikli 92 lõike 1 kohaldamisalasse
ning seda tuleb pidada uueks abiks.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 5 põhjendatult välja tõi, avati käesoleval juhul rahvusvaheline
kaupade autoveo sektor osaliselt konkurentsile määrusega nr 1018/68 alates 1969. aastast ning see liberaliseeriti täielikult
alates 1. jaanuarist 1993.
Ta järeldab sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94, et vaidlusalune abi tugevdab teise isiku arvel kaupade autovedu teostavate
maakonna ettevõtjate rahalist seisundit ja tegutsemisvõimalusi võrreldes nende konkurentidega ning võib seetõttu mõjutada
liikmesriikidevahelist kaubandust.
See abi, mis kehtestati 1981. aastal ja 1985. aastal, kuulus kehtestamise ajal asutamislepingu artikli 92 lõike 1 kohaldamisalasse.
Sellest tuleneb, et Esimese Astme Kohus ei ole rikkunud õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 145, et
seetõttu tuleb seda abi lugeda uueks abikavaks, mille suhtes kehtib asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 sätestatud teatamiskohustus.
Seega tuleb tagasi lükata esimese väite kolmas osa, et on tehtud hindamisviga, kui vaidlusalust abi on peetud uueks abiks.
Esimese väite neljas osa, mille kohaselt ei ole vaidlustatud kohtuotsus põhjendatud
Seoses esimese väite neljanda osaga, et vaidlustatud kohtuotsus ei ole põhjendatud osas, mis puudutab vaidlusaluse abi mõju
ühendusesisesele kaubandusele, tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohus selgitas põhjalikult vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–106
põhjusi, miks komisjon leidis, et selline abi võis mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning kahjustada konkurentsi.
Seega esimese väite neljas osa, mille kohaselt ei ole vaidlustatud kohtuotsus põhjendatud, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi
lükata.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades ei saa esimese väite ühegi nelja osaga nõustuda ning seetõttu tuleb see väide tervikuna tagasi
lükata.

Teine väide
Teise väitega, mis koosneb kolmest osast, heidab Itaalia Vabariik Esimese Astme Kohtule ette, et esiteks rikkus ta õigusnormi,
kui ta leidis, et vaidlustatud otsus on osas, milles see määrab vaidlusaluse abi tagastamise koos intressidega, kooskõlas
proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse põhimõttega, ning teiseks, et ta eiras nimetatud abi tagastamise kohustuse ulatust.
Teise väite esimene osa, mille kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
–       Poolte argumendid
Teise väite esimeses osas kinnitavad Collorigh jt, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud tuvastama, et komisjon ei esitanud
asjaolusid, mille alusel võiks põhjendada, et vaidlusaluse abi tagastamine oleks kas mõistlik või vajalik. Itaalia Vabariik
rõhutab omalt poolt, et kuigi abisaajate ettevõtjate olukorrale oli selle abi mõju vähetähtis, oleks selle abi tagasimaksmine
neile väga suur koormus, mis tooks väga suurele hulgale nendest kaasa majandusliku katastroofi.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mida Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 169 õigesti meenutab, on
ebaseadusliku abi lõpetamine selle tagasinõudmise teel abi ebaseaduslikkuse tuvastamise loogiline tagajärg. Seega ei saa ebaseaduslikult
antud riigiabi tagasinõudmist eelneva olukorra taastamiseks pidada põhimõtteliselt ebaproportsionaalseks, pidades silmas riigiabi
käsitlevate asutamislepingu sätete eesmärke (vt eespool viidatud kohtuotsus Tubemeuse, punkt 66, ja 14. jaanuari 1997. aasta
otsus kohtuasjas C‑169/95: Hispaania
vs.
komisjon, EKL 1997, lk I‑135, punkt 47).
Abi tagastamisega kaotab abisaaja eelise, mis tal oma konkurentide ees turul oli, ning abi andmisele eelnenud olukord on taastatud
(4. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑350/93: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 1995, lk I‑699, punkt 22). Tagasinõudmise ülesandest tuleneb ka see, et üldjuhul, kui ei esine erakorralisi
asjaolusid, ei saa komisjon vääralt kasutada oma kaalutlusõigust, mida Euroopa Kohus on oma praktikas tunnustanud, kui ta
nõuab, et liikmesriik ebaseadusliku abi tagasi nõuaks, kuna abi tagastamise eesmärk on üksnes taastada endine olukord (vt
17. juuni 1999. aasta kohtuotsus C‑75/97: Belgia
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑3671, punkt 66, ja 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑310/99: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑2289, punkt 99).
Mis puudutab Collorigh jt argumenti, et vaidlusaluse abi tagasimaksmine tähendaks abisaajatele ettevõtjatele väga suurt koormust,
mille tulemusena paljud nendest ettevõtjatest turult kaoksid, mis omakorda tooks tööhõive- ja sotsiaalvaldkonnas kaasa raske
kriisi, nii et see tagastamine oleks praktiliselt võimatu, siis tuleb märkida, et Collorigh jt esitatud argumendid ei näita
kuidagi vaidlusaluse abi tagastamise võimatust. Tegemist on võimalike sisemiste raskustega.
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ei saa sisemiste raskuste kartus õigustada seda, et liikmesriik ei täida ühenduse õigusest
tulenevaid kohustusi (vt eelkõige 27. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑404/97: komisjon
vs.
Portugal, EKL 2000, lk I‑4897, punkt 52; 7. märtsi 2002. aasta otsus viidatud kohtuasjas Itaalia
vs.
komisjon, punkt 105, ja 26. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑404/00: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2003, lk I‑6695, punkt 55).
Neil tingimustel leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 170 põhjendatult, et ei ole esitatud ühtegi konkreetset
asjaolu, mille põhjal võiks oletada, et vaidlusaluse abi tagastamise kohustus on ebaproportsionaalne võrreldes asutamislepingu
eesmärkidega.
Seega tuleb tagasi lükata teise väite esimene osa, mille kohaselt Esimese Astme Kohus rikkus Itaalia Vabariigi arvates proportsionaalsuse
põhimõtet.
Teise väite teine osa, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
–       Poolte argumendid
Kuigi Itaalia Vabariik ei vaidlusta Euroopa Kohtu praktikat, mis üldiselt ei luba liikmesriigil, kes on andnud ühisturuga
kokkusobimatut abi, tugineda abisaajate õiguspärasele ootusele, et vabaneda kohustusest ebaseaduslikult antud abi tagasi nõuda,
kinnitab ta teise väite teises osas, et selle põhimõtte võiks ümber sõnastada eelkõige siis, kui meedet rakendati väga pika
ajavahemiku jooksul, ilma et seda oleks vaidlustatud, ning kui meede on olnud õiguspärane ja asutamislepinguga kokkusobiv
suurema osa sellest ajavahemikust, nagu see on käesolevas asjas.
Itaalia Vabariik väidab esiteks, et käesolevas asjas võib vaidlustatud otsuse resolutsioonis vaidlusaluse abi tagastamise
kohustuse ajalise kehtivuse piiramine olla õigustatud, kuna tegemist on abiga, mis on kehtestatud ja välja makstud enam kui
14 aastat enne komisjoni poolt menetluse algatamist novembris 1995, ning teiseks on vaidlustatud kohtuotsus vaidlustatud otsuse
osas
reformatio in pejus
, rikkudes nii õiguspärase ootuse kaitse ning õiguskindluse põhimõtet. Just selleks, et takistada aja jooksul konsolideerunud
õiguslike ja majanduslike olukordade suhtes aktide vastuvõtmist, nägi nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EMÜ) nr 659/1999
(millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne
08/01, lk 339)) artikkel 15 põhjendatult ette, et komisjoni tegutsemispädevus ebaseadusliku abi tagasinõudmisel aegub 10 aastaga,
mis hakkab kulgema abi andmise kuupäevast. Kuigi tegemist on sättega, mis ei ole käesolevale asjale ajaliselt kohaldatav,
võib sellest saada kasulikke hindamisaluseid, et mõistlikult piirata vaidlusaluse abi tagasinõudmise ajalist ulatust.
Collorigh jt on samal arvamusel ning nad rõhutavad, et vale on Esimese Astme Kohtu kinnitus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 173,
et ei ole mingit võimalust, et seda abi saanud ettevõtjad tuginevad erandlikele asjaoludele, mis võiksid õiguspäraselt põhjendada
nende ootust, et see abi on seaduslik, ning seetõttu vaidlustada selle abi tagastamist. Nende arvates võttis Esimese Astme
Kohus arvesse mitmeid aspekte, mida saab kindlasti kvalifitseerida erandlike asjaoludena.
Komisjon väidab vastu, et Esimese Astme Kohtul oli õigus, kui ta keeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 172 ja 173 järeldamast,
et on olemas erandlikud asjaolud, mis võivad olla sellise õiguspärase ootuse aluseks, et vaidlusalune abi on seaduslik.
Itaalia Vabariik ei esita komisjoni arvates ühtegi veenvat argumenti selle järelduse ümberlükkamiseks. Esiteks, kui puudub
igasugune aegumistähtaeg, siis ei ole asjakohane väide, et hetkel, kui komisjon algatas ametliku uurimismenetluse, oli meetmeid
kohaldatud juba 10 või 14 aastat, ning viide määruse nr 659/1999 artiklile 15 ei ole tulemuslik. Teiseks on vale väita, et
asjaomane meede oli olnud „õiguspärane ja asutamislepinguga kokkusobiv pika ajavahemiku jooksul”. Nimetatud meede ei ole just
vastupidi kunagi olnud õiguspärane, kuna sellest ei ole teatatud. Pealegi siis, kui komisjon sai võimaluse seda meedet analüüsida,
tunnistas ta selle ühisturuga kokkusobimatuks ning tema otsust kinnitas vaidlustatud kohtuotsus, mida selles osas ei ole vaidlustatud.
Kolmandaks, vastupidi Itaalia Vabariigi väidetule ei ilmnenud see kokkusobimatus äkki, vaid see on vaidlusalusele abile omane
alates kuupäevast, mil see kehtestati.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et ei saa välistada võimalust, et ebaseadusliku abi saaja tugineb erandlikele asjaoludele, mille alusel ta
sai õiguspäraselt eeldada, et abi on seaduslik, ja keelduda seetõttu abi tagastamast. Kui selline kohtuasi on liikmesriigi
kohtu menetluses, on selle kohtu ülesanne hinnata antud asja faktilisi asjaolusid, vajaduse korral pärast seda, kui ta on
esitanud Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused tõlgenduse saamiseks (20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑5/89: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1990, lk I‑3437, punkt 16, ja 7. märtsi 2002. aasta otsus viidatud kohtuasjas Itaalia
vs.
komisjon, punkt 103).
Käesolevas asjas leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 172 kõigepealt, et vaidlusalust abi anti ilma,
et sellest oleks enne komisjonile teatatud, mis on vastuolus asutamislepingu artikli 93 lõikega 3 liikmesriikidele pandud
kohustusega.
Seejärel jõudis Esimese Astme Kohus samas punktis põhjendatult järeldusele, et asjaolu, et abisaajad ettevõtjad on väikesed
ettevõtjad, ei õigusta seda, et neil võis olla õiguspärane ootus, et asjaomane abi on seaduslik.
Osas, milles Itaalia Vabariik väidab, et kuna abisaajad ettevõtjad lootsid mitmeid aastaid tagasi kehtestatud ning makstud
abi seaduslikkusele, siis oleks Esimese Astme Kohus pidanud jõudma järeldusele, et see pikk ajavahemik tõi vaidlusaluse abi
tagastamise osas kaasa nende abisaajate õiguspärase ootuse, mis, nagu Euroopa Kohus on juba leidnud, õigustab komisjonil oleva
pädevuse kasutamise ajalist piiramist, piisab, kui vastata, et selline aegumistähtaeg tuleb eelnevalt kindlaks määrata ning
selle tähtaja ja selle kohaldamise üksikasjalike eeskirjade kindlaksmääramine on ühenduse seadusandja pädevuses (vt selle
kohta 14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 52/69: Geigy
vs.
komisjon, EKL 1972, lk 787, punkt 21). Vaidlustatud otsuse kuupäeval ei olnud seadusandja veel asutamislepingu alusel antud
abi kontrollimise raames aegumistähtaegu kindlaks määranud ning 16. aprillil 1999 jõustunud määrust nr 659/1999 ei kohaldata
käesoleva juhu asjaoludele.
Siiski on õiguskindluse alusnõudega vastuolus see, kui komisjon saab määramata ajaks oma pädevuse teostamist edasi lükata
(vt eespool viidatud kohtuotsus Geigy
vs.
komisjon, punktid 20 ja 21, ning 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/00 P ja C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie
di Bolzano
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑7869, punkt 140). Kui komisjon viivitab otsustamisega, et abi on ebaseaduslik ja tuleb lõpetada
ning liikmesriik peab selle tagasi nõudma, võib nimetatud abi saajatel teatud asjaoludel tekkida õiguspärane ootus, mis võib
takistada komisjoni kohustamast liikmesriiki määrama abi tagastamist (vt 24. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 223/85:
RSV
vs.
komisjon, EKL 1987, lk 4617, punkt 17). Ent kohtuasja asjaolud, mis olid selle otsuse aluseks, olid erakorralised ega sarnane
üldse käesoleva kohtuasja asjaoludega. Nimetatud kohtuotsuses käsitletav meede puudutas sektorit, millele anti juba aastaid
komisjoni heaks kiidetud riigiabi, ning see oli mõeldud ühe tehingu lisamaksumuse katmiseks, mille jaoks oli juba antud heakskiidetud
abi (28. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑334/99: Saksamaa
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑1139, punkt 44).
Igal juhul on teatamata jäetud abi puhul hilinemine komisjonile omistatav alates hetkest, mil ta ühisturuga kokkusobimatu
abi andmisest teada sai.
Käesoleval juhul on selge, et komisjon sai vaidlusalusest abist teada alles 1995. aasta septembris. Arvestades esiteks seda,
et sellisele abile komisjon heakskiitu ei andnud ning teiseks, et keeruline olukord, mille raames see abi anti, ei olnud komisjonile
teada, oli enne otsusele jõudmist vaja läbi viia uurimine. Neil asjaoludel on ajavahemik, mis jäi 1995. aasta septembri ja
vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ehk 30. juuli 1997. aasta vahele, mõistlik. Seega ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita,
et ta rikkus selles osas õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Seetõttu tuleb teise väite teine osa tagasi lükata.
Teise väite kolmas osas, mis käsitleb vaidlusaluse abi tagastamise kohustuse ulatust
–       Poolte argumendid
Teise väite kolmandas osas kinnitab Itaalia Vabariik, et vaidlustatud otsuse artikkel 4 – millele viitab selle otsuse artikkel 5,
milles nähakse ette asutamislepinguga kokkusobimatu abi tagastamine – ei tee mingit vahet abil, mis anti kohalikku, piirkondlikku
või riigisisest vedu teostavatele ettevõtjatele, ning abil, mis anti ettevõtjatele, kes teostavad rahvusvahelist kaupade autovedu,
ning et see artikkel 4 tunnistab ühemõtteliselt kõik alates 1. juulist 1990 maakonna poolt antud toetused ühisturuga kokkusobimatuks.
Seega ei ole käesolevas asjas asjakohane põhimõte, milles kohaselt siis, kui otsuse resolutsioon ei ole ühemõtteline, on võimalik
viidata selle otsuse põhjendustele.
Komisjon väidab, et ei ole selge, kas 1. juuli 1990. aasta kuupäev, mida on mainitud vaidlustatud otsuse artiklis 4, viitab
ainult toetustele, mis anti kohalikku, piirkondlikku või riigisisest vedu teostavatele ettevõtjatele, või viitab see ka toetustele,
mis anti ettevõtjatele, kes teostavad rahvusvahelist kaupade autovedu. Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 163
ja 164 õigesti meenutas, kaotavad vaidlustatud otsuse põhjendused siiski igasuguse kahtluse selles osas ning täpsustavad,
et 1. juuli 1990. aasta ajalist piirangut kohaldatakse ainult esimesele ettevõtjate kategooriale antud abile ning see ei puuduta
teist ettevõtjate kategooriat. Pealegi lükkab Itaalia Vabariigi väite ümber Esimese Astme Kohtu poolt nimetatud kohtuotsuse
punktis 165 tehtud analüüs, mis põhineb vaidlustatud otsuse kogu resolutsiooni arvessevõtmisel.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Vastupidi Itaalia Vabariigi väidetule leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 164 õigesti, et vaidlustatud
otsuse artikkel 4 ei ole sõnastatud ühemõtteliselt osas, mis puudutab tagastamise kohustust, ning see võib tähendada kas kogu
vaidlusalust abi, mis on antud selle kehtestamisest alates, või ainult abi, mis on makstud alates 1. juulist 1990.
Igal juhul tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohus lähtus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 163 üldpõhimõttest, et õigusakti
resolutiivosa on lahutamatult seotud selle akti põhjendava osaga ning akti tõlgendamisel tuleb vajaduse korral arvestada põhjusi,
mis viisid selle vastuvõtmiseni (vt eelkõige 15. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑355/95 P: TWD
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I‑2549, punkt 21, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Portugal, punkt 41).
Sellega seoses leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 164 ja 166 esiteks, et arvestades vaidlustatud
otsuse põhjendusi ning eelkõige selle punkti VIII viimast lõiku, tuleb selle otsuse artiklit 4 tõlgendada nii, et seaduste
nr 28/1981 ja nr 4/1985 alusel alates 1. juulist 1990 antud abi kohalikku, piirkondlikku või riigisisest vedu teostavatele
ettevõtjatele ning abi, mis anti ettevõtjatele, kes teostavad rahvusvahelist kaupade autovedu, on alates nende abide kehtestamisest
ühisturuga kokkusobimatu.
Teiseks leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 165, et see tõlgendus nähtub vaidlustatud otsuse resolutsiooni
lugemisest tervikuna; sellist analüüsi tehes ei ole Esimese Astme Kohus teinud hindamisviga.
Sellest tuleneb, et teise väite kolmas osa, mis käsitleb vaidlusaluse abi tagastamise kohustuse ulatust, tuleb tagasi lükata.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebuse teine väide tervikuna tagasi lükata.
Kuna kummagi Itaalia Vabariigi poolt oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus
jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt, mida sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste
suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Euroopa Kohtu kodukorra
artikli 69 lõike 3 alusel võib Euroopa Kohus siiski jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse
ühe poole, osa teise poole kasuks. Kuna Itaalia Vabariik ning Collorigh jt on kohtuvaidluse apellatsiooni raames kaotanud
ning komisjon on kohtuvaidluse vastuapellatsiooni raames kaotanud, tuleb kohtukulud jätta nende endi kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS (kuues koda)
otsustab:
1.      Jätta apellatsioonkaebus ja vastuapellatsioonkaebus rahuldamata.
2.      Itaalia Vabariik, Impresa Edo Collorigh jt ning Euroopa Ühenduste Komisjon kannavad ise oma kohtukulud.
Skouris
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen

Macken
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 29. aprillil 2004 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
R. Grass

V. Skouris
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.