CELEX: 62005FJ0126
Funcționari
Rambursarea cheltuielilor
Indemnizație de instalare
Indemnizație zilnică
Cheltuieli de călătorie la intrarea în funcție
Loc de recrutare
Competență de plină jurisdicție

1.
Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Indemnizație de instalare – Diurnă
(Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 5 și 10; Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului)
2.
Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Cheltuieli de călătorie de la locul recrutării până la locul de repartizare
[Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 4, 5, art. 7 alin. (1) lit. (a) și art. 10]
3.
Funcționari – Acțiune – Obiect – Somație adresată administrației – Competență de fond – Cerere de plată
[Statutul funcționarilor, art. 91 alin. (1); anexa VII, art. 5 și 10]
1.
Suprimarea, prin intermediul Regulamentului nr. 723/2004 de modificare a Statutului funcționarilor, precum și a regimului
aplicabil celorlalți agenți, a primei condiții alternative de la articolul 5 din anexa VII la statut, care condiționa acordarea
indemnizației de instalare de recunoașterea dreptului la indemnizația de expatriere, poate cel mult să fie interpretată în
sensul că legiuitorul a vrut să restabilească egalitatea, în ceea ce privește condițiile de acordare a indemnizației de instalare,
între toate persoanele care se angajează într‑o instituție comunitară după ce au locuit sau au lucrat pe teritoriul statului
în care se găsește această instituție. De acum înainte, persoanele care, anterior angajării ca funcționari publici comunitari,
lucrau pentru un stat sau pentru o organizație internațională trebuie, la fel ca și ceilalți funcționari comunitari, să dovedească
îndeplinirea condiției unice prevăzute la articolul 5 din anexa VII la statut, în noua sa formă, și anume că au fost obligate
să își schimbe reședința pentru a îndeplini obligațiile prevăzute la articolul 20 din statut. Cu toate acestea, o astfel de
asimilare între cele două categorii de funcționari nu înseamnă nicidecum că legiuitorul a vrut de asemenea să modifice chiar
conținutul condiției respective, care este enunțată exact în aceiași termeni atât în fosta, cât și în noua versiune a articolului
5 din anexa VII la statut. Termenul „reședință” trebuie, prin urmare, să fie înțeles în continuare ca desemnând centrul intereselor
funcționarului sau al agentului.
Reședința reală nu constituie decât un factor care, printre altele, stabilește centrul intereselor funcționarului. O astfel
de abordare este confirmată de finalitatea articolului 5 din anexa VII la statut, pe care modificarea condițiilor de acordare
a indemnizației de instalare nu a urmărit sau nu a avut ca efect să o schimbe, și anume compensarea cheltuielilor determinate
de situația funcționarului titularizat care, trecând de la un statut precar la unul definitiv, trebuie, așadar, să ajungă
să fie în măsură să locuiască și să se integreze în locul de repartizare în mod permanent și durabil, pentru o durată nedeterminată,
dar substanțială. Prin urmare, existența unei reședințe provizorii în locul în care se află instituția la care a fost repartizat,
în special în scopuri profesionale, nu este, în toate cazurile, în contradicție cu scopul urmărit de indemnizația de instalare,
care corespunde unor constrângeri cărora nu sunt în mod normal supuse persoanele al căror centru al intereselor coincide cu
locul de repartizare.
Concluzia trebuie să fie identică în ceea ce privește diurna, a cărei finalitate este aceea de a compensa cheltuielile și
inconvenientele determinate de situația precară a funcționarului stagiar, în special în cazul în care acesta trebuie să își
păstreze în același timp reședința anterioară, cu atât mai mult deoarece trebuie interpretată în același mod condiția referitoare
la obligația de schimbare a reședinței în cadrul articolelor 5 și 10 din anexa VII la statut.
(a se vedea punctele 44 și 47-49)
Trimitere la:
Tribunalul de Primă Instanță: 12 decembrie 1996, Monteiro da Silva/Comisia, T‑74/95, RecFP, p. I‑A‑583 și II-1559, punctele
63 și 64, 12 decembrie 1996, Mozzaglia/Comisia, T‑137/95, RecFP, p. I‑A‑619 și II‑1657, punctul 57, 20 august 1998, Collins/Comitetul
Regiunilor, T‑132/97, RecFP, p. I‑A‑469 și II‑1379, punctul 41, 13 decembrie 2004, E/Comisia, T‑251/02, RecFP, p. I‑A‑359
și II‑1643, punctul 100, 13 septembrie 2005, Recalde Langarica/Comisia, T‑283/03, RecFP, p. I‑A‑235 și II‑1075, punctul 176
2.
Pentru a se ține seama de finalitatea articolului 7 alineatul (1) litera (a) din anexa VII la statut, care urmărește ca angajatorul
comunitar să suporte cheltuielile de călătorie pe care funcționarul a trebuit să le efectueze pentru a ajunge de la locul
recrutării la locul de repartizare, pentru stabilirea centrului intereselor funcționarului, care determină locul în care se
află reședința obișnuită a acestuia și, în consecință, locul recrutării sale, trebuie să se acorde o importanță deosebită,
precum în cazul determinării reședinței obișnuite, în vederea aplicării articolului 4 din anexa VII la statut, locului în
care se află reședința reală a persoanei în cauză, în special locului în care se afla locul său de muncă la momentul recrutării.
Funcționarul nu poate astfel să efectueze asemenea cheltuieli dacă, indiferent care este centrul intereselor sale în sensul
articolelor 5 și 10 din anexa VII la statut, se afla deja, la momentul recrutării sale, de exemplu, din motive profesionale,
la locul viitoarei sale repartizări.
Situația nu ar fi diferită nici dacă viitorul funcționar lipsise de la locul său de muncă anterior pentru o scurtă perioadă
înainte să înceapă să își exercite funcțiile, folosindu‑se, de exemplu, de dreptul la concediul anual pentru a se întoarce
în țara în care se află centrul intereselor sale. Cheltuielile pe care le‑ar efectua ulterior pentru a reveni la locul său
de muncă precedent, care, de altfel, va fi și locul în care își va exercita viitoarele funcții în serviciul unei instituții
comunitare, nu ar putea determina o rambursare în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (a) din anexa VII la statut.
Într‑adevăr, rambursarea acestor cheltuieli, ocazionate chiar de funcționarul însuși, nu corespunde finalității acestei dispoziții.
(a se vedea punctele 66-68)
Trimitere la:
Curte: 15 septembrie 1994, Magdalena Fernández/Comisia, C‑452/93 P, Rec., p. I‑4295, punctul 22
Tribunalul de Primă Instanță: 10 iulie 1992, Benzler/Comisia, T‑63/91, Rec., p. II‑2095, punctele 23 și 24, Monteiro da Silva,
citată anterior, punctele 70 și 71, 28 septembrie 1999, J/Comisia, T‑28/98, RecFP, p. I‑A‑185 și II‑973, punctul 47, 25 octombrie
2005, Dedeu i Fontcuberta/Comisia, T‑299/02, RecFP, p. I‑A‑303 și II‑1377, punctul 77
3.
Instanța comunitară nu poate, fără a aduce atingere prerogativelor autorității administrative, să adreseze somații unei instituții
comunitare, dispunând ca aceasta să ia măsurile pe care le presupune executarea unei hotărâri prin care este anulată o decizie.
Cu toate acestea, în cadrul litigiilor cu caracter pecuniar, instanța comunitară dispune de o competență de fond, potrivit
articolului 91 alineatul (1) a doua teză din Statutul funcționarilor, care îi permite să oblige instituția pârâtă la plata
sumelor stabilite, majorate, după caz, cu dobânzi moratorii.
În cadrul unei acțiuni în anulare îndreptate împotriva refuzului de a‑i acorda reclamantului indemnizația de instalare și
diurna, capătul de cerere privind obligarea administrației la plata sumelor datorate corespunzătoare acestor indemnizații,
majorate cu dobânzi moratorii, este suficient de precis și trebuie declarat admisibil, chiar dacă reclamantul nu a prezentat
un calcul privind sumele solicitate, întrucât acestea pot fi stabilite direct și obiectiv prin aplicarea a doi parametri clari
și incontestabili, și anume salariul de bază al reclamantului și recunoașterea sau nerecunoașterea dreptului său la alocația
pentru locuință, la momentul și în cursul perioadelor pertinente pentru fiecare dintre dispozițiile care prevăd aceste indemnizații.
(a se vedea punctele 71 și 72)
Trimitere la:
Tribunalul de Primă Instanță: 9 iunie 1994, X/Comisia, T‑94/92, RecFP, p. I‑A‑149 și II‑481, punctul 33, 8 iulie 1998, Aquilino/Consiliul,
T‑130/96, RecFP, p. I‑A‑351 și II‑1017, punctul 39, 23 martie 2000, Rudolph/Comisia, T‑197/98, RecFP, p. I‑A‑55 și II‑241,
punctele 32 și 33, 18 septembrie 2002, Puente Martín/Comisia, T‑29/01, RecFP, p. I‑A‑157 și II‑833, punctul 87, 2 martie 2004,
Di Marzio/Comisia, T‑14/03, RecFP, p. I‑A‑43 și II‑167, punctul 63