CELEX: 62005CJ0248
Fördragsbrott
Skydd för grundvatten mot förorening genom farliga ämnen
Direktiv 80/68/EEG

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Irland har underlåtit att uppfylla sina
skyldigheter enligt rådets direktiv 80/68/EEG av den 17 december 1979 om skydd för grundvatten mot förorening genom vissa
farliga ämnen (EGT L 20, 1980, s. 43; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 211) (nedan kallat direktivet),
–        genom att inte vidta samtliga nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 4, 5, 7, 9 och 10 i direktivet med avseende på
deponin i Ballymurtagh (grevskapet Wicklow), och
–        genom att inte vidta samtliga nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 5, 7, 8, 10, 12 och 13 i direktivet med avseende
på indirekta utsläpp från slamavskiljare.

Tillämpliga bestämmelser
Artikel 1.1 i direktivet har följande lydelse:
”Syftet med detta direktiv är att hindra förorening av grundvatten genom ämnen som tillhör de familjer och grupper som ingår
i förteckning 1 eller 2 i bilagan, i det följande benämnda ’ämnena i förteckning 1 eller 2’, och så långt det är möjligt hejda
eller undanröja konsekvenserna av den förorening som redan har skett.”
Artikel 1.2 i direktivet har följande lydelse:
”I detta direktiv avses med
a)      grundvatten: alla former av vatten under markytan i den mättade zonen som står i direkt kontakt med markytan eller underliggande
jordlager,
b)      direkt utsläpp: tillförsel till grundvatten av ämnena i förteckning 1 eller 2 utan infiltration genom markyta och underliggande
jordlager,
c)      indirekt utsläpp: tillförsel till grundvatten av ämnena i förteckning 1 eller 2 efter infiltration genom markyta och underliggande
jordlager,
d)      förorening: utsläpp av ämnen eller tillförsel av energi till grundvatten som direkt eller indirekt härrör från människan och
som medför risker för människors hälsa eller för vattentillgångarna, skadar levande resurser och det marina ekosystemet eller
stör annat berättigat nyttjande av vattnet.”
I artikel 2 i direktivet föreskrivs att direktivet inte gäller
”a)      utsläpp av avloppsvatten från glesbebyggelse[*] utan anslutning till avloppssystem, om bebyggelsen är belägen utanför områden
som är skyddade på grund av sin betydelse för vattenförsörjningen,
…” [* I överensstämmelse med andra språkversioner av direktivet används nedan begreppet ”utsläpp av avloppsvatten från hushåll
i glesbebyggelse”. Övers. anm.]
Artikel 3 i direktivet har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att
a)      förhindra tillförsel till grundvatten av ämnena i förteckning 1, och
b)      begränsa tillförsel till grundvatten av ämnena i förteckning 2, för att undvika att vattnet förorenas med ämnena.”
I artikel 4.1 och 4.2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.      För att uppfylla kravet i artikel 3 a skall medlemsstaterna vidta följande åtgärder:
–        Direkta utsläpp av ämnena i förteckning 1 skall förbjudas.
–        Alla former av slutligt omhändertagande eller deponering i syfte att slutligt omhänderta ämnena som kan medföra indirekta
utsläpp skall granskas i förväg. På grundval av denna förhandsgranskning skall medlemsstaterna antingen förbjuda verksamheten
eller meddela tillstånd med villkor att alla förebyggande tekniska åtgärder vidtas som krävs för att förhindra sådana utsläpp.
–        Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som de anser nödvändiga för att förhindra sådana indirekta utsläpp av ämnena i förteckning 1
som orsakas av andra verksamheter ovan eller under jord än de som avses i andra strecksatsen. De skall anmäla dessa åtgärder
till kommissionen, som på grundval av upplysningarna kan lämna förslag till rådet om ändringar i detta direktiv.
2.      Medlemsstaterna får dock tillåta utsläpp av ämnena i förteckning 1, om en förhandsgranskning visar att det grundvatten till
vilket utsläppen kommer att ske varaktigt är olämpligt för annan användning, särskilt i hushåll eller för jordbruksändamål,
och om utsläppen inte försvårar utnyttjandet av andra markresurser.
Sådana tillstånd får endast meddelas om alla förebyggande tekniska åtgärder har vidtagits för att säkerställa att ämnena inte
kan nå andra vattensystem eller skada andra ekosystem.”
I artikel 5 i direktivet föreskrivs följande:
”1.      För att uppfylla kravet i artikel 3 b skall medlemsstaterna förhandsgranska
–        alla direkta utsläpp av ämnena i förteckning 2, med målsättningen att begränsa utsläppen,
–        sådant slutligt omhändertagande eller sådan deponering i syfte att slutligt omhänderta ämnena som kan medföra indirekta utsläpp.
Med utgångspunkt från granskningen får medlemsstaterna bevilja tillstånd, om alla förebyggande tekniska åtgärder vidtas för
att förhindra förorening av grundvattnet med ämnena.
2.      Medlemsstaterna skall vidare vidta de åtgärder som de anser nödvändiga för att begränsa alla sådana indirekta utsläpp av ämnena
i förteckning 2 som orsakas av andra verksamheter ovan eller under jord än de som avses i punkt 1.”
Artikel 7 i direktivet har följande lydelse:
”De förhandsgranskningar som avses i artikel 4 och 5 skall omfatta en undersökning av de hydrogeologiska förhållandena i det
berörda området, markens och de underliggande jordlagrens eventuella reningsförmåga samt risken för att utsläppet förorenar
grundvatten eller påverkar dess kvalitet. Vidare skall fastslås om utsläpp av ämnena till grundvatten är en lämplig lösning
från miljösynpunkt.”
I artikel 8 i direktivet föreskrivs följande:
”Tillstånd som avses i artikel 4, 5 och 6 får meddelas av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna först sedan det konstaterats
att grundvattnet och särskilt dess kvalitet blir föremål för den övervakning som behövs.”
I artikel 9 i direktivet föreskrivs följande:
”Om tillstånd till direkta utsläpp meddelas i enlighet med artikel 4.2, 4.3 eller 5 eller om tillstånd meddelas i enlighet
med artikel 5 till sådant bortskaffande av spillvatten som oundvikligen förorsakar indirekta utsläpp, skall i tillståndet
särskilt anges
–        platsen för utsläppet,
–        utsläppsmetoden,
–        väsentliga förebyggande åtgärder, med särskild hänsyn till arten och koncentrationen av de utsläppta ämnena, recipientmiljöns
egenskaper och närheten till områden där särskilt dricksvatten, varmt vatten och mineralvatten utvinns,
–        den största tillåtna mängden av varje ämne i utsläppen under en eller flera angivna tidsperioder och villkor som avser koncentrationerna
av ämnena,
–        särskilda åtgärder för att möjliggöra övervakning av utsläppen till grundvatten,
–        om så krävs, åtgärder för övervakning av grundvattnet, särskilt med avseende på dess kvalitet.”
Artikel 10 i direktivet har följande lydelse:
”När tillstånd meddelas i enlighet med artikel 4 eller 5 för slutligt omhändertagande eller deponering som syftar till slutligt
omhändertagande och som kan medföra indirekta utsläpp, skall i tillståndet särskilt anges
–        platsen där slutligt omhändertagande eller deponering sker,
–        metoderna för slutligt omhändertagande eller deponering,
–        nödvändiga förebyggande åtgärder, med särskild hänsyn till arten och koncentrationen av ämnena i det material som skall deponeras,
recipientmiljöns egenskaper och närheten till områden där särskilt dricksvatten, varmt vatten och mineralvatten utvinns,
–        den största mängden material innehållande ämnena i förteckning 1 eller 2 – eller om möjligt den största mängden ämnen – som
under en eller flera angivna tidsperioder får deponeras, samt lämpliga föreskrifter avseende ämnenas koncentrationer,
–        de förebyggande tekniska åtgärder som skall vidtas i fall som avses i artikel 4.1 och 5.1 för att förhindra utsläpp till grundvatten
av ämnena i förteckning 1 och förorening av sådant vatten genom ämnena i förteckning 2,
–        om så krävs, åtgärder för övervakning av grundvattnet, särskilt med avseende på dess kvalitet.”
I artikel 12 i direktivet föreskrivs följande:
”1.      Om den som begär tillstånd enligt artikel 4 eller 5 uppger att han inte kan uppfylla de villkor som gäller, eller om detta
förhållande är uppenbart för den behöriga myndigheten i den berörda medlemsstaten, skall tillstånd vägras.
2.      Om de villkor som gäller enligt ett tillstånd inte uppfylls, skall den behöriga myndigheten i den berörda medlemsstaten vidta
lämpliga åtgärder för att se till att villkoren följs. Tillståndet skall upphävas om det är nödvändigt.”
Artikel 13 i direktivet har följande lydelse:
”De behöriga myndigheterna i medlemsstaterna skall se till att de villkor som gäller enligt tillstånden uppfylls och övervaka
utsläppens inverkan på grundvattnet.”

Det administrativa förfarandet
År 1999 registrerade kommissionen ett klagomål avseende den gamla gruvan i Ballymurtagh, som av rådet för grevskapet Wicklow
gjorts om till en kommunal deponi.
År 2000 registrerade kommissionen ett annat klagomål avseende otillåtna utsläpp i grundvattnet från hotellanläggningen Creacon
Lodge (New Ross) i grevskapet Wexford, vilken hade öppnat år 1995. Vid handläggningen av klagomålet fick kommissionen kännedom
om mer omfattande frågor rörande avloppsvatten från slamavskiljare, vilka avsåg villkoren för direktivets tillämpning på den
irländska landsbygden vad gäller byggnader som är avsedda för kommersiell verksamhet eller som inte är avsedda för bostadsändamål,
och bostäder som inte är isolerade utan belägna i olika tätortsbebyggelser.
Kommissionen fick även kännedom om en rapport avseende problem med övergödning i Killarneysjöarna i grevskapet Kerry. Enligt
rapporten utgjorde anläggningar som var anslutna till slamavskiljare en av orsakerna till den betydande föroreningen av dessa
vatten och det påpekades att slamavskiljarna ofta var olämpliga eller dåligt underhållna.
I syfte att utreda det andra klagomålet sände kommissionen den 8 maj 2001 en skrivelse till Irland, vari den hänvisade till
den ovannämnda rapporten.
Eftersom kommissionen inte var nöjd med de svar som hade lämnats i samband med utredningen av det första klagomålet, och med
hänsyn till att det inte hade lämnats något svar beträffande det andra klagomålet, sände kommissionen den 23 oktober 2001
en formell underrättelse till Irland. I den formella underrättelsen redogjorde kommissionen för de betänkligheter som den
hyste mot det sätt på vilket denna medlemsstat tillämpade flera bestämmelser i direktivet och anmodade staten att inkomma
med yttrande i det avseendet.
Då den formella underrättelsen inte besvarades sände kommissionen den 17 december 2002 ett motiverat yttrande till denna medlemsstat
och anmodade den att vidta nödvändiga åtgärder för att följa det motiverade yttrandet inom två månader från mottagandet av
detsamma.
Genom skrivelse av den 9 september 2003 översände de irländska myndigheterna ett svar på det motiverade yttrandet, vari de
lämnade uppgifter om de åtgärder som hade vidtagits och hävdade att direktivet följdes. Kommissionen ansåg att den ståndpunkt
som Irland intog var otillfredsställande och väckte därför förevarande talan.

Talan
Det skall inledningsvis påpekas att kommissionen i sina inlagor uttryckligen har medgett att Irland har antagit den lagstiftning
som krävs för att införliva direktivet med nationell rätt.

De anmärkningar som avser den kommunala deponin i Ballymurtagh
Kommissionen har i sin ansökan gjort gällande att Irland inte har vidtagit samtliga nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 4,
5, 7, 9 och 10 i direktivet vad beträffar den kommunala deponin i Ballymurtagh.
Kommissionen har för det första gjort gällande att denna medlemsstat inte beviljade något officiellt tillstånd innan deponin
togs i drift, trots att ansökan om ett sådant tillstånd måste inges och tillstånd beviljas innan verksamheten vid en ny anläggning
påbörjas, för att det skall kunna uppställas lämpliga villkor för verksamheten i den mening som avses i artikel 9 i direktivet.
Kommissionen anser för det andra att de förebyggande tekniska åtgärder som krävs inte har vidtagits för att undvika utsläpp
av ämnena i förteckning 1 och förteckning 2. Kommissionen har för det tredje gjort gällande att det tillstånd för avfallshantering
som beviljades av Environmental Protection Agency (miljöskyddsmyndigheten, nedan kallad EPA) den 3 april 2001 avseende driften
av den aktuella deponin inte är förenligt med direktivets bestämmelser på grund av att såväl tillståndet som förhandsgranskningen
strider mot reglerna.
Domstolen påpekar att kommissionen, i sin replik, har frånfallit de anmärkningar som avser att det saknades ett officiellt
tillstånd för deponin innan den togs i drift och att artikel 9 i direktivet har åsidosatts.
Anmärkningen om att direktivet inte har följts på grund av utsläpp av ämnen i förteckning 1 och förteckning 2
–       Parternas argument
Kommissionen har gjort gällande att Irland inte har iakttagit skyldigheten att vidta alla ”förebyggande tekniska åtgärder”
i den mening som avses i artikel 4.2 andra stycket i direktivet, genom att tillåta att den kommunala deponin i Ballymurtagh
anlades och togs i drift trots kännedom om att ämnen i förteckning 1, till exempel kadmium, och ämnen i förteckning 2, såsom
tungmetaller och fosfor, oundvikligen skulle rinna ut i floden Avoca, eftersom det helt saknades ett skyddsmembran under deponin.
Kommissionen har hävdat att det uppställs villkor för utsläpp av sådana ämnen som inte var uppfyllda i fråga om den aktuella
deponin. Till dessa villkor hör kraven i artikel 4.2 i direktivet, av vilka det framgår att utsläpp endast får ske i grundvatten
och att de ämnen i förteckning 1 som finns i grundvattnet inte skall kunna nå andra vattensystem.
Enligt kommissionen kan dock inte grundvattnet under deponin i Ballymurtagh och floden Avoca anses tillhöra samma vattensystem.
Även om det grundvatten som rinner ut i Avoca skulle anses tillhöra samma vattensystem som denna flod, anser kommissionen
att floden under alla omständigheter inte kan anses vara varaktigt olämplig för annan användning. I miljökonsekvensbeskrivningen
för den kommunala deponin i Ballymurtagh (Environmental Impact Statement on Ballymurtagh Landfill, nedan kallad miljökonsekvensbeskrivningen),
vilken utarbetades i enlighet med den nationella lagstiftningen om avfallshantering, anges nämligen att ”floden Avoca, vilken
rinner i närheten av gruvorna och deponin, är en stenig och strid flod som kan betecknas som en utmärkt livsmiljö för laxfiskar”.
Kommissionen har vidare hävdat att rådet för grevskapet Wicklow måste ha känt till att den återstående vätska som uppstår
när vatten rinner genom avfall (nedan kallat lakvattnet) i avsaknad av en skyddande barriär skulle nå fram till Avoca. I den
hydrogeologiska undersökning som utfördes år 1987 (Cullen K.T., Ballymurtagh Open Pit: Report on the Hydrogeological Survey
of a Proposed Waste Disposal Site, den 10 mars 1987, nedan kallad den hydrogeologiska undersökningen), innan deponin togs
i drift, angavs nämligen att det fanns en valmöjlighet mellan att antingen späda ut och sprida ut lakvattnet eller göra gruvschaktets
botten vattentät. Rådet för grevskapet Wicklow valde dock utspädning och utspridning av lakvattnet, vilket oundvikligen medförde
att ett annat vattensystem förorenades.
Irland har gjort gällande att enligt själva ordalydelsen i artikel 4.2 i direktivet får utsläpp av ämnen i förteckning 1 tillåtas
på vissa villkor.
Irland har som argument åberopat slutsatserna i den hydrogeologiska undersökningen, där det anges att ”den kraftiga föroreningen
av såväl grundvattnet under gruvan som floden Avoca gör det möjligt att allvarligt överväga alternativet med ’utspädning och
utspridning’, eftersom den enda inverkan på kvaliteten på det vatten som rinner under gruvan eller på vattnet i floden Avoca
skulle vara en missfärgning beroende på lakvattnets art och sammansättning”.
Enligt Irland är grundvattnet inuti och i de lägre sluttningarna i de gamla mineralområdena kraftigt förorenat på grund av
tidigare gruvdrift och olämpligt för användning i hushåll och för jordbruksändamål. Irland har uppgett att floden Avoca, enligt
EPA:s senaste rapport om vattenkvalitet, under alla omständigheter utgör det allvarligaste fallet av metallförorening, eftersom
floden är kraftigt förorenad av koppar, zink och, i mindre utsträckning, bly.
Enligt denna medlemsstat består vattensystemet både av vatten som härrör från ytvattenavrinning och av grundvatten, och i
förevarande fall kan det inte finnas två separata system som saknar samband med varandra.
–       Domstolens bedömning
Enligt artikel 3 a i direktivet är medlemsstaterna skyldiga att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att förhindra tillförsel
till grundvatten av ämnena i förteckning 1.
För att uppfylla detta krav skall medlemsstaterna, enligt artikel 4.1 i direktivet, förbjuda direkta utsläpp av dessa ämnen
och i förväg granska alla former av slutligt omhändertagande eller deponering i syfte att slutligt omhänderta ämnena som kan
medföra indirekta utsläpp, för att antingen förbjuda verksamheten eller meddela tillstånd med villkor att alla förebyggande
tekniska åtgärder vidtas som krävs för att förhindra sådana utsläpp.
Det framgår dessutom av artikel 4.2 första stycket i direktivet att medlemsstaterna får tillåta utsläpp av ämnen i förteckning 1,
om en förhandsgranskning visar att det grundvatten till vilket utsläppen kommer att ske varaktigt är olämpligt för annan användning,
särskilt i hushåll eller för jordbruksändamål, och om utsläppen inte försvårar utnyttjandet av andra markresurser.
Enligt artikel 4.2 andra stycket i direktivet får ett sådant tillstånd endast meddelas om alla förebyggande tekniska åtgärder
har vidtagits för att säkerställa att de aktuella ämnena inte kan nå andra vattensystem eller skada andra ekosystem.
Enligt artikel 3 b i direktivet skall medlemsstaterna begränsa tillförsel till grundvatten av ämnen i förteckning 2, för att
undvika att vattnet förorenas med ämnena.
För att uppfylla detta krav skall medlemsstaterna, enligt artikel 5.1 första stycket i direktivet, förhandsgranska alla direkta
utsläpp av ämnena i denna förteckning, med målsättningen att begränsa utsläppen, och förhandsgranska sådant slutligt omhändertagande
eller sådan deponering i syfte att slutligt omhänderta ämnena som kan medföra indirekta utsläpp. Enligt artikel 5.1 andra
stycket får medlemsstaterna, med utgångspunkt från granskningen, bevilja tillstånd, om alla förebyggande tekniska åtgärder
vidtas för att förhindra förorening av grundvattnet med ämnena.
Det skall påpekas att Irland har medgett att det grundvatten i vilket de indirekta utsläppen av ämnen i förteckning 1 sker
kan rinna ut i floden Avoca, där förekomsten av vissa av ämnena för övrigt medför en missfärgning av vattnet.
Med hänsyn till att floden Avoca, beträffande vilken det har fastställts att den inte rinner upp i grundvattnet under deponin
i Ballymurtagh, hör till ett vattensystem som faktiskt nås av dessa utsläpp, är villkoret i artikel 4.2 andra stycket i direktivet
inte uppfyllt, eftersom utsläppen inte är begränsade till grundvattnet. Resultaten av olika undersökningar där det slås fast
att floden sedan länge är förorenad saknar relevans vid bedömningen av huruvida villkoret har iakttagits.
Irland har inte iakttagit skyldigheten att vidta alla förebyggande tekniska åtgärder, vilken uppställs i artikel 4.2 andra
stycket i direktivet, genom att i fråga om den kommunala deponin i Ballymurtagh välja det system som bygger på utspädning
och utspridning av lakvattnet, trots att det enligt den hydrogeologiska undersökningen fanns en annan lösning, nämligen att
göra gruvschaktets botten vattentät, som skulle ha gjort det möjligt att inte förvärra föroreningsnivån i floden Avoca, vilket
Irland inte har bestritt, och genom att därigenom möjliggöra för ämnen i förteckning 1 att nå ett vattensystem som är skilt
från det grundvatten som rinner under deponin.
Då tillförsel till grundvatten av ämnena i förteckning 2, särskilt tungmetaller och fosfor, utgör en naturlig följd av det
tekniska val som Irland gjorde, är detta val inte förenligt med skyldigheten enligt artikel 3 b i direktivet att begränsa
tillförsel till grundvatten av dessa ämnen för att undvika att vattnet förorenas, eftersom inte alla förebyggande tekniska
åtgärder för att uppnå detta har vidtagits.
Följaktligen har inte heller kraven i artikel 5 i direktivet iakttagits, vilka – såsom angetts i punkt 39 i förevarande dom
– endast syftar till att uppfylla kravet i artikel 3 b i direktivet.
Av det ovan anförda följer att Irland, i fråga om den kommunala deponin i Ballymurtagh, inte har iakttagit de krav som följer
av artiklarna 4 och 5 i direktivet vad beträffar utsläpp av ämnen i förteckning 1 och förteckning 2.
Anmärkningen om att direktivet inte har följts på grund av att tillstånd beviljats i strid med reglerna
–       Parternas argument
Kommissionen har hävdat att det tillstånd för avfallshantering som EPA beviljade den 3 april 2001 inte är förenligt med artiklarna 4,
5, 7 och 10 i direktivet.
Enligt kommissionen har kraven i fråga om den granskning som skall föregå beviljandet av tillstånd inte iakttagits. Den har
i det avseendet hävdat att det av själva ordalydelsen i tillståndet – där det anges att ”inom sex månader från dagen för beviljandet
av detta tillstånd skall tillståndsinnehavaren lägga fram ett förslag för att undersöka möjligheten att göra en kontroll av
utsläppen i grundvattnet och deras inverkan på Avoca” – framgår att artiklarna 4 och 5 i direktivet har åsidosatts, eftersom
granskningen av inverkan på grundvattnet och det eventuella vidtagandet av förebyggande tekniska åtgärder inte föregick beviljandet
av tillståndet.
Kommissionen har tillagt att även om det antas att den hydrogeologiska undersökningen skulle kunna utgöra en ”förhandsgranskning”
i den mening som avses i artikel 4.2 i direktivet, var undersökningen under alla omständigheter otillräcklig, eftersom det
bland annat inte har fastställts att den inbegrep insamling av fullständiga uppgifter om ämnena i förteckning 1 och förteckning 2,
och eftersom undersökningen inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till artikel 4 i direktivet.
Vidare anser kommissionen att undersökningens brister inte kompenseras av miljökonsekvensbeskrivningen.
Enligt Irland har direktivets krav i fråga om förhandsgranskningen iakttagits, eftersom den hydrogeologiska undersökningen
och miljökonsekvensbeskrivningen gjordes.
Irland har tillagt att EPA, innan den beviljade tillståndet för avfallshantering den 3 april 2001, beaktade resultaten av
flera undersökningar av grundvattnet och hydrogeologiska undersökningar, däribland den geologiska och hydrogeologiska undersökningen
av den kommunala deponin i Ballymurtagh (Co. Wicklow B.J. Murphy & Associates, Geological and Hydrogeological Study of the
Ballymurtagh Landfill near Avoca, 1997).
–       Domstolens bedömning
Som konstaterats i punkterna 42 och 43 i förevarande dom har Irland, genom att i fråga om den kommunala deponin i Ballymurtagh
välja det system som bygger på utspädning och utspridning av lakvattnet, inte vidtagit alla förebyggande tekniska åtgärder
som krävs enligt artikel 4 i direktivet, såvitt avser ämnena i förteckning 1, och enligt artikel 5 i direktivet, såvitt avser
ämnena i förteckning 2. Följaktligen kunde inte denna medlemsstat bevilja ett giltigt tillstånd med stöd av dessa artiklar,
eftersom vidtagandet av de förebyggande tekniska åtgärder som krävs enligt dessa artiklar utgör en försättning för beviljandet
av ett sådant tillstånd, och några sådana förebyggande tekniska åtgärder inte har vidtagits i det här fallet.
Vidare skall det påpekas att de förhandsgranskningar som avses i artiklarna 4 och 5 i direktivet åsyftar utsläppens recipientmiljö.
Med hänsyn till detta specifika syfte krävs det enligt artikel 7 i direktivet att dessa granskningar också har ett specifikt
syfte, nämligen att undersöka de hydrogeologiska förhållandena i det berörda området, markens och de underliggande jordlagrens
eventuella reningsförmåga samt risken för att utsläppen förorenar grundvatten eller påverkar dess kvalitet, för att fastslå
om utsläppen av ämnena till grundvatten är en lämplig lösning från miljösynpunkt. I artikel 7 uppställs således klara och
detaljerade villkor för beviljandet av tillstånd, vilka skall anses tvingande för att direktivets mål skall uppnås (se, för
ett liknande resonemang, dom av den 28 februari 1991 i mål C‑360/87, kommissionen mot Italien, REG 1991, s. I‑791, punkt 23).
För att helt uppnå det mål som gemenskapslagstiftaren således eftersträvar skall förhandsgranskningen, vilken utgör en förutsättning
för beviljandet av tillståndet, möjliggöra en fullständig och detaljerad kännedom om recipientmiljöns skick, utan att det
dock krävs en uttrycklig hänvisning till direktivet.
I förevarande mål är det dock utrett att det inte samlades in fullständiga uppgifter rörande de förorenande ämnena, vilka
enligt den hydrogeologiska undersökningen skulle kunna förekomma i lakvattnet från den kommunala deponin i Ballymurtagh. Den
hydrogeologiska undersökningen innehåller därför inte en uttömmande bedömning av riskerna för att utsläppen av ämnena i förteckning 1
och förteckning 2 förorenar grundvatten eller påverkar dess kvalitet.
Vidare framgår det av anmärkningen i det tillstånd för avfallshantering som EPA beviljade den 3 april 2001, vilken angetts
i punkt 47 ovan, att man inte hade full kännedom om deponins miljökonsekvenser för grundvattnet och ytvattnet innan tillståndet
beviljades, i strid med kraven i artikel 7 i direktivet.
Slutligen uppfyller inte heller nämnda tillstånd villkoren i artikel 10 i direktivet.
Följaktligen finns det fog för anmärkningen att artiklarna 4, 5, 7 och 10 i direktivet har åsidosatts, på grund av att ett
tillstånd för den kommunala deponin i Ballymurtagh beviljats i strid med reglerna.
Av det ovan anförda följer att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet, genom att inte vidta
samtliga nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 4, 5, 7 och 10 i direktivet med avseende på den kommunala deponin i
Ballymurtagh.

Den anmärkning som avser indirekta utsläpp i grundvattnet av ämnen i förteckning 2 som härrör från slamavskiljare
Enligt kommissionen har Irland inte vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa direktivet i syfte att skydda grundvattnet,
med avseende på hela den irländska landsbygden, mot indirekta utsläpp av ämnen i förteckning 2 som härrör från slamavskiljare,
det vill säga system för avloppsvattenhantering för att bortskaffa spillvatten från hushåll genom marken.
Anläggningar som är beroende av slamavskiljare är inte systematiskt underkastade lämpliga förfaranden för förhandsgranskning
och tillstånd, trots att avloppsvatten från slamavskiljare innehåller stora mängder fosfor och ammoniak. Detta utgör en underlåtenhet
att uppfylla de skyldigheter som följer av artikel 5 i direktivet och följaktligen av de därmed sammanhängande bestämmelserna,
det vill säga artiklarna 7, 8, 10 och 13 i direktivet.
Kommissionen har till stöd för denna anmärkning anfört följande omständigheter som bevis:
–        Irlands snäva tolkning av artikel 5.1 i direktivet och det förhållandet att medlemsstaten i fråga inte har vidtagit lämpliga
åtgärder för att se till att bestämmelsen tolkas på ett korrekt sätt.
–        Det förhållandet att Irland under flera år inte har ingripit i fråga om de otillåtna utsläppen från en hotellanläggning i
grevskapet Wexford.
–        Irlands underlåtenhet att iaktta direktivets krav i fråga om slamavskiljarna i trakten kring Killarneysjöarna.
–        Officiella rapporter om vattenförorening och åsidosättande av direktiv 80/778/EEG av den 15 juli 1980 om kvaliteten på vatten
avsett att användas som dricksvatten (EGT L 229, s. 11; svensk specialutgåva, område 15, volym 3, s. 3).
Det skall inledningsvis påpekas att kommissionen, inom ramen för denna del av talan, inte har yrkat att det skall fastställas
att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet med avseende på särskilda faktiska situationer,
utan den avser att påtala ett fördragsbrott som följer av att det finns en förvaltningspraxis som strider mot gemenskapsrätten,
vilken illustreras med vissa exempel.
Domstolen erinrar i det avseendet om att kommissionen får begära att domstolen skall fastställa att bestämmelser i ett direktiv inte
har följts, på grund av att myndigheterna i en medlemsstat har antagit en allmän praxis som strider mot dessa bestämmelser,
och därvid illustrera denna praxis med särskilda situationer som exempel (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 april 2005
i mål C‑494/01, kommissionen mot Irland, REG 2005, s. I‑3331, punkt 27).
Domstolen har särskilt slagit fast att även om en stats handlande som består av en förvaltningspraxis som strider mot gemenskapsrätten
kan utgöra ett fördragsbrott i den mening som avses i artikel 226 EG, måste denna förvaltningspraxis dessutom ha en tillräckligt
varaktig och allmän karaktär (se, bland annat, dom av den 27 april 2006 i mål C‑441/02, kommissionen mot Tyskland, REG 2006,
s. I‑3449, punkt 50, och av den 14 juni 2007 i mål C‑342/05, kommissionen mot Finland, REG 2007, s. I‑0000, punkt 33).
Vidare åligger det kommissionen att i mål om fördragsbrott enligt artikel 226 EG bevisa det påstådda fördragsbrottet och förse
domstolen med de uppgifter som den behöver för att kunna kontrollera om fördragsbrott föreligger. Kommissionen får därvidlag
inte stödja sig på någon presumtion (se, för ett liknande resonemang, bland annat domarna i de ovannämnda målen kommissionen
mot Irland, punkt 41 och där angiven rättspraxis, och kommissionen mot Tyskland, punkt 48).
Medlemsstaterna är emellertid i enlighet med artikel 10 EG skyldiga att underlätta för kommissionen att fullgöra sina uppgifter,
vilka bland annat enligt artikel 211 EG består i att övervaka tillämpningen av bestämmelserna i EG‑fördraget och de bestämmelser
som antagits av institutionerna med stöd av detta (se bland annat domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Irland, punkt 42
och där angiven rättspraxis).
Det skall med den utgångspunkten beaktas att kommissionen i stor utsträckning är beroende av uppgifter från eventuella klagande
och från den berörda medlemsstaten i fråga om kontroll av att de nationella bestämmelser som införts för att säkerställa att
direktivet verkligen genomförs tillämpas korrekt i praktiken (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Irland, punkt 43).
Härav följer att när kommissionen har tillhandahållit tillräckliga uppgifter för att det skall framgå att myndigheterna i
svarandemedlemsstaten har utvecklat en upprepad och varaktig praxis som strider mot bestämmelserna i ett direktiv åligger
det denna medlemsstat att sakligt och detaljerat bestrida de på detta sätt framlagda uppgifterna och de konsekvenser som följer
härav (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Irland, punkt 47).
Det är mot bakgrund av dessa principer som domstolen skall pröva kommissionens aktuella anmärkning.
Det skall slutligen påpekas att Irlands argument, om genomslagskraften hos den nationella lagstiftning varigenom direktivet
har införlivats och att den nationella lagstiftningen om fysisk planering kompletterar förstnämnda lagstiftning, saknar relevans
för bedömningen av huruvida de anmärkningar som anförts här är befogade, eftersom dessa anmärkningar inte avser innehållet
i nationella bestämmelser.
Irlands tolkning av artikel 5.1 i direktivet
–       Parternas argument
Kommissionen har hävdat att Irland har tolkat artikel 5.1 i direktivet snävt, vilket har medfört att de tillståndsbestämmelser
som föreskrivs i denna artikel vad gäller indirekta utsläpp av ämnen i förteckning 2 från slamavskiljare inte har genomförts
i hela Irland, i strid med direktivets krav.
Kommissionen har tillagt att en sådan analys gjordes i grevskapet Wexford i fråga om bland annat hotellanläggningen Creacon
Lodge.
Kommissionen har dessutom påpekat att antalet tillstånd för utsläpp av avloppsvatten i grundvattnet är mycket lågt i samtliga
grevskap i förhållande till de fall då direktivet är tillämpligt, vilket visar att direktivet har tolkats felaktigt.
Irland har genmält att det, efter utgången av tidsfristen för att besvara kommissionens motiverade yttrande, har ändrat sin
tolkning av den omtvistade bestämmelsen.
Irland har tillagt att de lokala myndigheter som ansvarar för genomförandet av den nationella lagstiftning varigenom direktivet
har införlivats i sin praxis alltid har gjort en tolkning som är förenlig med syftet med artikel 5.1 i direktivet.
–       Domstolens bedömning
Som angetts i punkt 39 i förevarande dom, och som entydigt framgår av själva ordalydelsen i artikel 5.1 i direktivet, är medlemsstaterna
i princip skyldiga att, för samtliga ämnen i förteckning 2, vilket således inbegriper ämnen från slamavskiljare, inrätta förfaranden
för förhandsgranskning och tillstånd för allt sådant slutligt omhändertagande eller för all sådan deponering i syfte att slutligt
omhänderta ämnena som kan medföra indirekta utsläpp.
Irland tillstår numera att det är nödvändigt att genomföra direktivet i enlighet med denna tolkning av artikel 5.1, vilket
är den enda tolkning som överensstämmer med gemenskapsrättens krav.
Domstolen skall dock undersöka huruvida den obefogat snäva tolkning av nämnda bestämmelse som Irland först gjorde gällande
i praktiken har tillämpats i form av en faktisk praxis, genom att undersöka de andra bevis som kommissionen har åberopat för
att illustrera denna tolkning och som har samband med denna kritiserade förvaltningspraxis.
Bortskaffande av spillvatten från hotellanläggningen Creacon Lodge
–       Parternas argument
Enligt kommissionen har bortskaffandet av spillvatten från hotellanläggningen Creacon Lodge i grevskapet Wexford under flera
år medfört utsläpp av ämnen i förteckning 2, som genom en avloppsledning har förorenat vissa angränsande områden, särskilt
ett vattendrag.
Under åren 1995–2001 var anläggningen, som enligt kommissionen har plats för upp till 200 gäster, utrustad med en slamavskiljare
på 250 gallon, i strid med bestämmelsen i bygglovet enligt vilken det krävdes att en ytterligare slamavskiljare skulle installeras.
I januari 1999 installerades ett nytt reningsverk, utan att det dock gjordes en sådan förhandsgranskning som krävs enligt
artikel 5.1 i direktivet och utan att det beviljades något sådant tillstånd för utsläpp av spillvatten som krävs enligt den
bestämmelsen. Ett slutgiltigt tillstånd för utsläpp av spillvatten beviljades först i november 2001.
Irland har bestritt kommissionens uppgift om hotellanläggningen Creacon Lodges kapacitet, och har angett att fyra ansökningar
om bygglov handlades under åren 1994–2000, och att det föreskrevs omfattande villkor och kontroller i fråga om hantering och
bortskaffande av spillvatten från anläggningens byggnader. Irland har tillagt att en slamavskiljare med en kapacitet på 2 000
gallon togs i drift år 1996.
Irland har uppgett att efter det att Board Pleana, en oberoende myndighet som har till uppgift att pröva överklaganden i bygglovsärenden,
den 30 november 2001 beviljade ett slutgiltigt utsläppstillstånd, enligt vilket det krävdes att utrustning för avloppsvattenhantering
skulle installeras, utförde rådet för grevskapet Wexford och EPA kontroller som innefattade analyser av prover av avloppsvatten
från hotellanläggningen Creacon Lodges system för spillvattenhantering, för att säkerställa att systemet uppfyllde villkoren
i utsläppstillståndet.
Slutligen har Irland angett att olika förelägganden riktades till hotellanläggningens ägare, vari det angavs vilka åtgärder
som vederbörande skulle vidta. Samtliga dessa åtgärder visar de ansträngningar som gjordes för att säkerställa att de ansvariga
för anläggningen följde villkoren i utsläppstillståndet.
–       Domstolens bedömning
Vad beträffar de bevis som kommissionen här har åberopat skall det inledningsvis påpekas att kommissionen har medgett att
den var felunderrättad om vissa specifika sakförhållanden rörande hotellanläggningen Creacon Lodge. Så är fallet med installationen
av en slamavskiljare år 1996, vilken kommissionen har medgett är anpassad till hotellets beläggning, både vid vanliga hotellvistelser
och i samband med särskilda evenemang.
Vidare framgår det av de olika ansökningar om bygglov som handlades av de behöriga myndigheterna att när den aktuella anläggningen
hade högst elva rum ansåg dessa myndigheter att avloppsvattnet från anläggningen kunde anses utgöra utsläpp av avloppsvatten
från hushåll i den mening som avses i artikel 2 a i direktivet.
Vid ingivandet av ansökningarna om bygglov för att utöka anläggningens kapacitet, vilka föranledde att bygglov beviljades
den 12 februari 1997 och den 14 september 2000, informerades ägarna till anläggningen om skyldigheten att inneha ett tillstånd
för utsläpp av avloppsvatten från anläggningen.
Slutligen är det klarlagt att Board Pleanas beslut av den 30 november 2001 enligt irländsk lagstiftning gäller som ett slutgiltigt
tillstånd i fråga om utsläpp av avloppsvatten.
Det är med hänsyn till dessa omständigheter som relevansen av bevisningen skall prövas.
För det första framgår det av artikel 2 a i direktivet att direktivet inte gäller utsläpp av avloppsvatten från hushåll i
glesbebyggelse utan anslutning till avloppssystem, om bebyggelsen är belägen utanför områden som är skyddade på grund av sin
betydelse för vattenförsörjningen.
Med hänsyn till hotellanläggningen Creacon Lodges kapacitet, särskilt med beaktande av antalet rum och de evenemang som hålls
där, kan hotellanläggningen inte undgå en tillämpning av direktivet, eftersom avloppsvattnet från anläggningen inte kan betecknas
som utsläpp av avloppsvatten från hushåll i glesbebyggelse i den mening som avses i artikel 2 a i direktivet.
Eftersom den aktuella anläggningen omfattas av direktivets tillämpningsområde och det inte har bestritts att ämnen i förteckning
2 härrör från anläggningens slamavskiljare och släpps ut i grundvattnet, borde anläggningen för det andra, såsom angetts i
punkt 77 i förevarande dom, ha blivit föremål för det förfarande för förhandsgranskning och tillstånd som krävs enligt artikel 5.1
i direktivet.
I det avseendet skall den förhandsgranskning som avses i nämnda bestämmelse uppfylla de villkor som föreskrivs i artikel 7
i direktivet och som har angetts i punkt 53 i förevarande dom.
Det är visserligen utrett att hotellanläggningen Creacon Lodge beviljades ett slutgiltigt utsläppstillstånd den 30 november 2001,
men det framgår inte av Irlands argument att detta tillstånd överensstämmer med villkoren i artikel 7. Denna medlemsstat har
nämligen endast hävdat att det för beviljandet av tillstånd för utsläpp av avloppsvatten krävs att det görs undersökningar
på plats i enlighet med den nationella lagstiftning varigenom direktivet har införlivats, men den har inte lämnat några klara
uppgifter om den undersökning som gjordes med avseende på den aktuella anläggningen.
Slutligen kan inte Irland stödja sig på motvilligheten från anläggningens ägares sida för att ifrågasätta den bevisning som
kommissionen har åberopat.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner domstolen det styrkt att indirekta utsläpp av ämnen i förteckning 2 har skett från
hotellanläggningen Creacon Lodge, utan att villkoren i artiklarna 5 och 7 i direktivet, och i de därmed sammanhängande bestämmelserna
i artiklarna 8, 10, 12 och 13 i direktivet, har iakttagits.
Septiktankarna i trakten kring Killarneysjöarna
–       Parternas argument
Kommissionen har inledningsvis anfört att övergödning av sötvatten sedan mer än ett decennium utgör en viktig fråga för de
irländska myndigheterna med hänsyn till ytvattnets kvalitet. Myndigheterna har genomfört en rad undersökningar av föroreningarnas
effekter på vissa vattentäktsområden och föreslagit åtgärder för att åtgärda olika problem som konstaterats.
Till dessa åtgärder hör projektet för drift och övervakning av vattentäkten i Lough Leane, den viktigaste vattentäkten vid
Killarneysjöarna, som drevs på initiativ av rådet för grevskapet Kerry och utarbetades under en treårsperiod, från juli 1998
till juli 2001. Inom ramen för projektet har flera rapporter utarbetats (delrapporter och slutrapport rörande A Catchment
based approach for reducing nutrient inputs from all sources to the lakes of Killarney, december 2000 och november 2003).
Enligt kommissionen utgör dessa rapporter bevis för ett systematiskt fördragsbrott från Irlands sida, eftersom bland annat
det sätt på vilket medlemsstaten i praktiken har tillämpat direktivet inte kan anses förenligt med artikel 5.1 i direktivet.
Kommissionen har tillagt att det av de ovannämnda rapporterna framgår att det inte har utförts någon kontroll för att fastställa
huruvida slamavskiljarna i det aktuella geografiska området är konstruerade i enlighet med direktivets krav.
Irland har gjort gällande att kommissionen inte har styrkt att den upptäckta halten av fosfat i Lough Leane huvudsakligen
beror på utsläpp av avloppsvatten från slamavskiljare som omfattas av direktivet. Det har vidare visat sig att majoriteten
av slamavskiljarna i det aktuella geografiska området betjänar glesbebyggelse och därför inte omfattas av direktivets tillämpningsområde.
–       Domstolens bedömning
Det skall för det första påpekas att det framgår av den slutrapport som avses i punkt 98 i förevarande dom att näringsämnena
från avloppsvatten från slamavskiljarna inverkar på kvaliteten på det grundvatten som tillförs ytvattnet och som rinner ut
direkt i Lough Leane. Det framgår i det avseendet av den andra delrapport som avses i punkt 98 att 12 procent av det totala
tillskottet av fosfor i denna sjö kan tillskrivas slamavskiljarna.
För det andra anges det i nämnda slutrapport ”att ett stort antal bostäder, logier av typen ’bed and breakfast’ och campingplatser
i vattentäktsområdet i Lough Leane inte … är anslutna till ett avloppssystem utan är beroende av slamavskiljare”. Detta gäller
särskilt byn Barraduff, där bostäderna är anslutna till individuella slamavskiljare.
För det tredje framgår det, såsom angetts i punkt 90 i förevarande dom, av artikel 2 a i direktivet att direktivet inte gäller
utsläpp av avloppsvatten från hushåll i glesbebyggelse utan anslutning till avloppssystem, om bebyggelsen är belägen utanför
vissa områden.
Med hänsyn till de ovan angivna uppgifterna i slutrapporten, kan en del av bebyggelsen i det aktuella geografiska området,
särskilt byarna, inte anses utgöra glesbebyggelse och omfattas således inte av tillämpningsområdet för det undantag som föreskrivs
i artikel 2 a.
Vad beträffar avloppsvatten som släpps ut från hotellanläggningar, kan sådant avloppsvatten inte anses utgöra avloppsvatten
från hushåll i den mening som avses i denna bestämmelse.
Det kan följaktligen inte uteslutas att det har skett utsläpp av ämnen i förteckning 2 som härrör från de slamavskiljare som
de bebyggelser som är belägna i vattentäktsområdet i Lough Leane är utrustade med, vilka inte omfattas av undantaget i artikel 2 a
i direktivet, utan att villkoren i artikel 5.1 i direktivet har iakttagits.
De officiella rapporterna om vattenförorening och de åsidosättanden av direktiv 80/778 som kan tillskrivas Irland
–       Parternas argument
Enligt kommissionen utgör officiella rapporter från EPA avseende vattenförorening ytterligare bevis för Irlands generaliserade
åsidosättande av sin skyldighet att säkerställa att bortskaffande av spillvatten genom slamavskiljare på den irländska landsbygden
blir föremål för lämpliga förhandsgranskningar, lämpliga tillstånd och lämplig övervakning.
Kommissionen har angett att i dessa rapporter påtalas en omfattande och ihållande mikrobiologisk förorening som rör hundratals
offentliga och privata vattenreserver, varav ett flertal tillförs grundvatten.
Kommissionen har i det avseendet erinrat om att domstolen, i dom av den 14 november 2002 i mål C‑316/00, kommissionen mot
Irland (REG 2002, s. I‑10527), ansåg att Irland inte hade iakttagit de mikrobiologiska normerna i direktiv 80/778, och därvid
gjort gällande att det finns ett samband mellan den mikrobiologiska föroreningen och förekomsten av ämnen i förteckning 2,
särskilt ammoniak, fosfor och klorider.
Irland har bestritt kommissionens påståenden och hävdat att det inte finns något konkret bevis som stöder dessa.
–       Domstolens bedömning
I utdragen ur de rapporter som kommissionen har hänvisat till understryks visserligen en förorening av vattenreserver, men
domstolen anser inte att de styrker ett orsakssamband mellan denna förorening och förekomsten av ämnen i förteckning 2. Det
kan i det avseendet påpekas att det i EPA:s rapport avseende åren 1998–2000 (Water Quality in Ireland, 1998–2000, Environmental
Protection Agency, 2002) omnämns att det finns flera orsaker som kan förklara de höga halter av nitrater som konstaterats
vid 20 procent av provtagningsplatserna.
Slutligen kan det inte få några konsekvenser att domstolen i en tidigare dom har fastställt att Irland har underlåtit att
uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 80/778, ett direktiv som under alla omständigheter är helt ovidkommande i förevarande
mål.
De allmänna konstateranden som kommissionen har åberopat kan följaktligen inte anses utgöra relevant bevisning.
Av prövningen ovan av all den bevisning som kommissionen har ingett framgår följaktligen, för det första, att det har skett
indirekta utsläpp av ämnen i förteckning 2 från hotellanläggningen Creacon Lodge, utan att villkoren i artiklarna 5, 7, 8,
10, 12 och 13 i direktivet har iakttagits och, för det andra, att det inte kan uteslutas att det har skett utsläpp av samma
ämnen som härrör från de slamavskiljare som vissa bebyggelser som är belägna i vattentäktsområdet i Lough Leane är utrustade
med, i strid med villkoren i artikel 5.1 i direktivet.
Av en sådan felaktig tillämpning som är geografiskt begränsad kan dock inte den slutsatsen dras att det med avseende på hela
den irländska landsbygden förekommer en förvaltningspraxis, avseende indirekta utsläpp i grundvatten av avloppsvatten som
härrör från slamavskiljare, med de kännetecken som krävs enligt domstolens rättspraxis och som strider mot artiklarna 5, 7,
8, 10, 12 och 13 i direktivet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 maj 2005 i mål C‑287/03, kommissionen mot Belgien,
REG 2005, s. I‑3761, punkt 30).
Eftersom kommissionen inte har lyckats styrka att Irland inte har vidtagit samtliga nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 5,
7, 8, 10, 12 och 13 i direktivet såvitt avser indirekta utsläpp i grundvattnet, med avseende på hela den irländska landsbygden,
av ämnen i förteckning 2 som härrör från slamavskiljare, kan den anmärkning som avser dessa utsläpp inte godtas.
Mot bakgrund av det ovan anförda fastställer domstolen att Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet,
genom att inte vidta samtliga nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 4, 5, 7 och 10 i direktivet med avseende på den
kommunala deponin i Ballymurtagh (grevskapet Wicklow).

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Enligt artikel 69.3 i rättegångsreglerna kan domstolen, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, eller om
särskilda omständigheter motiverar det, besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad.
Domstolen har i förevarande fall inte helt bifallit kommissionens talan.
Irland skall således förpliktas att ersätta två tredjedelar av de sammanlagda rättegångskostnaderna. Kommissionen skall ersätta
den återstående tredjedelen.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Irland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 80/68/EEG av den 17 december 1979 om skydd för
grundvatten mot förorening genom vissa farliga ämnen, genom att inte vidta samtliga nödvändiga åtgärder för att följa artiklarna 4,
5, 7 och 10 i nämnda direktiv, med avseende på den kommunala deponin i Ballymurtagh (grevskapet Wicklow).
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
Irland skall ersätta två tredjedelar av de sammanlagda rättegångskostnaderna. Europeiska gemenskapernas kommission skall ersätta
den återstående tredjedelen.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: engelska.