CELEX: 62001CJ0152
Gemensamma tulltaxan
Tullvärde

Bundesfinanzhof har, genom beslut av den 1 mars 2001 som inkom till domstolens kansli den 9 april samma år, i enlighet med
artikel 234 EG ställt två frågor om tolkningen av artikel 3.2 a i kommissionens förordning (EEG) nr 1495/80 av den 11 juni
1980 om genomförande av vissa bestämmelser i rådets förordning (EEG) nr 1224/80 om värdering av varor för tulländamål (EGT L
154, s. 14), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 220/85 av den 29 januari 1985 (EGT L 25, s. 7) (nedan
kallad förordning nr 1495/80).
Frågorna har uppkommit i en tvist mellan Kyocera Electronics Europe GmbH (nedan kallat Kyocera) och Hauptzollamt Krefeld (huvudkontor
för tullmyndigheten i Krefeld) (nedan kallat Hauptzollamt). Tvisten gäller huruvida det räntebelopp som Kyocera hade betalat
i samband med en överenskommelse om finansiering avseende köp av varor, som detta bolag importerade till gemenskapens tullområde,
skall räknas in i tullvärdet.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning (EEG) nr 1224/80
Enligt ordalydelsen i sjätte skälet i rådets förordning (EEG) nr 1224/80 av den 28 maj 1980 om värdering av varor för tulländamål
(EGT L 134, s. 1), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 3193/80 av den 8 december 1980 (EGT L 333, s. 1) (nedan
kallad förordning nr 1224/80), har denna förordning till syfte att ”främja världshandeln genom att det införs ett skäligt,
enhetligt och neutralt system för att beräkna tull, som utesluter godtyckliga eller fiktiva tullvärden”. Mot denna bakgrund
preciseras i sagda skäl att tullvärdet skall fastställas ”enligt kriterier som överensstämmer med gällande handelsbruk”, och
vidare att ”beräkningen av tull på varor i allmänhet [skall] grundas … på transaktionsvärdet såsom detta definieras i artikel
3 i förevarande förordning”.
I artikel 3.1 i förordning 1224/80 stadgas följande:
”Tullvärdet på importerade varor, som fastställs enligt denna artikel, skall vara transaktionsvärdet, det vill säga det pris
som faktiskt har betalats eller skall betalas för varorna när de säljs för export till gemenskapens tullområde, efter justering
i enlighet med artikel 8, förutsatt att:
…
d) köparen eller säljaren inte är närstående …”
I artikel 3.3 a i förordning nr 1224/80 anges även följande:
”Det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas utgörs av hela den betalning som har erlagts eller skall erläggas
av köparen till säljaren eller till säljarens fördel för de importerade varorna, och innefattar alla betalningar som köparen
har erlagt eller skall erlägga till säljaren som ett villkor för försäljningen av de importerade varorna eller till tredje
man för att fullgöra en förpliktelse för säljaren. …”
I artikel 3.4 i samma förordning fastställs följande:
”Under förutsättning att följande poster anges separat från det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas, skall
de inte räknas in i tullvärdet:
a)
Kostnader för arbete med konstruktion, uppförande, sammansättning, underhåll eller tekniskt bistånd som utförts efter införseln
av importerade varor av industriell natur såsom anläggningar, maskinpark eller utrustning.
b)
Importtullar eller andra avgifter som skall betalas i gemenskapen på grund av importen eller försäljningen av varorna.”
I artikel 8.1–3 i förordning nr 1224/80 anges följande:
”1. Vid fastställandet av tullvärdet enligt artikel 3 skall följande läggas till det pris som faktiskt har betalats eller
skall betalas för de importerade varorna:
a)
Följande kostnader, i den utsträckning de utgör kostnader som köparen ådragit sig men inte ingår i det pris som faktiskt har
betalats eller skall betalas för varorna:
i)
Provisioner och mäklararvoden med undantag av inköpsprovisioner.
ii)
Kostnaden för förpackningar som för tulländamål behandlas gemensamt med varorna i fråga.
iii)
Emballeringskostnader, inklusive kostnader för arbete och material.
b)
Värdet av följande varor och tjänster, fördelat på vederbörligt sätt, om de tillhandahållits direkt eller indirekt av köparen
utan kostnad eller till nedsatt pris för användning i samband med framställning och försäljning för export av de importerade
varorna, i den utsträckning detta värde inte ingår i det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas:
i)
Material, komponenter, delar och liknande artiklar som ingår i de importerade varorna.
ii)
Verktyg, matriser, formar och liknande artiklar som använts vid framställningen av de importerade varorna.
iii)
Material som förbrukats vid framställningen av de importerade varorna.
iv)
Konstruktionsarbete, utvecklingsarbete, konstnärligt arbete, formgivningsarbete, ritningar och skisser som utförts utanför
gemenskapen och är nödvändiga för framställningen av de importerade varorna.
c)
Provisioner och mäklararvoden som avser de varor som värderas och som köparen skall betala, antingen direkt eller indirekt,
som ett villkor för försäljningen av de varor som värderas, i den mån dessa royalties och licensavgifter inte ingår i det
pris som faktiskt har betalats eller skall betalas.
d)
Värdet av den del av förtjänsten av varje senare återförsäljning, avyttring eller användning av importerade varor som direkt
eller indirekt tillfaller säljaren.
e)
i)
Kostnaderna för transport och försäkring av de importerade varorna, och
ii)
avgifter för lastning och hantering som hänför sig till transporten av de importerade varorna
fram till platsen för införsel till gemenskapens tullområde.
2.

Tillägg till det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas skall enligt denna artikel göras endast på grundval av
objektiva och mätbara uppgifter.
3.

Vid fastställandet av tullvärdet skall inga andra tillägg göras till det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas
än de som föreskrivs i denna artikel.”
I artikel 10.1 i förordning nr 1224/80 föreskrivs följande:
”I syfte att fastställa tullvärdet skall, utan att det påverkar nationella bestämmelser genom vilka medlemsstaternas tullmyndigheter
ges vidare befogenheter, varje enskild person eller företag som direkt eller indirekt berörs av de aktuella importtransaktionerna,
lämna all nödvändig information och underlag till dessa myndigheter inom den av dessa föreskrivna tidsfristen.”
Artikel 15.1 i förordning nr 1224/80 har följande lydelse:
”I tullvärdet för importerade varor skall inte inräknas kostnaderna för varutransport efter importen till gemenskapens tullområde,
under förutsättning att dessa poster anges separat från det pris som faktiskt betalats eller skall betalas för de importerade
varorna.”
Förordning nr 1495/80
I artikel 3.1 och 3.2 i förordning nr 1495/80 fastställs följande:
”1. Följande kostnader skall under förutsättning att de anges separat från det pris som faktiskt har betalats eller skall
betalas, inte ingå i det tullvärde som bestäms enligt artikel 3 i förordning (EEG) nr 1224/80:
a)
kostnader för rätten att reproducera de importerade varorna i gemenskapen,
b)
inköpsprovisioner.
2.

Räntekostnader enligt en överenskommelse om finansiering, som ingåtts av köparen och som gäller köpet av importerade varor,
skall inte räknas in i det tullvärde som bestäms enligt förordning nr 1224/80, förutsatt att
a)
kostnaderna anges separat från det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas för varorna,
b)
överenskommelsen om finansiering har träffats skriftligen, och
c)
köparen om så krävs kan visa att
–
sådana varor verkligen säljs till det som uppges som det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas, och
–
den räntesats som begärts inte överstiger den nivå som är vanlig för dylika transaktioner i det land där och vid den tidpunkt
då finansieringen ombesörjdes.”
Förordning (EEG) nr 1496/80
I artikel 1.1 i kommissionens förordning (EEG) nr 1496/80 av den 11 juni 1980 om deklaration av uppgifter avseende tullvärde
och om dokument som skall framläggas (EGT L 154, s. 16), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 3272/88 av
den 24 oktober 1988 (EGT L 291, s. 49) (nedan kallad förordning nr 1496/80) anges följande:
”I de fall där det är nödvändigt att fastställa ett tullvärde för tillämpningen av förordning (EEG) nr 1224/80, skall en deklaration
med uppgifter om tullvärde fogas till den tulldeklaration som upprättas avseende de importerade varorna. Värdedeklarationen
skall upprättas på ett formulär D.V.1 som överensstämmer med förlagan i bilaga 1, i förekommande fall med tillägg av ett eller
flera formulär D.V.1 bis, som överensstämmer med förlagan i bilaga 2.”
Vid tidpunkten för de relevanta omständigheterna bestod formulär D.V.1 i bilaga 1 i förordning nr 1496/80 av i huvudsak tre
delar. I del A, som hade rubriken ”Grundval för beräkningen” anmodades deklaranten att ange nettopriset på de importerade
varorna i fakturerad valuta och i nationell valuta liksom eventuella indirekta betalningar (rubrikerna 11 och 12 i formulär
D.V.1). I del B, som rör ”Tillägg”, skulle deklaranten ange de eventuella kostnader som inte hade angetts i del A, såsom provisioner
och mäklararvoden, royalties och licensavgifter eller leveranskostnader fram till platsen för införsel till gemenskapens tullområde
(rubrikerna 13–18 i formulär D.V.1). I del C, som rör ”Avdrag”, anmodades slutligen deklaranten ange vissa kostnader som ingick
i del A, såsom kostnaderna för transport efter import till gemenskapens tullområde, kostnader för arbete med konstruktion,
uppförande, sammansättning, underhåll eller tekniskt bistånd som utförts efter denna import, tullar eller andra avgifter som
skall betalas i gemenskapen på grund av importen eller försäljningen av varorna eller ”övriga kostnader” (rubrikerna 19–23
i formulär D.V.1). Det deklarerade tullvärdet erhölls genom att subtrahera de värden som angivits i del C från det totalvärde
som angetts i del A och del B.
I artikel 4.1 i förordning nr 1496/80 anges följande:
”Deklaranten skall för tullmyndigheterna visa upp ett exemplar av den faktura på grundval av vilken tullvärdet för de importerade
varorna har deklarerats. När tullvärdet har deklarerats skriftligen skall detta exemplar behållas av tullmyndigheterna.”
Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Kyocera är ett bolag i Tyskland som till denna medlemsstat importerar olika elektronikvaror som det köper in från dess japanska
moderbolag Kyocera Corporation (nedan kallat KC). Kyocera förfogade ursprungligen över en betalningsfrist om 120 dagar från
och med inskeppningen av varorna för de belopp som moderbolaget debiterade Kyocera, och som enligt ordalydelsen i beslutet
om hänskjutande inte hade påverkats av banden mellan de två bolagen. Senare, och utan att sagda betalningsfrist ändrades,
kom dock KC och Kyocera överens om att ränta skulle löpa under 90 dagar till en årlig räntesats om 4,5 procent varvid dessa
räntekostnader skulle beräknas per månad. I enlighet med denna överenskommelse upprättade KC, förutom de fakturor som rörde
den egentliga försäljningen av varorna, således månatliga separata fakturor i vilka angavs, för varje utförd leverans, den
räntekostnad som Kyocera var skyldigt sitt moderbolag.
Tvisten i målet vid den nationella domstolen gäller åtta fall av import under åren 1990 och 1991. Det framgår av beslutet
om hänskjutande att, beträffande dessa transaktioner, de importerade varorna verkligen deklarerades vid den behöriga tullmyndigheten
av en speditör som handlade i Kyoceras namn i ett godkänt tullager och att dessa varor senare togs ut av samme speditör i
syfte att låta dem övergå till fri omsättning. Räntekostnaderna som Kyocera hade betalat eller var skyldigt att betala till
KC angavs dock inte, vare sig vid deklarationen för uppläggning i tullager eller vid deklarationen för uttag från detta lager,
eller på något annat vis. Hauptzollamt ansåg att sagda deklarationer, under dessa omständigheter, var ofullständiga och meddelade
den 17 februari 1994 ett beslut om efterbeskattning, vilket ändrades den 2 augusti samma år, i vilket Kyocera anmodades betala
ytterligare tullavgifter som beräknades på summan av de räntebelopp som verkligen hade betalats av detta bolag.
Efter det att Hauptzollamt den 15 september 1994 hade avslagit begäran om omprövning av detta beslut väckte Kyocera talan
vid Finanzgericht Düsseldorf (Tyskland). Talan ogillades genom dom av den 17 februari 1999, med motiveringen att den ränta
som Kyocera hade betalat till KC i de omtvistade fallen utgjorde en del av tullvärdet för de varor som hade tagits ut från
lagret och övergått till fri omsättning. Enligt Finanzgericht utgjorde denna ränta nämligen ett villkor för köpet av sagda
varor och ingick således i transaktionsvärdet i den mening som avses i artikel 3.1 och 3.3 i förordning nr 1224/80. Enligt
denna domstol hade det förhållit sig annorlunda enbart om villkoren i artikel 3.2 i förordning nr 1495/80 hade varit uppfyllda,
särskilt det villkor som anges i punkt a, vari sägs att den ränta som skall betalas eller har betalats skall anges separat.
I tvisten i målet vid den nationella domstolen har Kyocera, trots att det hade de månatliga räntefakturorna i sin besittning,
emellertid inte uppvisat sagda fakturor för tullmyndigheterna och har inte heller angett denna ränta separat vid tulldeklarationen.
Härigenom har Hauptzollamt haft skäl att anse att räntekostnaderna ingick i tullvärdet och kräva ett tillägg till tullavgifterna.
Kyocera ansåg under dessa omständigheter att Finanzgericht Düsseldorf hade åsidosatt artikel 3.2 a i förordning nr 1495/80
genom att i denna bestämmelse utläsa ett villkor som egentligen inte finns där, nämligen kravet att tullmyndigheterna skall
ha räntefakturorna i sin besittning vid tidpunkten för mottagande av tulldeklarationen, och överklagade denna dom till Bundesfinanzhof.
I överklagandet anförde Kyocera bland annat att det är tillräckligt om räntebeloppet på något vis kan särskiljas från köpesumman
för de importerade varorna för att separat angivande skall anses vara för handen i enlighet med sagda bestämmelse. Detta är
bland annat fallet när tullmyndigheterna vid tidpunkten för tullbehandlingen enbart förfogar över en faktura vari anges nettopriset
för varorna utan ränta, såvitt denna ränta anges separat i en annan handling än fakturan.
Hauptzollamt anser dock att det inte räcker att enbart ange de importerade varornas nettopris för att uppfylla villkoren i
artikel 3.2 a i förordning nr 1495/80, eftersom detta inte gör det möjligt för tullmyndigheterna att veta huruvida räntekostnaderna
för dessa varor har betalats och, om så är fallet, att undersöka huruvida villkoren för att utesluta dessa räntekostnader
från tullvärdet är uppfyllda. I likhet med alla poster som kan anges separat från köpesumman skall således räntekostnaderna
anges separat vid mottagandet av tulldeklarationen, och tullmyndigheterna måste förutom sagda deklaration även ha tillgång
till en handling som rör den post som skall anges separat. Det är endast dessa myndigheter som, efter att ha tagit del av
alla relevanta fakta, kan fatta beslut om huruvida kostnader som angetts separat och som deklarerats på detta sätt skall räknas
in i tullvärdet.
Även om Bundesfinanzhof har medgett att det i gemenskapens tullagstiftning föreskrivs att en rad kostnader eller poster inte
skall räknas in i de importerade varornas tullvärde, om de anges separat i förhållande till priset på sagda varor, och att
domstolen redan haft möjlighet att behandla tolkningen av de relevanta bestämmelserna i förordningarna nr 1224/80 och 1495/80
– bland annat i dom av den 10 december 1985 i mål 290/84, Mainfrucht Obstverwertung (REG 1985, s. 3909), av den 18 april 1991
i mål C-79/89, Brown Boveri (REG 1991, s. I‑1853), av den 4 juni 1992 i mål C-21/91, Wünsche (REG 1992, s. I-3647), av den
9 augusti 1994 i mål C-340/93, Thierschmidt (REG 1994, s. I-3905), och av den 29 maj 1997 i mål C-93/96, ICT (REG 1997, s.
I-2881) – har Bundesfinanzhof i beslutet om hänskjutande dock anfört att en analys av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna
och av domstolens relevanta rättspraxis inte ger något direkt svar på frågan huruvida räntebetalning kan anses vara ”separat”
från varans pris när tullmyndigheterna, vid den avgörande tidpunkten för mottagandet av tulldeklarationen, endast förfogar
över fakturan avseende den importerade varans nettopris, och när det i denna faktura, liksom i tullvärdedeklarationen, varken
uttryckligen eller underförstått går att utläsa att köparen vid den aktuella importen även har betalat räntekostnader. Denna
fråga är alltjämt obesvarad i nyare tysk doktrin, och delar av gemenskapslagstiftningen kan tjäna som grund för såväl Kyoceras
som Hauptzollamts ståndpunkter.
Enligt Bundesfinanzhof talar det således obestridligen till fördel för Kyoceras argument att bolaget verkligen deklarerat
det materiellt riktiga tullvärdet och därmed beaktat såväl syftet med förordning nr 1224/80, som är att införa ett skäligt,
enhetligt och neutralt system för att beräkna tull, som bestämmelserna i det allmänna tull- och handelsavtalet (GATT), som
påverkat förordningens ordalydelse.
I gengäld talar det snarare till fördel för Hauptzollamts argument att orden ”getrennt ausgewiesen sind”, som används i den
tyska versionen av artikel 3.2 a i förordning nr 1495/80 och som betyder ”visas åtskilda”, förutsätter att man kan ”urskilja”
det aktuella beloppet, det vill säga som kommissionen gjorde gällande i sitt yttrande i det mål som låg till grund för domen
i det ovannämnda målet Mainfrucht Obstverwertung, som en separat del av totalsumman. Bundesfinanzhof har härvidlag påpekat
att risken för en otillräcklig kontroll är stor om man godkänner deklarationer där endast nettopriset för de importerade varorna
anges, eftersom tullmyndigheterna i sådant fall inte skulle kunna kontrollera om de materiella villkoren är uppfyllda, för
att importören inte skall behöva räkna in en bestämd post i tullvärdet. Mot bakgrund av den osäkerhet som är förknippad med
tullavgifter som påförs i efterhand, innebär denna situation en risk för att betydande intäkter till gemenskapens budget går
förlorade, om det skulle visa sig att importören med orätt har gjort avdrag.
Bundesfinanzhof, som ansåg att det för att slita tvisten var nödvändigt att tolka gemenskapsrätten, beslöt att vilandeförklara
målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1.

Skall artikel 3.2 a i … förordning nr 1495/80 … tolkas så, att räntekostnader skall anses ha angetts separat från priset för
varorna, om endast fakturan avseende nettopriset för varorna har uppvisats vid den relevanta tidpunkten för tullmyndighetens
mottagande av tulldeklarationen och det av fakturan, i likhet med tullvärdedeklarationen, varken uttryckligen eller konkludent
framgår att köparen inom ramen för de köptransaktioner som skall taxeras också skall betala ränta till säljaren?
2.

Om fråga 1 besvaras nekande, skall räntekostnaderna i så fall räknas in i varornas tullvärde?”
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i räckvidden av villkoret i artikel 3.2 a i förordning
nr 1495/80. Närmare bestämt önskar den domstolen veta huruvida det räntebelopp som betalats i enlighet med en överenskommelse
om finansiering som ingåtts av en köpare, i samband med köp av importerade varor, kan anses som angivet ”separat” från det
pris som betalats för dessa varor, när det såväl i tullvärdedeklarationen som i den åtföljande fakturan enbart är dessa varors
nettopris som anges, utan angivande av de räntekostnader som betalats av denne köpare till säljaren för den betalningsfrist
som köparen förfogar över.
Yttranden som inkommit till domstolen
De berörda personer som har inkommit med yttranden till domstolen är eniga om att den första frågan skall besvaras jakande,
men är delvis oense om de skäl som ligger till grund för en sådan lösning.
Kyocera anser att räntorna inte skall anges i tullvärdedeklarationen dels på grund av att de inte ingår bland de kostnader
som skulle kunna höja priset för varorna och som räknas upp i artikel 8 i förordning nr 1224/80, dels på grund av att, som
domstolen angav i det ovannämnda målet Wünsche, räntorna inte utgör ersättning som betalas av köparen för den importerade
varan, utan för en annan prestation från säljarens sida, nämligen beviljandet av uppskov med betalningen. Frågan om prövningen
av huruvida villkoren för att inte inräkna räntekostnaderna i tullvärdet är uppfyllda är således mer en fråga om beviset för
de importerade varornas verkliga pris än en fråga om huruvida räntekostnaderna anges separat, och det är fullt möjligt att
anse att detta sista villkor är uppfyllt när, som i förevarande fall, endast de importerade varornas nettopris anges i tullvärdedeklarationen.
En separat angivelse i sagda deklaration är endast nödvändig om den totala deklarerade summan innehåller både poster som ingår
i tullvärdet, såsom transportkostnader utanför gemenskapens tullområde, och poster som inte ingår i tullvärdet, såsom transportkostnader
inom detta område.
Kommissionen anser i stället att bestämmelserna i artikel 3.2 a i förordning nr 1495/80 snarare avser materiella regler avseende
fastställande av tullvärdet än formella regler och förfaranderegler som är tillämpliga på området, vilket innebär att åsidosättande
av de administrativa formaliteterna rörande tulldeklaration eller underlåtenhet att ange räntor i det för ändamålet avsedda
formuläret inte ändrar tulldeklarantens juridiska situation på något avgörande sätt. Bestämda poster kan med andra ord anses
som ”separata” i förhållande till det pris som betalats för de importerade varorna, trots att de inte angetts separat i tullvärdedeklarationen.
Kommissionen har härvidlag för det första grundat sig på de engelska, franska, spanska och italienska språkversionerna av
förordning nr 1495/80, som till skillnad från den tyska språkversionen av förordningen, i vilken det fordras att räntorna
anges separat (ausgewiesen), endast kräver att dessa räntor skall vara ”separata” från det pris som betalats för varorna.
Ur denna synpunkt skulle det vara tillräckligt om räntorna, på ett eller annat sätt, var separata från priset på de varor
som de avser, för att de inte längre skall utgöra en del av dessa varors tullvärde, utan att det härvidlag är nödvändigt att
självmant förete ytterligare bevis härför för tullmyndigheterna.
Kommissionen har för det andra angett att huvudsyftet med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna rörande fastställande av tullvärdet
består i att införa ett skäligt, enhetligt och neutralt system för att beräkna tull, som utesluter godtyckliga eller fiktiva
tullvärden. Enligt kommissionen förutsätter förverkligandet av detta syfte på intet sätt att de räntor som betalats av köparen
i samband med en överenskommelse om finansiering, som ingåtts med säljaren, deklareras uttryckligen eller separat till tullmyndigheterna.
Risken för bedrägeri undanröjs nämligen redan när räntekostnaderna anges separat av och hos deklaranten, som naturligtvis
alltid måste kunna ge bevis på att villkoren för att inte räkna in räntekostnaderna i tullvärdet har uppfyllts.
Domstolens svar
Det skall inledningsvis anges att ränta som betalas enligt en överenskommelse om finansiering som ingåtts av en köpare, i
samband med köp av varor som denne importerar till gemenskapen, i princip inte ingår i dessa varors tullvärde. Det framgår
nämligen av artikel 3.1 i förordning nr 1224/80 att tullvärdet på de importerade varorna skall vara transaktionsvärdet av
dessa varor, det vill säga det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas för varorna, ”efter justering i enlighet
med artikel 8”. Även om det i denna artikel verkligen anges flera poster som skall läggas till de importerade varornas pris,
såsom provisioner och mäklararvoden eller royalties och licensavgifter, anges över huvud taget inte räntor som skall betalas
eller har betalats enligt en överenskommelse om finansiering. Eftersom listan med de poster som räknas upp i artikel 8, på
sätt som framgår av artikel 8.3, är uttömmande (se domen i det ovannämnda målet Tierschmidt, punkt 18) kan sådana räntekostnader
inte läggas till priset på de importerade varorna i syfte att fastställa deras tullvärde.
Även om denna slutsats stöds principiellt av förordning nr 1495/80, som antogs av kommissionen i syfte att genomföra vissa
bestämmelser i förordning nr 1224/80, är avskiljandet av räntekostnader från tullvärdet i praktiken trots allt beroende av
att vissa villkor uppfylls, bland annat det villkor som anges i artikel 3.2 a i denna förordning att räntekostnaderna skall
anges ”separat” från det pris som har betalats eller skall betalas för de importerade varorna. Då detta villkor inte definieras
på något annat sätt i denna artikel, frågar sig den nationella domstolen vilken form och karaktär denna separata angivelse
skall ha samt i vilken handling den skall anges. Det framgår av de uppgifter som lämnats av den domstolen att den särskilt
frågar sig huruvida detta villkor förutsätter att räntekostnaderna anges separat på fakturan med varornas inköpspris, eller
till och med i tullvärdedeklarationen, eller om tullmyndigheterna skall godta en summarisk deklaration, eftersom räntekostnaderna
i förekommande fall kan anges separat på vilken handling som helst i deklarantens besittning.
En genomläsning av de förekommande språkversionerna av artikel 3.2 a i förordning nr 1495/80 ger härvidlag inte något entydigt
svar på Bundesfinanzhofs första fråga. Medan det i den tyska språkversionen (getrennt ausgewiesen sind) och i den danska språkversionen
(saerskilt angivet) av denna bestämmelse talas om att räntekostnaderna skall anges separat, vilket i förekommande fall gör
det möjligt att därav dra slutsatsen att det föreligger en skyldighet att ange dessa räntekostnader i tullvärdedeklarationen
eller i den faktura som är bifogad denna, verkar de spanska (se distingan), grekiska (διακρινεται), engelska (are distinguished),
franska (sont distincts), italienska (siano distinti), nederländska (onderscheiden zijn) och portugisiska (sejam distintos)
språkversionerna av denna bestämmelse mer neutrala när det gäller på vilket sätt och i vilken handling det skall framgå att
den aktuella räntekostnaden är separat. I dessa språkversioner hänvisas det i vilket fall som helst inte till något eventuellt
separat ”angivande” av räntorna i de handlingar som deklaranten företer tullmyndigheterna.
Såsom domstolen har fastställt i sin fasta rättspraxis, bland annat i dom av den 2 april 1998 i mål C-296/95, EMU Tabac m.fl.
(REG 1998, s. I-1605), punkt 36, och av den 9 januari 2003 i mål C-257/00, Givane m.fl. (REG 2003, s. I-345), punkt 36, skall
alla språkversioner av en gemenskapsrättslig text av principiella skäl tillmätas samma värde, som inte kan variera på grund
av bland annat den andel av gemenskapsbefolkningen som talar språket i fråga.
I syfte att bibehålla en enhetlig tolkning av gemenskapsrätten är det viktigt, för det fall dessa språkversioner skiljer sig
åt, att den relevanta bestämmelsen tolkas i enlighet med den allmänna systematiken i och syftet med den lagstiftning som bestämmelsen
är en del av (se bland annat, för ett liknande resonemang, dom av den 17 december 1998 i mål C-236/97, Codan, REG 1998, s.
I-8679, punkt 26, av den 13 april 2000 i mål C-420/98, W.N., REG 2000, s. I-2847, punkt 21, och domen i det ovannämnda målet
Givane m.fl., punkt 40).
Såsom den nationella domstolen med rätta har anfört, har domstolen, i samband med begäran om förhandsavgörande avseende de
förordningar som är aktuella i förevarande fall, redan haft anledning att flera gånger uttala sig både om syftet med dessa
förordningar och om räckvidden hos det omtvistade villkoret om ”separat” angivande av kostnaderna, som också förekommer i
andra bestämmelser i dessa förordningar (se bland annat de ovan i punkt 19 nämnda målen).
Såsom framgår av dess titel har den förordning i vilken den bestämmelse förekommer som är föremål för den första tolkningsfrågan
till syfte att genomföra vissa bestämmelser i förordning nr 1224/80, vilken, såsom anges i sjätte skälet, har till syfte att
främja världshandeln genom att det införs ett skäligt, enhetligt och neutralt system för att beräkna tull, som utesluter godtyckliga
eller fiktiva tullvärden. Enligt ordalydelsen i samma skäl skall ett sådant syfte i allmänhet uppnås genom att man som grund
för fastställande av tullvärdet använder transaktionsvärdet på de importerade varorna, vilket i artiklarna 3 och 8 i förordningen
definieras som det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas för dessa varor, med uteslutande av varje annan post
förutom dem som uttryckligen anges i artikel 8.
Härav följer att räntekostnaderna, vilka, såsom anfördes ovan i punkt 29 inte ingår bland de poster som anges i artikel 8
i förordning nr 1224/80, inte utgör en del av tullvärdet på de importerade varorna och följaktligen inte skall anges i tullvärdedeklarationen.
Som framgår av punkt 16 i domen i det ovannämnda målet Wünsche utgör sådana räntekostnader inte en del av det pris som skall
betalas eller har betalats för dessa varor, utan utgör betalning för en tjänst som tillhandahålls köparen vid köpet av de
importerade varorna, vilken tjänst i målet vid den nationella domstolen består i att bevilja denne köpare en betalningsfrist.
I ett sådant sammanhang kan det villkor som anges i artikel 3.2 a i förordning nr 1495/80 inte betraktas som ett undantag
från förordning nr 1224/80. På samma sätt som villkoret om skriftlig överenskommelse som anges i artikel 3.2 b för överenskommelse
om finansiering, skall kravet att räntekostnaderna anges ”separat” från det pris som faktiskt har betalats eller skall betalas
för de importerade varorna, betraktas som ett formkrav som gör det möjligt för tullmyndigheterna att kontrollera varornas
verkliga värde och därigenom säkerställa en korrekt uppbörd av de tullavgifter som skall erläggas.
Det kan härvidlag förvisso inte förnekas att kampen mot fiktiva kostnader, eller kostnader som utgör en kamouflerad del av
varornas pris, i enlighet med domstolens praxis (se bland annat domarna i de ovannämnda målen Mainfrucht Obstverwertung, punkterna
34–37, och Wünsche, punkt 20), utgör ett av huvudsyftena med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna rörande fastställandet
av tullvärdet. Det följer dock inte av dessa bestämmelser och denna rättspraxis, att villkoret att de utgifter som inte ingår
i varornas tullvärde skall anges separat från dessa varors pris, innebär att detta under alla omständigheter skall framgå
av själva tullvärdedeklarationen, eller ens av en till denna bifogad handling. Detta villkor kan även uppfyllas när de aktuella
kostnaderna anges separat i de handlingar som deklaranten har i sin besittning och denne endast deklarerar de importerade
varornas nettopris till tullmyndigheterna.
Såsom generaladvokaten har anfört, i punkt 19 i sitt förslag till avgörande, har deklaranten, om han anmodas därtill, möjlighet
att inkomma med nödvändig information och underlag till tullmyndigheterna, i enlighet med vad som föreskrivs såväl i artikel
10.1 i förordning nr 1224/80 som i artikel 3.2 c i förordning nr 1495/80. Tullmyndigheterna får för sin del möjlighet att
i ett konkret fall kontrollera såväl räntebelopp som räntesats. För övrigt kan gemenskapslagstiftaren alltid ändra de på området
tillämpliga bestämmelserna, om sådana kontroller i praktiken skulle möta särskilda hinder.
Domen i det ovannämnda målet Wünsche är härvidlag av särskilt intresse. Även om det problem som domstolen hade att ta ställning
till i det målet snarare handlade om frågan huruvida det överhuvudtaget förekom en överenskommelse om finansiering, i den
mening som avses i artikel 3.2 b i förordning nr 1495/80, än om frågan, som avses i artikel 3.2 a, huruvida de räntekostnader
som betalats enligt en sådan överenskommelse hade angetts separat, anförde domstolen icke desto mindre, i punkt 19 i denna
dom, att det inte är nödvändigt att överenskommelsen om betalningsfrist sker i ett särskilt avtal mellan säljaren och köparen
fristående från avtalet om köp av de importerade varorna. I samma punkt uppgav domstolen att när det räntebelopp som skall
betalas som kompensation för det uppskov med betalningen som säljaren har medgivit är särskilt angivet som en post i den faktura
som tillställts köparen, finns det anledning att anse att i avsaknad av ett bestridande från köparen har denne faktiskt samtyckt
till den ränta som begärts för denna betalningsfrist. Domstolen nådde fram till denna slutsats trots att räntebeloppet i det
fallet, liksom i förevarande fall, inte hade nämnts av köparen i tullvärdedeklarationen.
I dom av den 25 juli 1991 i mål C-299/90, Hepp (REG 1991, s. I-4301), punkt 20, som gällde en situation i vilken tullmyndigheterna
hade räknat in inköpsprovision, som betalats av importören på grundval av en separat faktura vilken inte hade angetts i tullvärdedeklarationen,
i de importerade varornas tullvärde, angav domstolen på samma sätt att endast det av importören deklarerade nettopriset utgjorde
tullvärdet i den mening som avses i artikel 3.1 i förordning nr 1224/80 och att inköpsprovisionen inte skulle ingå i det värdet.
Eftersom inköpsprovision, som en importör betalar till sin representant, är underkastad samma krav på att det skall anges
”separat”, i enlighet med artikel 3.1 i förordning nr 1495/80, för att inte inräknas i de importerade varornas tullvärde,
som de räntebelopp som betalas enligt en överenskommelse om finansiering, finns det ingen anledning att i förevarande fall
komma fram till en annan slutsats än den i det ovannämnda målet Hepp. När en köpare på grundval av en separat faktura skall
betala ränta som ersättning för en betalningsfrist för vissa importerade varor, och när dennes i tullvärdedeklarationen endast
anger varornas nettopris, skall följaktligen endast detta nettopris beaktas för att fastställa dessa varors tullvärde.
Av vad anförts följer att den första frågan skall besvaras på följande sätt. Artikel 3.2 a i förordning nr 1495/80 skall tolkas
så, att räntekostnader skall anses ha angetts separat från priset för varorna, även om endast fakturan avseende nettopriset
för varorna har uppvisats vid tidpunkten för tullmyndighetens mottagande av tulldeklarationen, och det varken av denna faktura
eller av tullvärdedeklarationen uttryckligen eller konkludent framgår att köparen inom ramen för den berörda importtransaktionen
också har betalat eller skall betala ränta till säljaren.
Den andra frågan
Den andra frågan behöver inte besvaras, eftersom den endast ställts för det fall den första frågan skulle besvaras nekande.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats kommissionen, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom
förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer
det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar,
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
–
angående de frågor som genom beslut av den 1 mars 2001 har ställts av Bundesfinanzhof – följande dom:
Artikel 3.2 a i kommissionens förordning (EEG) nr 1495/80 av den 11 juni 1980 om genomförande av vissa bestämmelser i rådets
förordning (EEG) nr 1224/80 om värdering av varor för tulländamål, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr
220/85 av den 29 januari 1985, skall tolkas så, att räntekostnader skall anses ha angetts separat från priset för varorna,
även om endast fakturan avseende nettopriset för varorna har uppvisats vid tidpunkten för tullmyndighetens mottagande av tulldeklarationen,
och det varken av denna faktura eller av tullvärdedeklarationen uttryckligen eller konkludent framgår att köparen inom ramen
för den berörda importtransaktionen också har betalat eller skall betala ränta till säljaren.
Jann
Timmermans
von Bahr
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 20 november 2003.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: tyska.