CELEX: 62002TJ0313
Verseny
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
Nemzetközi Olimpiai Bizottság (NOB) által elfogadott doppingellenes szabályzat -- Tisztán sportjogi szabályozás

Tényállás és jogi háttér
1       A Nemzetközi Olimpiai Bizottság (a továbbiakban: NOB) az Olimpiai mozgalom legfelsőbb hatósága, amely átfogja a különböző
nemzetközi sportszövetségeket, köztük a Nemzetközi Úszószövetséget (a továbbiakban: FINA) is.
2       A FINA az úszósport tekintetében a Doping Control Rules (doppingvizsgálati szabályok, a továbbiakban: DC) megalkotásával ültette
át az Olimpiai mozgalom doppingellenes szabályzatát. A DC 1.2a. szabálya szerint a doppingolás „olyan vétség, amelynek során
a sportoló testének szöveteiben vagy testnedveiben tiltott anyag található”. Ez a fogalommeghatározás megfelel a fent hivatkozott
doppingellenes szabályzat 2. cikkének (2) bekezdésében foglalt értelmező rendelkezésnek, amelynek meghatározása szerint a
doppingolás „tiltott anyag jelenléte a sportoló szervezetében, ilyen anyag használatának vagy tiltott módszer alkalmazásának
megállapítása”.
3       A nandrolon és annak származékai, a norandrosteron (NA), és a noretiocholanolon (a továbbiakban együtt: nandrolon) tiltott
anabolikus anyagok. Mindenesetre a NOB és a FINA által akkreditált 27 laboratórium gyakorlata szerint, valamint figyelembe
véve a nandrolon szervezeten belüli termelődésének, azaz nem vétkes bevitelének lehetőségét, a férfi sportolók testében ezen
anyag jelenléte csak a vizelet milliliterjében (ml) 2 nanogrammban (ng) meghatározott tűréshatár felett minősül doppingolásnak.
4       Valamely anabolikummal történt első doppingolás esetén a DC 9.2a. szabálya a sportolónak legalább négy évre történő eltiltását
írja elő, ugyanakkor a DC 9.2. szabályának utolsó mondata, valamint a DC 9.3. és 9.10. szabálya lehetővé teszi e szankció
enyhítését, ha a sportoló bizonyítja, hogy nem szándékosan alkalmazta a tiltott anyagot, vagy az adott anyag az ő gondatlanságának
hiányában is jelen lehetett a szervezetében.
5       A FINA Doping Panelja (Dopping Bizottság) határoz a szankciókról, amelynek döntéseit a DC 8.9. szabálya szerint meg lehet
támadni a Tribunal arbitral du sport (Sport Választottbíróság, a továbbiakban: TAS) előtt. A lausanne-i székhelyű TAS-szal
kapcsolatos finanszírozási és igazgatási feladatokat a NOB-tól független szervezet, a Conseil international de l'arbitrage
dans le sport (Nemzetközi Sport Választottbírósági Tanács, a továbbiakban: CIAS) végzi.
6       A TAS döntéseivel szemben a Svájci Szövetségi Bírósághoz lehet jogorvoslatért fordulni, amelynek hatáskörébe tartozik a Svájc
területén hozott nemzetközi választottbírósági határozatok felülvizsgálata.
7       A felperes két hosszútávúszó sportoló, amely sport a vízi maratonnak felel meg.
8       A Salvador de Bahiában (Brazília) megrendezett hosszútávúszó világbajnokságon, ahol a felperesek az első, illetve a második
helyet szerezték meg, az 1999. január 31-én végzett doppingellenőrzésen nandrolonszintjük alapján mindkettőjük tesztje pozitív
lett. D. Meca‑Medinánál 9,7 ng/ml-es, míg I. Majcennél 3,9 ng/ml-es értéket állapítottak meg.
9       A FINA Dopping Panelja 1999. augusztus 8-án hozott határozatával a két felperest négy évre eltiltotta.
10     A felperesek fellebbezését követően a TAS 2000. február 29-én hozott választottbírósági határozatával jóváhagyta az eltiltásról
rendelkező döntést.
11     Tudományos eredmények 2000 januárjában igazolták, hogy bizonyos élelmiszerek, így például a nem herélt kan disznó húsának
elfogyasztása esetén az emberi szervezet belső kiválasztással is termelhet nandrolonszármazékokat, amelynek mértéke így meghaladhatja
az elfogadott tűréshatárt.
12     Figyelemmel erre a tudományos előrelépésre, a FINA és a felperesek 2000. április 20-án megkötött választottbírósági egyezséggel
megállapodtak abban, hogy az ügyet újból a TAS elé terjesztik felülvizsgálatra.
13     A TAS 2001. május 23-án hozott választottbírósági határozatával két évre mérsékelte a felperesek eltiltását.
14     A felperesek nem éltek jogorvoslattal e választottbírósági határozattal szemben a Svájci Szövetségi Bíróság előtt.
15     A felperesek 2001. május 30-i levelükben panaszt terjesztettek elő a Bizottságnál a Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról
szóló, 1962. február 6-i 17. első tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet,
3. o.) 3. cikke alapján az EK 81. és/vagy az EK 82. cikk megsértésére hivatkozva.
16     Panaszukban a felperesek felvetették a NOB által elfogadott, és a FINA által átültetett szabályzat egyes rendelkezéseinek,
valamint a doppingvizsgálat során követett egyes gyakorlatoknak a közösségi versenyszabályokkal és a szolgáltatásnyújtás szabadságával
való összeegyeztethetőségét. Mindenekelőtt a tűréshatárnak 2 ng/ml-ben történt meghatározása minősülhet a NOB és az általa
akkreditált 27 laboratórium közötti összehangolt magatartásnak. Ez a küszöbérték tudományos szempontból megalapozatlan, és
az ártatlan vagy csak egyszerűen gondatlan sportolók eltiltásához vezethet. A felperesek esetében a tűréshatár megállapított
túllépése származhatott a nem herélt kan disznó húsát tartalmazó étel fogyasztásából is. Továbbá a NOB által elfogadott objektív
felelősségi alakzat, valamint a sport területén a jogviták választottbírósági úton történő eldöntésére felállított intézményeknek
(TAS és CIAS) a NOB-tól való nem kellő mértékű függetlensége mind e küszöbérték versenyellenes jellegét erősíti.
17     E panasz szerint e szabályok (a továbbiakban egységesen: vitatott doppingellenes szabályok vagy vitatott doppingellenes szabályozás)
alkalmazása a sportolók részére különösen az EK 49. cikkben biztosított gazdasági szabadságok, versenyjogi szempontból pedig
a sportolókat az EK 81. és az EK 82. cikk alapján megillető jogok megsértésére vezetne.
18     A Bizottság az EK‑Szerződés [81.] és [82.] cikke alapján kezdeményezett eljárásokban a felek meghallgatásáról szóló, 1998.
december 22-i 2842/98/EK bizottsági rendelet (HL L 354., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 4. kötet, 204. o.)
6. cikke szerint eljárva 2002. március 8-i levelében tájékoztatta a felpereseket azokról az indokokról, amelyek alapján nem
adott helyt a panasznak.
19     A felperesek 2002. április 11-i levelükben a Bizottság elé terjesztették a 2002. március 8-i levéllel kapcsolatos észrevételeiket.
20     A Bizottság 2002. augusztus 1-jei határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a felperesek panaszát,
miután a versenyjogi értékelési szempontok szem előtt tartásával megvizsgálta a vitatott doppingellenes szabályozást, és megállapította,
hogy erre a szabályozásra nem vonatkozik az EK 81. és az EK 82. cikkben meghatározott tilalom (a megtámadott határozat 33-70. pontja).

Az eljárás és a felek kérelmei
21     A felperesek a jelen keresetet az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. október 11-én benyújtott keresetlevéllel terjesztették
elő.
22     A felperesek ugyanezen a napon önálló beadványban gyorsított eljárás iránti kérelmet terjesztettek elő az Elsőfokú Bíróság
eljárási szabályzatának 76a. cikke alapján. Ezt a kérelmet, amellyel szemben a Bizottság az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002.
október 25-én benyújtott észrevételeiben tiltakozást terjesztett elő, az Elsőfokú Bíróság elutasította.
23     A Finn Köztársaság az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. január 24-én benyújtott beadványában a Bizottság támogatása érdekében
beavatkozás iránti kérelmet terjesztett elő. Az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke 2003. február 25-i végzésével
engedélyezte a beavatkozást. A beavatkozó 2003. április 7-én előterjesztette beavatkozási beadványát.
24     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott.
25     A felperesek és az alperes megjelentek a 2004. április 21-i tárgyaláson, és ott megtették szóbeli előadásaikat, valamint válaszoltak
az Elsőfokú Bíróság kérdéseire. A beavatkozó fél nem jelent meg a tárgyaláson, amit a tárgyalási jegyzőkönyvben is rögzítettek.
26     A felperesek azt kérik az Elsőfokú Bíróságtól, hogy semmisítse meg a megtámadott határozatot.
27     A Bizottság azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:
–       utasítsa el a keresetet;
–       a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
28     A Finn Köztársaság azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy utasítsa el a keresetet.

Indokolás

A felek érvei
29     A felperesek keresetük alátámasztására három jogalapot jelöltek meg.
30     Az első jogalap szerint a Bizottság mind ténybeli, mind jogi szempontból nyilvánvaló értékelési hibát követ el azzal, hogy
nem tekinti a NOB-ot a közösségi joggyakorlat szerinti vállalkozásnak.
31     A második jogalap szerint a Bizottság mind ténybeli, mind jogi szempontból nyilvánvaló értékelési hibát követ el azzal, hogy
a sportolók szabadságának az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozásból származó korlátozását úgy tekinti, mint
amely nem minősül az EK 81. cikk értelmében vett versenykorlátozásnak azon indok alapján, hogy az ilyen korlátozás hozzátartozik
a sportversenyek szervezéséhez és megfelelő lebonyolításához, és ez nem haladja meg a doppingellenes küzdelem céljának megvalósításához
szükséges mértéket. A Bizottság helytelenül alkalmazta a Bíróság C‑309/99. sz., Wouters és társai ügyben 2002. február 19-én
hozott ítéletében megállapított szempontokat (EBHT 2002., I‑1577. o., a továbbiakban: Wouters-ítélet).
32     A harmadik jogalap szerint a Bizottság mind ténybeli, mind jogi szempontból nyilvánvaló értékelési hibát követ el azzal, hogy
a megtámadott határozat indokolásának 71. pontjában a következőket jelenti ki: „A panasz nem tartalmaz olyan tényeket, amelyek
alapján arra a következtetésre lehetne jutni, hogy valamely tagállam vagy társult állam megszegi az EK 49. cikket. Ténylegesen
egyetlen részlet sem utal valamely tagállam hatóságának a szolgáltatásnyújtás szabadsága elvével ellentétesnek bizonyuló jogi
aktusok elfogadása miatt fennálló felelősségére.”.
33     A Bizottság – miután előzetesen fenntartotta, hogy a kereset nyilvánvalóan megalapozatlan, mivel arra irányul, hogy a versenyjogból
átvett mesterséges indokok alapján újra kérdésessé tegyen valamely sportszankciót, valamint a doppingellenes küzdelem érdekében
meghatározott sajátos szempontokat – a három megsemmisítésre irányuló jogalap cáfolataként a megtámadott határozatban kifejtett
elemzést támasztja alá. Egyrészt, a Bizottság arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat 37. pontjában jelezte, hogy a
NOB minősíthető vállalkozásnak, és hozzáfűzte, hogy az Olimpiai mozgalom keretében a NOB-ot vállakozások nemzeti és nemzetközi
társulásai szövetségének lehetne minősíteni. Másrészt, a Bizottság helyesen jutott arra a következtetésre a megtámadott határozat
55., 70. és 72. pontjában, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályok nem tartoznak az EK 81. cikk (1) bekezdésében
és az EK 82. cikkben foglalt tilalom alá, és nem tért el a Wouters-ítéletben megállapított szempontoktól. Végül, a Bizottság
jogosan utasította el a panasznak az EK 49. cikk megsértésére vonatkozó részét is, mivel e panasz nem tartalmaz olyan elemeket,
amelyek arra engednének következtetni, hogy valamely tagállam vagy társult állam ilyen jogsértést követett volna el (a megtámadott
határozat 71. pontja).
34     A Finn Köztársaság úgy érvelt, hogy a sportot két szempontból is meg lehet közelíteni: megkülönböztethető egyrészt a társadalmi,
egyesítő és kulturális szerepet betöltő tulajdonképpeni sporttevékenység, másrészt az ahhoz kapcsolódó gazdasági tevékenység.
A Bíróság megerősítette, hogy a sport csak annyiban tartozik a közösségi jog hatálya alá, amennyiben az EK 2. cikk értelmében
vett gazdasági tevékenységről van szó (a Bíróság 36/74. sz., Walrave és Koch ügyben 1974. december 12-én hozott ítéletének
[EBHT 1974., 1405. o., a továbbiakban: Walrawe-ítélet] 8. pontja, a C‑415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15-én hozott
ítéletének [EBHT 1995., I‑4921. o., a továbbiakban: Bosman-ítélet] 73. pontja és a C‑51/96. sz. Deliège-ügyben 2000. április
11-én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑2549. o., a továbbiakban: Deliège-ítélet] 41. pontja). Így a tulajdonképpeni sporttevékenység
és az erre a tevékenységre vonatkozó szabályok, így a dopingellenes szabályok, nem tartoznak a közösségi versenyjogi szabályok
hatálya alá. Ezért az Elsőfokú Bíróság nem fogadhatná el a jelen keresetet anélkül, hogy ne gyengítené a doppingellenes küzdelem
nemzetközi rendszerét, amellyel egyúttal gyengítené azon értékeket, amelyeket éppen a sport szervezése fejleszt.

Az Elsőfokú Bíróság értékelése
35     A jelen kereset, amely az EK 81. és az EK 82. cikk végrehajtására vonatkozó eljárást lezáró, az előterjesztett panaszt elutasító
határozat megsemmisítésére irányul, lényegében azt a kérdést veti fel, hogy lehet-e valamely doppingellenes szabályozást a
szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó EK 49. cikk alapján vitatni, valamint, hogy milyen következtetéseket lehet esetlegesen
abból levonni a közösségi versenyjog tekintetében.
36     Annak érdekében, hogy erre, az eljárás eredményére is hatással lévő kérdésre, valamint a felek érveire és az általuk hivatkozott
jogalapokra választ lehessen adni, a Bíróság ítélkezési gyakorlata fényében meg kell határozni az eljárás tárgyát képező doppingellenes
szabályozás természetét és tartalmát az EK‑Szerződés gazdasági szabadságokra vonatkozó, a munkavállalók szabad mozgása területén
alkalmazandó, valamint a szolgáltatásnyújtás szabadságára és a versenyjogra vonatkozó rendelkezéseinek a sportszabályozásokra
történő alkalmazása terén.
Az EK‑Szerződés gazdasági szabadságokra vonatkozó rendelkezéseinek a sportszabályozásokra való alkalmazásáról
37     Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Közösség céljaira figyelemmel különböző
sportok gyakorlása csak annyiban tartozik a közösségi jog hatálya alá, amennyiben az az EK 2. cikk értelmében vett gazdasági
tevékenységnek minősül (a Walrave-ítélet 4. pontja, a 13/76. sz. Donà-ügyben 1976. július 14-én hozott ítélet [EBHT 1976.,
1333. o., a továbbiakban: Donà-ítélet] 12. pontja, a Bosman-ítélet 73. pontja, a Deliège-ítélet 41. pontja és a C‑176/96. sz.,
Lehtonen és Castors Braine ügyben 2000. április 13-án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2681. o., a továbbiakban: Lehtonen-ítélet]
32. pontja). A Bíróság egyébként elismerte, hogy a sporttevékenység a Közösségben számottevő társadalmi jelentőséggel bír
(a Bosman-ítélet 106. pontja és a Deliège-ítélet 41. pontja).
38     Ezt az ítélkezési gyakorlatot egyébként megerősítette a sportra vonatkozó 29. nyilatkozat, amely az Amszterdami Szerződés
szövegét megállapító konferencia záróokmányának mellékletében található, és amely hangsúlyozza a sport társadalmi fontosságát,
valamint az Európai Unió intézményeit külön felhívja arra, hogy különösen az amatőr sport sajátosságait vegyék figyelembe.
Ez a nyilatkozat egybecseng a hivatkozott ítélkezési gyakorlattal különösen abban, hogy azokra a helyzetekre vonatkozik, amikor
a sport gyakorlása gazdasági tevékenységnek minősül (a Deliège-ítélet 42. pontja).
39     Amennyiben az ilyen sporttevékenység munkaviszony vagy díjazás ellenében nyújtott szolgáltatás jellegét ölti, az esettől függően
különösen az EK 39. és az azt követő cikkek vagy az EK 49. és az azt követő cikkek hatálya alá tartozhat (a Walrave-ítélet
5. pontja, a Donà-ítélet 12. és 13. pontja és a Bosman-ítélet 73. pontja).
40     A Bíróság szerint így a Szerződés tilalmakat előíró rendelkezéseit alkalmazni kell a sport területén meghozott azon szabályokra,
amelyek a sporttevékenység gazdasági oldalára vonatkoznak. Ebben az összefüggésben a Bíróság korábban úgy határozott, hogy
a hivatásos sportolók klubok közötti átigazolása esetén járó juttatások (átigazolási záradék) kifizetésére, vagy a meccsek
során a klubok által játszatható, más tagállamokban honos hivatásos játékosok számának korlátozására (a klubcsapatok összetételére)
vonatkozó, vagy kizárólag a sportot érintő vagy a játékosok helyzetének különbözőségével indokolt objektív okok nélkül a más
tagállamokból származó játékosok esetében a különböző átigazolási határidőket meghatározó szabályok (átigazolási határidőkre
vonatkozó záradék) a Szerződés e rendelkezéseinek hatálya alá tartoznak, és kiterjed rájuk az e rendelkezésekben előírt tilalom
(lásd ebben a sorrendben a Bosman-ítélet 114. és 137. pontját, a Lehtonen-ítélet 60. pontját és a Bíróság C‑438/00. sz., Deutscher
Handballbund ügyben 2003. május 8-án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑4135. o., a továbbiakban: Kolpak-ítélet] 56-58. pontját).
41     Ellenben azon tilalmak, amelyeket a Szerződés e rendelkezései előírnak, nem vonatkoznak a tisztán sportszabályokra, azaz azon
szabályokra, amelyek csupán a sportot érintő kérdésekre vonatkoznak, és így a gazdasági tevékenységhez nincs közük (a Walrave-ítélet
8. pontja). Valójában az ilyen, a sporttalálkozók sajátos jellegéhez és keretéhez igazodó szabályozások hozzátartoznak a sportverseny
megszervezéséhez és megfelelő lefolytatásához, és nem tekinthetők a munkavállalók szabad mozgására és a szolgáltatásnyújtás
szabadságára vonatkozó közösségi szabályok korlátozásának. Ebben az összefüggésben a Bíróság korábban olyan ítéleteket hozott,
amelyek szerint tisztán sportszabályoknak minősülnek, azaz jellegüknél fogva nem tartoznak az EK 39. és az EK 49. cikk hatálya
alá a nemzeti válogatottak összetételére vonatkozó szabályok (a Walrave-ítélet 8. pontja és a Donà-ítélet 14. pontja), sem
a magas szintű nemzetközi versenyeken résztvevőknek a sportszövetségek által a saját tagszervezeteik közül történő kiválasztására
vonatkozó szabályok (a Deliège-ítélet 64. pontja). E szabályok közé tartoznak a szorosabb értelemben vett „játékszabályok”,
mint például a meccs időtartamát vagy a pályán tartózkodó játékosok számát meghatározó szabályok, mivel a sport csak meghatározott
szabályok keretei között létezhet és működhet (a Walrave-ítélet 9. pontja, a Donà-ítélet 15. pontja, a Bosman-ítélet 76. és
127. pontja, a Deliège-ítélet 43. pontja és a Lehtonen-ítélet 34. pontja).
42     Meg kell említeni, hogy a Bíróságnak a fent említett ítéletekben nem kellett állást foglalnia a tárgybeli sportszabályoknak
a Szerződés versenyre vonatkozó rendelkezéseihez való viszonyáról (lásd ebből a szempontból a Bosman-ítélet 138. pontját,
a Deliège-ítélet 36-40. pontját és a Lehtonen-ítélet 28. pontját). Az ítélkezési gyakorlat által a személyek szabad mozgása
és a szolgáltatásnyújtás szabadsága területére vonatkozó közösségi rendelkezéseknek a sportszabályozásokra való alkalmazhatósága
tárgyában kialakított elvek a Szerződésnek a versenyre vonatkozó rendelkezései tekintetében is érvényesek. Az a tény ugyanis,
hogy valamely, tisztán a sportra vonatkozó szabályozásnak nincs köze a gazdasági tevékenységhez, és ennek következtében a
Bíróság szerint az nem tartozik az EK 39. és az EK 49. cikk hatálya alá, amely egyben azt is jelenti, hogy ennek a szabályozásnak
nincs köze a gazdasági versenyviszonyokhoz sem, és következésképpen az nem tartozik az EK 81. és az EK 82. cikk hatálya alá
sem. Ezzel szemben az olyan szabályozás, amelyet noha a sport területén fogadtak el, de nem tisztán sport jellegű, hanem a
sporttevékenység gazdasági oldalára is vonatkozik, mind az EK 39. és az EK 49. cikk, mind az EK 81. és az EK 82. cikk rendelkezéseinek
hatálya alá tartozik, és adott esetben az e rendelkezések által biztosított szabadságok megsértésének is minősülhet (lásd
ebből a szempontból a Bosman-ügyben Lenz főtanácsnok indítványának [EBHT 1995., I‑4930. o.] 253-286. pontját, és különösen
a 262., 277. és 278. pontját, a Deliège-ügyben Cosmas főtanácsnok indítványának [EBHT 2000., I‑2553. o.] 103-112. pontját
és a Lehtonen-ügyben Alber főtanácsnok indítványának [EBHT 2000., I‑2685. o.] 110. és 115. pontját), illetve az EK 81. és
az EK 82. cikk végrehajtására vonatkozó eljárás tárgya is lehet.
43     E megállapítások fényében kell meghatározni a doppingellenes szabályozás és – jelen esetben – az eljárás tárgyát képező doppingellenes
szabályok jellegét.
Az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályok jellegéről
44     Meg kell említeni, hogy jóllehet a magas szintű sport kétségtelenül nagymértékben gazdasági tevékenységgé vált, ebből még
nem következik, hogy a doppingellenes küzdelem gazdasági célt követne. Valójában a doppingellenes küzdelem célja elsődlegesen
a sportszerűség szellemének (fair-play) megóvása, amely nélkül a sport, függetlenül attól, hogy amatőrként vagy hivatásosként
gyakorolják, már nem sport. Ez a tisztán társadalmi cél önmagában is igazolja a doppingellenes küzdelmet. Másodsorban, és
mindaddig, amíg a doppingszerek nem járnak negatív élettani hatás nélkül, e küzdelemnek a célja a sportolók egészségének megóvása.
Így a doppingolás tilalma, mint a fair-play követelményének sajátos kifejeződése, elsődleges a sportszabályok között.
45     Másrészt hangsúlyozni kell, hogy a sport lényegénél fogva ingyenes és nem gazdasági jellegű tevékenység, még akkor is, ha
a sportoló azt hivatásos sporttevékenység keretében gyakorolja. Másszóval, a doppingolás tilalma és a doppingellenes szabályozás,
még abban az esetben is, ha a sporttevékenyéget hivatásos sportoló gyakorolja, kizárólag e sporttevékenység lényegét jelentő
nem gazdasági oldalra összpontosít.
46     E megállapítások tükröződnek vissza az 1999. december 1-jei, a Sport keretében végzett doppingolás elleni küzdelem közösségi
támogatásának tervében [COM(1999) 643 végleges], amely szerint a doppingolás „a sport és az általa hagyományosan képviselt
értékek antinómiáját jelképezi”, valamint a Bizottság 1998. szeptember 29-i, „A közösségi cselekvés fejlődése és távlatai
a sportban” című munkadokumentumában, amely szerint „a sport a társadalom erkölcsösebbé tételében játszik szerepet” az általa
hordozott, a „fair-play”-hez, a szolidaritáshoz, a tisztességes versenyhez [és] a csoportszellemhez kapcsolódó értékek révén”,
továbbá a Bizottságnak az Európai Tanács részére, a közösségi keretekben a jelenlegi sportstruktúrák megóvásának és a sport
társadalmi szerepe fenntartásának szemszögéből készített 1999. december 10-i jelentésében [COM (1999) 644 végleges, „Helsinki-jelentésnek”
is nevezik], amely szerint „a sporthoz tartozó szabályok mindenekelőtt »játékszabályok«”, és „e szabályok célja a verseny
meghamisításának megakadályozása”.
47     Az előzőkben kifejtettekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy a doppingolás tilalma tisztán sportmegfontolásokon alapul,
és idegen bármilyen gazdasági megfontolástól. Ebből a megállapításból az ítélkezési gyakorlat és a fenti 37-42. pontban kifejtettek
fényében az következik, hogy csakúgy, mint a Bíróság által a Walrave-, a Donà- és a Deliège-ítéletben megvizsgált szabályozások,
a doppingellenes küzdelem szabályai nem tartoznak a Szerződés gazdasági szabadságokra vonatkozó rendelkezéseinek, és különösen
az EK 49., az EK 81. és az EK 82. cikk hatálya alá. Valójában a doppingellenes szabályok magához a sporthoz kapcsolódnak szorosan.
48     Jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy ugyanezen következtetést kell levonni az eljárás tárgyát képező doppingellenes
szabályozás vonatkozásában is.
49     Egyrészről az ügyben nem vitatott tény, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás egyáltalán nem irányul hátrányos
megkülönböztetésre. A felperesek egyáltalán nem hivatkoztak arra, hogy a 3. pontban említett tűréshatárt szelektíve alkalmaznák
bizonyos sportolók vagy sportolói csoportok esetében azért, hogy így zárják ki őket a versenyekből, sőt éppen ellenkezőleg.
Ilyen jellegű hátrányos megkülönböztetést feltételezve az érintett szabályozás vonatkozásában nyilvánvalóan nem lehetne alkalmazni
a Szerződésnek a gazdasági szabadságokra vonatkozó rendelkezései alkalmazási körének azon korlátozását, amelyet a Bíróság
a tisztán sportszabályozások kapcsán ismert el (a Walrave-ítélet 9. pontja). Valójában az ilyen megszorítás ekkor nemcsak
a saját tárgyára, azaz a „nemes versengés és más sporteszmények” megóvására szorítkozna (a Deliège-ügyben Cosmas főtanácsnok
indítványának 50. és 74. pontja). Az ilyen szabályozás nem esne ki a Szerződésnek a gazdasági szabadságokra vonatkozó rendelkezései
alkalmazási köréből, és így megsértené e szabadságokat, amely jogsértést a Bizottságnak kellene megállapítania, és szankcióval
sújtania az EK 81. és az EK 82. cikk végrehajtására irányuló eljárás keretében, ha a jelen ügy tárgyát képező szabályozás
a versenyszabályokhoz képest hiányosságokat tartalmazna.
50     Másrészt az Elsőfokú Bíróság szerint nem vezetnek eredményre azok az érvek, amelyekkel a felperesek két különböző megközelítésből
is igyekeznek újra megkérdőjelezni az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás tisztán sport jellegét.
51     Az első megközelítési szempont szerint a felperesek fenntartják, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás
sérti gazdasági szabadságaikat, mert rájuk nézve az gazdasági hatásokkal jár.
52     Ez az érvelés – amely annak állítását jelenti, hogy valamely szabályozás nem lehet tisztán sport jellegű, ha az gazdasági
hatásokkal jár – ellentétes a Bíróság ítélkezési gyakorlatával.
53     Valójában pontosan ez a jogvita kialakulásának oka, azaz először is, valamely sportszabályozásnak gazdasági hatásai vannak
a hivatásos sportolók vonatkozásában, másodszor, ezt a szabályozást e sportolók közül egyesek túlterjeszkedőnek ítélik, a
kérdés pedig így az, hogy ez a sportszabályozás tisztán sport jellegű-e (ez az eset áll fenn azon szabályozásoknál, amelyek
vonatkozásában a Walrave-, a Deliège- és a Donà-ítéletet hozták), vagy hogy az a sporttevékenységet gazdasági vetületében
közelíti meg (ez az eset azon szabályozásoknál, amelyek vonatkozásában a Bosman-, a Lehtonen- és a Kolpak-ítéletet hozták).
54     Még mindig az első megközelítési szempont szerint a felperesek a tárgyaláson is fenntartották, hogy éppen állítólagos túlterjeszkedő
jellege miatt a doppingellenes szabályozás sérti a sportolóknak a Szerződésben biztosított gazdasági szabadságait. Más szóval,
ez a végeredményben nem megkülönböztető jellegű szabályozás a túlterjeszkedő részében, és éppen e túlterjeszkedés miatt már
nem pusztán doppingellenes szabályozás, és következésképpen nem minősíthető tisztán sport jellegű szabályozásnak.
55     Ez az érvelés nem elfogadható. Ugyanis vitathatatlan az, hogy az eljárás tárgyát képező szabályok természetüknél fogva doppingellenes
rendelkezések. Semmiképpen sem irányulnak megkülönböztetésre. Következésképpen e szabályok állítólagos túlterjeszkedő jellegének
– ha ezt megalapozottnak tekintjük – nincs olyan hatása, amely megszüntetné tisztán sport jellegüket, és amely így jogszerűségüket
a versenyjog gazdasági szempontjain alapuló értékeléstől tenné függővé, mivel saját tárgyukra korlátozódnak, amely a doppingellenes
küzdelem és a sportszerűség szellemének megóvása. Egyébként a felperesek maguk is elfogadják e követett cél jogszerűségét.
56     A második megközelítési szempont szerint a felperesek keresetükben kifejtik, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes
szabályozást nemcsak emberbaráti és egészségügyi szempontok indokolták, hanem a NOB-ra jellemző gazdasági szempontok is, különösen
az az elvben jogszerű törekvés, hogy megakadályozza az Olimpiai játékok gazdasági potenciálját gyengítő doppingbotrányokat.
Ez az érvelés azt sugallja, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás nem tisztán sportszabályozás, és ezért
azt el kell utasítani.
57     Valójában az a tény, hogy a NOB-ot az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás kialakítása során esetleg foglalkoztathatta
azon, a felperesek által is jogszerűnek tartott, törekvés, hogy megóvja az Olimpiai játékok gazdasági potenciálját, önmagában
nem jár azzal a következménnyel, hogy e szabályozást megfosztja tisztán sport jellegétől.
58     Mindezeken túlmenően, még ha bizonyították volna is azt, ami jelen esetben nem történt meg, hogy a NOB kizárólag saját gazdasági
érdekei alapján cselekedett, akkor is feltételezni lehetne, hogy a tudományos szempontból leginkább megalapozott küszöbértéket
választotta volna tűréshatárként. Ténylegesen meg kell állapítani, hogy a NOB gazdasági érdeke az, hogy tudományos szempontból
a legpontosabb doppingellenes szabályozást dolgozza ki annak érdekében, hogy egyszerre biztosítsa a sportverseny legmagasabb
szintjét; ez az érdeke a mediatizálás szempontjából is, valamint hogy elkerülje a vétlen sportolók rendszeres kizárásával
okozott botrányokat is.
59     Ebből következik, hogy a felperesek érvelése, amely azon alapult, hogy egy állítólagosan túl alacsony szinten meghatározott
tűréshatár kialakítása a NOB gazdasági érdekeivel találkozik, nem gyakorlatias, és nem meggyőző, így azt el kell utasítani.
60     A megtámadott határozat vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a Bizottság által kifejtett következtetés helytálló,
figyelemmel e határozat 72. pontjára, amely szerint „az ügy tárgyát képező szabályok, illetve gyakorlat nem tartozik az [EK] 81.
és az [EK] 82. cikkben meghatározott tilalom alá”.
61     Mielőtt erre a következtetésre jut, a Bizottság először megjegyzi, hogy e szabályoknak nem célja a verseny korlátozása, miután
a megtámadott határozat 40. pontjában jelezte, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályoknak az EK 81. cikkel
való összeegyeztethetősége értékelése magában foglalja annak vizsgálatát, hogy végrehajtásuk jogi és gazdasági összefüggéseiben
e szabályoknak célja-e a verseny korlátozása, vagy azok ilyen hatással járnak-e. A Bizottság szerint olyan eszközökről van
szó, amelyeket kizárólag a doppingolás leküzdésére szántak, és amelyek egyedüli célja azon sportolók azonosításának és szankcionálásának
biztosítása, akiknek magatartása ellentétes az őket a tiltott anyagok használata és tiltott módszerek alkalmazása vonatkozásában
terhelő kötelezettségekkel (a megtámadott határozat 41. pontja). Ami a versenyre gyakorolt hatásukat illeti, a Bizottság úgy
ítélte meg, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályok hatása lehet a sportolók cselekvési szabadságának korlátozása,
azonban az ilyen korlátozás nem szükségszerűen az EK 81. cikk értelmében vett versenykorlátozás, mivel szorosan hozzátartozhat
a sportverseny szervezéséhez és megfelelő lebonyolításához (a megtámadott határozat 42. pontja). A megtámadott határozat további
részében a Bizottság a Wouters-ítéletre alapozott elemzés alapján arra a következtetésre jut, hogy az eljárás tárgyát képező
doppingellenes szabályok szorosan kapcsolódnak a sportverseny megfelelő lebonyolításához, és hogy azok szükségesek a doppingolás
elleni hatékony küzdelemhez, valamint hogy a sportolók cselekvési szabadságának korlátozása nem haladja meg az e cél eléréséhez
szükséges mértéket. Következésképpen a Bizottság szerint e szabályok nem tartoznak az EK 81. cikkben meghatározott tilalom
hatálya alá (a megtámadott határozat 55. pontja).
62     A tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság kérdésére adott válaszában a Bizottság pontosította, hogy a megtámadott határozat a fenti
37. és 41. pontban hivatkozott Walrave-, Donà- és Deliège-ítéleteken, azaz az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás
tisztán sport jellegén alapul. Hozzáfűzte, hogy jóllehet elvégezte az eljárás tárgyát képező, egyébként tisztán sport jellegű
doppingellenes szabályozás vizsgálatát a versenyjog szempontjából, a Wouters-ítéletben kifejtett elemzési módszer szerint,
azt csakis „kiegészítő” jelleggel vagy „a teljesség kedvéért” tette. A Bizottság főleg arról akart meggyőződni, hogy az eljárás
tárgyát képező doppingellenes szabályozás nem megkülönböztető jellegű-e.
63     Ez utóbbi pont kapcsán az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a panaszban egyáltalán nem hivatkoztak arra, hogy az eljárás
tárgyát képező doppingellenes szabályozás megkülönböztető jellegű lenne. Éppen ellenkezőleg, vitán felül állt, hogy az minden
sportolóra alkalmazandó. Ez a vitathatatlan tény egyébként a megtámadott határozat alapját képezi, amely arra szorítkozik,
hogy 50. pontjában megemlíti azt.
64     Az általa alkalmazott kifejezések szerint a Bizottság által kiegészítő jelleggel vagy a teljesség kedvéért az eljárás tárgyát
képező doppingellenes szabályozás vonatkozásában elvégzett versenyjogi elemzés általánosabb kérdésével kapcsolatban az Elsőfokú
Bíróság úgy ítéli meg, hogy ez a vizsgálat valóban nem volt szükséges, egyrészt mivel tisztán sportszabályozásról van szó,
másrészt pedig a Walrave-, a Donà- és a Deliège-ítéletre való tekintettel.
65     Egyébként jelezni kell, hogy a jelen ügy különbözik a Wouters-ítéletet eredményező ügytől. A Wouters-ügy tárgyát képező szabályozás
egy piaci magatartásra – az ügyvédek és a könyvszakértők közötti hálózatok létrehozására – vonatkozott, és így egy lényegénél
fogva gazdasági tevékenységre, az ügyvédi tevékenységre vonatkozott. Ellenben a jelen ügy tárgyát képező szabályozás olyan
magatartásra – a doppingolásra – vonatkozik, amely a sport jellegének figyelmen kívül hagyása nélkül nem minősíthető piaci
magatartásnak, és olyan tevékenységgel – a sportolással – kapcsolatos, amely saját lényegénél fogva idegen bármilyen gazdasági
megfontolástól, miként az a fenti 45. pontban is kifejtésre került.
66     Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Wouters-ítéletben alkalmazott elemzési módszerre való hivatkozás semmi esetre sem
teszi kérdésessé a Bizottság által a megtámadott határozatban elfogadott következtetést, amely szerint az eljárás tárgyát
képező doppingellenes szabályozás nem tartozik az EK 81. és az EK 82. cikk hatálya alá, mivel ez a következtetés végeredményben
azon a megállapításon alapszik, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás tisztán sportszabályozás.
67     A szabályozás e tisztán sport jellegéből azt a következtetést lehet levonni, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes
szabályozásnak a felperes általi megtámadása a sportszabályok hatálya alá és a sportjogi vitákat elbíráló szervek hatáskörébe
tartozik. Az Elsőfokú Bíróság ebből a szempontból emlékeztet arra, hogy a felperesek olyan jogorvoslati lehetőségekkel rendelkeztek,
amelyeket csak részben vettek igénybe. Valójában lemondtak arról, hogy a Svájci Szövetségi Bíróság előtt támadják meg a TAS
2001. május 23-i választottbírósági ítéletét.
68     Figyelemmel a fenti megállapítások összességére, az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a felperesek által jelen kereset alátámasztására
felhozott három semmisségi jogalap megalapozatlan. Valójában az első kettő jogalap, amelyek a Bizottság által a NOB-nak vállalkozásként
történő minősítése és a Wouters-ítélet szempontjainak alkalmazása során elkövetett nyilvánvaló értékelési hibákra vonatkoznak,
azon a téves előfeltételezésen alapulnak, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás a versenyjog körébe tartozik.
A harmadik jogalap, amely a Bizottság által az EK 49. cikk végrehajtása során elkövetett nyilvánvaló értékelési hibára vonatkozik,
azon a téves előfeltételezésen alapul, hogy az eljárás tárgyát képező doppingellenes szabályozás e rendelkezés hatálya alá
tartozik. E jogalapokat következésképpen további mélyrehatóbb vizsgálat nélkül kell elutasítani.
69     Következésképpen a keresetet mint megalapozatlant el kell utasítani anélkül, hogy helyt kellene adni a felperesek két tudományos
szakértő tanúként történő meghallgatására vonatkozó indítványának.

A költségekről
70     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél azt kérte. A felpereseket, mivel pervesztesek lettek, az alperes kérelmének megfelelően kötelezni kell
a költségek viselésére. Másrészt ugyanezen szabályzat 87. cikke 4. §-ának első bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok
maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felpereseket kötelezi a saját költségeik és a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
3)
A Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.
Legal
Tiili
Vilaras
Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. szeptember 30-i nyilvános ülésen.
H. Jung

H. Legal
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.