CELEX: 62002TJ0217
Riigiabi
Belgia kontsernile Beaulieu antav abi
Võlanõudest loobumine

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
EÜ artikli 87 lõige 1 sätestab:
„Kui käesolevas lepingus ei ole sätestatud teisiti, on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel
kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist,
ühisturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust.”
EÜ artikkel 88 sätestab:
„1.      Koostöös liikmesriikidega kontrollib komisjon pidevalt kõiki neis riikides eksisteerivaid abisüsteeme. Ta paneb liikmesriikidele
ette sobivaid meetmeid, mis on vajalikud ühisturu järkjärguliseks arenguks või toimimiseks.
2.      Kui komisjon leiab pärast asjassepuutuvatelt isikutelt selgituste saamist, et riigi poolt või riigi ressurssidest antav abi
ei sobi ühisturuga kokku artikli 87 järgi või et sellist abi kasutatakse valel eesmärgil, siis otsustab komisjon, et asjassepuutuv
riik peab säärase abi lõpetama või muutma seda komisjoni määratud tähtaja jooksul.
Kui asjassepuutuv riik ei täida ettenähtud tähtaja jooksul komisjoni otsust, võib komisjon või mõni teine asjasthuvitatud
riik erandina artiklite 226 ja 227 sätetest anda asja otse Euroopa Kohtusse.
Liikmesriigi avalduse põhjal võib nõukogu ühehäälselt otsustada, et abi, mida see riik annab või kavatseb anda, tuleb erandina
artikli 87 sätetest või artiklis 89 sätestatud eeskirjadest vaadelda kui ühisturuga kokkusobivat, kui sellist otsust õigustavad
erandlikud asjaolud. Kui komisjon on kõnesoleva abi küsimuses juba algatanud käesoleva lõike esimeses lõigus ettenähtud menetluse,
siis tõsiasi, et asjassepuutuv riik on esitanud nõukogule avalduse, peatab nimetatud menetluse selle ajani, kuni nõukogu on
oma seisukoha teatavaks teinud.
Kui nõukogu ei ole kolme kuu jooksul alates nimetatud avalduse esitamisest oma seisukohta teatanud, teeb asja kohta oma otsuse
komisjon.
3.      Komisjoni informeeritakse kõikidest plaanidest abi määramise või muutmise kohta piisavalt aegsasti, et ta võiks avaldada oma
arvamuse. Kui komisjon arvab, et mingi selline plaan ei sobi ühisturuga kokku artikli 87 järgi, algatab ta viivitamata lõikes 2
ettenähtud menetluse. Asjassepuutuv liikmesriik ei tohi rakendada kavatsetud meetmeid enne, kui nimetatud menetluse järgi
on tehtud lõplik otsus.”
Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu
artikli [88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikkel 7 pealkirjaga „Komisjoni otsused ametliku
uurimismenetluse lõpetamiseks” sätestab:
„1.      Ilma et see piiraks artikli 8 kohaldamist, lõpetatakse ametlik uurimismenetlus otsusega, nagu on ette nähtud käesoleva artikli
lõigetes 2–5.
2.      Kui komisjon leiab, vajaduse korral pärast kõnealuse liikmesriigi tehtud muudatusi, et meede, millest teatati, ei kujuta endast
abi, siis võtab ta selle kohta vastu otsuse.
3.      Kui komisjon leiab, vajaduse korral pärast kõnealuse liikmesriigi tehtud muudatusi, et teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse
kohta ilmnenud kahtlused on kõrvaldatud, otsustab ta, et nimetatud meede sobib ühisturuga kokku (edaspidi „positiivne otsus”).
Otsuses tuleb täpsustada, millist asutamislepingu erandit on kohaldatud.
4.      Komisjon võib positiivsele otsusele lisada tingimused, mille täitmisel võib abi lugeda ühisturuga kokkusobivaks, ja sätestada
kohustused, mis võimaldavad jälgida otsuse täitmist (edaspidi „tingimuslik otsus”).
5.      Kui komisjon leiab, et abi, millest teatati, ei sobi ühisturuga kokku, otsustab ta, et abi ei tohi kehtestada (edaspidi „negatiivne
otsus”).
6.      Niipea kui artikli 4 lõikes 4 osutatud kahtlused on kõrvaldatud, võetakse otsused vastu vastavalt lõigetele 2, 3, 4 ja 5.
Komisjon püüab oma võimaluste piires otsuse vastu võtta 18 kuu jooksul pärast menetluse algust. Seda tähtaega võib pikendada
komisjoni ja kõnealuse liikmesriigi ühisel kokkuleppel.
7.      Kui lõikes 6 osutatud tähtaeg on lõppenud ja kui kõnealune liikmesriik seda taotleb, siis teeb komisjon otsuse kahe kuu jooksul
talle kättesaadava teabe alusel. Kui esitatud teave ei ole kokkusobivuse kindlakstegemiseks piisav, teeb komisjon negatiivse
otsuse.”
Määruse nr 659/1999 artikkel 13 pealkirjaga „Komisjoni otsused” sätestab:
„1.      Võimaliku ebaseadusliku abi kontrollimise põhjal tuleb teha otsus vastavalt artikli 4 lõigetele 2, 3 või 4. Kui otsustatakse
algatada ametlik uurimismenetlus, lõpetatakse menetlus artiklis 7 ettenähtud otsusega. Kui liikmesriik ei järgi teabe esitamisega
seotud korraldust, tehakse see otsus kättesaadava teabe põhjal.
2.      Ilma et see piiraks artikli 11 lõike 2 kohaldamist, ei ole komisjon võimaliku ebaseadusliku abi korral seotud artikli 4 lõikes 5
ning artikli 7 lõigetes 6 ja 7 sätestatud tähtajaga.
3.      Artiklit 9 kohaldatakse mutatis mutandis.”
Määruse nr 659/1999 artikkel 14, mis reguleerib abi tagastamist, täpsustab:
„1.      Kui ebaseadusliku abi korral tehakse negatiivne otsus, nõuab komisjon, et kõnealune liikmesriik peab võtma kõik vajalikud
meetmed, et abisaajalt abi tagasi saada (edaspidi „tagastamisotsus”). Komisjon ei nõua abi tagastamist, kui see on vastuolus
ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
2.      Vastavalt tagastamisotsusele kuuluvad tagastatava abi hulka intressid, mille kohase määra kinnitab komisjon. Intressi makstakse
ajavahemiku eest, mil ebaseaduslik abi oli abisaaja käsutuses, kuni selle tagastamise kuupäevani.
3.      Ilma et see piiraks Euroopa Ühenduste Kohtu poolt vastavalt asutamislepingu artiklile 185 tehtud korralduste kohaldamist,
toimub tagastamine viivitamata ja vastavalt kõnealuse liikmesriigi siseriiklikus õiguses kehtivale korrale, tingimusel et
see võimaldab komisjoni otsuse kohest ja tõhusat täitmist. Sel eesmärgil ja juhuks, kui toimub siseriikliku kohtu menetlus,
peavad kõnealused liikmesriigid võtma kõik vajalikud ja nende vastavas õigussüsteemis kättesaadavad meetmed, sealhulgas ajutised
meetmed, ilma et see piiraks ühenduse õiguse kohaldamist.”

Siseriiklikud õigusnormid
7. mai 1985. aasta kuningliku dekreedi, mis käsitleb siseriiklikesse sektoritesse kuuluvate aktsiaseltside poolt hääleõiguseta
eelisaktsiate väljalaskmist (11. mai 1985. aasta
Moniteur belge
, lk 6873; edaspidi „1985. aasta kuninglik dekreet”), artikkel 1 sätestab:
„[Teatud sektoritesse kuuluvad] aktsiaseltsid võivad dekreedis sätestatud tingimustel lasta välja oma aktsiakapitali esindavaid
aktsiaid, mis ei anna hääleõigust, edaspidi „hääleõiguseta eelisaktsiad””.
1985. aasta kuningliku dekreedi artikkel 2 sätestab, et Société nationale pour la restructuration des secteurs nationaux (edaspidi
„SNRSN”) võib märkida selliseid hääleõiguseta eelisaktsiaid.
1985. aasta kuningliku dekreedi artikkel 3 sätestab:
„Ilma et see kahjustaks käesolevas dekreedis ettenähtud tingimusi, nähakse hääleõiguseta eelisaktsiate väljalaskmist reguleerivad
eeskirjad, selle tingimused ja kord ning nende aktsiatega seotud õigused ette kokkuleppega, mille sõlmivad aktsiaid väljalaskev
äriühing ja artiklis 2 osutatud juriidilised isikud, kes aktsiaid märgivad, ning need sisalduvad aktsiaid väljalaskva äriühingu
põhikirjas. Lisaks täpsustatakse kokkuleppes, millistel tingimustel võib aktsiaid väljalaskev äriühing hääleõiguseta eelisaktsiaid
tagasi osta või millistel tingimustel võivad neid osta kolmandad isikud. Hind ei või olla madalam kui 80% väljalaskehinnast.
Esimeses lõikes osutatud kokkuleppe peavad eelnevalt heaks kiitma rahandusminister, majandusminister ja eelarveminister.”
1985. aasta kuningliku dekreedi artikkel 4 täpsustab:
„Hääleõiguseta eelisaktsiate väljalaskmine toimub järgmistel tingimustel:
1)      hääleõiguseta eelisaktsiad on ja jäävad nimeliseks;
2)      nad ei või esindada rohkem kui 49% märgitud kapitalist;
3)      sõltumata põhikirjas sätestatust […] annavad need kasumi jaotamisel õiguse eelisdividendile, mille suurus on 2% tegelikult
tasutud väljalaskehinnast;
4)      sõltumatult põhikirjas sätestatust annavad need eelisõiguse sissemakse hüvitamisel, ilma et see kahjustaks neile põhikirjaga
likvideerimisel toimuva ülejäänud vara jaotamisel antud õigusi.
[…]”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

Verlipacki kontsern ja Beaulieu kontsern
Verlipacki kontsern oli kuni pankroti väljakuulutamiseni 18. jaanuaril 1999 Belgia suurim klaastaaratootja, kelle turuosa
oli Belgias 20% ja Euroopa Liidus 2%. Kontsern oli tööandjaks 735 inimesele Ghlini, Jumet’ ja Mol’i tehastes (Belgia).
Beaulieu kontsern, st vaiba- ja sünteetiliste kiudude turul tegutsevate äriühingute Belgia valdusäriühing, on maailmas suuruselt
teine ning ülekaalukalt Euroopa suurim vaibatootja. Kontserni kontrollib valdusäriühing Ter Lembeek International NV.

Ajavahemik, mis eelnes sellele, kui Beaulieu kontsern sai üheks Verlipacki kontserni aktsionäriks: De Backeri kontserni (Adsum)
ja SNRSN’i 30. aprilli 1985. aasta kokkulepe
Aastal 1985 kuulutati välja Verlipacki pankrot ning tema varad, mille väärtuseks hinnati 410 miljonit Belgia franki, võttis
üle De Backeri kontserni kuuluv äriühing SA Adsum, kes ei ole hagejaga mitte mingil moel seotud.
30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe kohaselt paigutas Adsum need varad kolme uude äriühingusse, NV Verlipack Mol’i, SA Verlipack
Jumet’sse et SA Verlipack Ghlin’i, mille kapitalis omandas 620 020 000 Belgia frangi suuruse osaluse ka SNRSN. Viimane sai
äriühingu aktsiakapitali tehtud sissemakse eest vastutasuna „B-kategooria” hääleõiguseta aktsiaid nominaalhinnaga 10 000 Belgia
franki aktsia, ning vastutasuna mitteaktsiakapitali sissemaksena üleantud vara eest kasumiosale õigusi andvaid „I kategooria”
ja „II kategooria” aktsiaid. Aastal 1985 kontrollis SNRSN B-kategooria aktsiate alusel 49% kontserni kapitalist (30. aprilli
1985. aasta kokkuleppe artikli 3 lõike 1 punkt a). Nimetatud osalus sai komisjonilt heakskiidu (vaidlustatud otsuse punkt 7).
15. jaanuari 1989. aasta eriseaduse kohaselt omandas Valloonia piirkond hääleõiguseta väärtpaberid tema keelepiirkonnas asuvate
Ghlini ja Jumet’ tehaste osas, ning Flandria piirkond vastavalt Moli tehase osas.
30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artikkel 10 näeb ette:
„Adsum kohustub tagama, et äriühingud sõlmiksid kord aastas [SNRSN-ga] kokkuleppe – esimest korda viis aastat pärast käesoleva
kokkuleppe sõlmimist – teha pakkumine vähemalt 10% B‑kategooria aktsiate ja 10% kasumiosale õigusi andvate I kategooria aktsiate
tagasiostmiseks, niivõrd kuivõrd saadud kasum ja äriühingute kättesaadavad reservid seda võimaldavad.
Tagasiostmise hind võrdub aktsiate nimiväärtusega ning kasumiosale õigusi andvate I kategooria aktsiate puhul on see 10 000
Belgia franki.
Kui äriühingud ja [SNRSN] ei ole neid kokkuleppeid sõlminud, täidab Adsum siiski selle artikliga ettenähtud kohustusi.”
Ühtlasi nägi kokkuleppe artikkel 11 ette järgmist:
„Adsum pakub igale äriühingule B‑kategooria aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate I kategooria aktsiate osas ühe ostuoptsiooni.
Selleks sõlmib ta igaühega neist kokkuleppe, mille sisu vastab käesoleva kokkuleppe I lisas toodule.”
30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artikli 14 teine lõik täpsustas:
„Kui Adsumile äriühingutes kuuluvate aktsiate üleminek toob kaasa muutuse nende äriühingute kontrollimises ja/või juhtimises,
peab see üleminek saama [SNRSN]‑lt nõusoleku.”
30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artikkel 16 sätestas:
„[Verlipack’i] äriühingute põhikirju muudetakse, et võtta arvesse käesoleva kokkuleppe sätteid.”
Hageja täpsustab – ilma et komisjon talle selles küsimuses vastu vaidleks –, et ta ei ole osalenud 30. aprilli 1985. aasta
kokkuleppe väljatöötamises, kuna vastupidiselt otsuse 2002/825/EÜ, mis käsitleb Belgia poolt kontsernile Beaulieu (Ter Lembeek
International) antud riigiabi (ELT L 296, lk 60; edaspidi „vaidlustatud otsus”), punktis 7 mainitule ei olnud ta tol ajal
Verlipacki äriühingute aktsionär.

Beaulieu kontserni lisandumine Verlipacki kontserni aktsionäride hulka ning 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe 18. novembri
1987. aasta lisa
Adsum kandis aastatel 1985–1987 talle kolmes Verlipacki äriühingus kuuluva osaluse (51%) üle ühele oma tütarettevõtjale, nimelt
Imcour NV-le, kes on 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppega ühinenud ja kes likvideeriti 25. juunil 1987, et võimaldada jagunemist
kolmeks äriühinguks, st Imcour Holding NV, Imcour Lease NV ja Patrimcour NV. Osalus äriühingutes Verlipack Jumet, Verlipack
Ghlin ja Verlipack Mol läks üle Imcour Holdingule.
Imcour’i jagunemisel aastal 1987 ostis Beaulieu kontsern W. De Backeri kontsernilt tagasi Imcour Holdingu aktsiad hinnaga
425 miljonit Belgia franki ning sai seeläbi äriühingute Verlipack Jumet, Verlipack Ghlin ja Verlipack Mol kaudseks omanikuks.
Lisaks kiitis SNRSN 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe 18. novembri 1987. aasta lisaga ning vastavalt 30. aprilli 1985. aasta
kokkuleppe artikli 14 teisele lõigule heaks kolme Verlipacki äriühingu (kaudse) ülemineku Beaulieu kontsernile, tingimusel,
et Imcour Holding ja R. De Clerck ühinevad 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppega. Lisaks nõudis SNRSN, et Beaulieu kontsern
võtaks ühtlasi kohustuse säilitada kolme Verlipacki äriühingu tegevus järgneva kahe aasta jooksul. Kokkuleppe lisale kirjutasid
alla kõik asjassepuutuvad isikud, st Adsum, SNRSN, Imcour Holding, R. De Clerck ja W. De Backer.
18. novembri 1987. aasta lisa artikkel 3 näeb ette:
„Allakirjutanud, st Imcour NV ja R. De Clerck kohustuvad alates 1. oktoobrist 1987 lõplikult üle võtma ja täitma kõik 30. aprilli
1985. aasta kokkuleppes ja selle lisas määratletud õigused ja kohustused, mis sel kuupäeval kuulusid Adsum NV’le ja W. De Backer’ile.”
Lisa artikkel 4 sätestas:
„Arvestades artikleid 1 ja 3, tuleb 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppes ja selle lisas alates 1. oktoobrist 1987 „Adsum NV”
asendada „Imcour NV-ga” ning „W. De Backer” asendada „R. De Clerck-iga” […]”.
Lisa artikkel 5 täpsustas:
„Verlipack Ghlin SA, Verlipack Mol SA ja Verlipack Jumet SA‑d puudutavas osas toimub tagasiostmisõiguse teostamine vastavalt
30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe lisas ettenähtud korrale.”

30. aprilli 1985. aasta kokkuleppes ära toodud kolme Verlipacki äriühingu kohustus osta tagasi SNRSN’i aktsiad ja kasumiosale
õigusi andvad aktsiad
1. mail 1990, mil 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artiklis 10 ette nähtud viieaastane periood oli möödunud, hakkas kehtima
kohustus osta igal aastal tagasi 10% B‑kategooria aktsiatest ja kasumiosale õigusi andvatest I kategooria aktsiatest. Hageja
on seisukohal – ilma et komisjon talle selles küsimuses vastu vaidleks –, et Belgia ametiasutused nõudsid kolmelt Verlipacki
äriühingult B‑kategooria aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate I kategooria aktsiate tagasiostmise kohustuse täitmist. Nende
äriühingute finantsraskuste tõttu pidi seda täpse ajakava kohaselt tegema Beaulieu kontsern. Beaulieu kontsern maksis 1991. aasta
aprilli ja 1994. aasta aprilli vahelisel perioodil viies järgus (aprillis 1991, mais 1991, aprillis 1992, aprillis 1993 ja
aprillis 1994) avalik-õiguslikule aktsionärile 213 100 000 Belgia franki.
Selle tagasiostmise järel kuulus SNRSN‑le (Valloonia piirkonna osas uue nimetusega Société de gestion des participations de
la Région wallonne dans des sociétés commerciales (Valloonia piirkonnale äriühingutes kuuluva osaluse haldamise ettevõte);
edaspidi „Sowagep”) veel Verlipack Ghlin SA-s 5 087 hääleõiguseta B‑kategooria aktsiat ja 3 937 kasumiosale õigusi andvat
I kategooria aktsiat, st kokku 9 024 väärtpaberit, mis tuli viie aasta jooksul tagasi osta 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppes
ettenähtud 10 000 Belgia frangise nominaalhinnaga, st kokku 90 240 000 Belgia franki, Verlipack Jumet SA-s 2 923 hääleõiguseta
B-kategooria aktsiat ja 2 267 kasumiosale õigusi andvat I kategooria aktsiat, st kokku 5 190 väärtpaberit, mis tuli viie aasta
jooksul tagasi osta 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppes ettenähtud 10 000 Belgia frangise nominaalhinnaga, st kokku 51 900 000 Belgia
franki. Seega oli 14 214 aktsia ja kasumiosale õigusi andva aktsia koguväärtus 142 140 000 Belgia franki.
Pärast mitmeid eraõigusliku aktsionäri (Imcour Holding, hiljem SA Imcopack Wallonie, kellele kuulusid Ghlin’i ja Jumet’ tehased,
ja NV Imcopack Vlaanderen, kellele kuulus Mol’i tehas) poolseid kapitali suurendamisi vähenes riigi osalus Verlipacki kontsernis
järk‑järgult sedavõrd, et lõpuks kontrollis riik vaid 20,7% selle kontserni kapitalist.

1992. aastal Verlipacki kontsernile antud abi
Aastal 1992 anti Verlipacki kontsernile piirkondliku abikava alusel kahel korral investeerimisabi kogusummas 502 122 500 Belgia
franki. Lisaks tegi komisjon 25. novembril 1993 otsuse mitte esitada vastuväiteid otsusele, mille kohaselt Société Régionale
d’Investissement (piirkondlik investeerimise äriühing, loodud 2. aprilli 1962. aasta seadusega) andis 500 miljoni Belgia frangi
suuruse konverteeritava omakapitalilaenu (EÜT 1993, C 83, lk 3); seda laenu siiski välja ei makstud.
Belgia valitsus andis menetluses, mille tulemusena võeti 4. oktoobril 2000 vastu otsus 2001/856/EÜ Verlipack – Belgiale antava
riigiabi kohta (EÜT 2001, L 320, lk 28), selgitusi, mille kohaselt oli Verlipacki kontsernil probleeme, mis tulenesid juhtimise
kvaliteedist ja eelkõige tootmisest, nii et Beaulieu kontsern ei saa võtta ainult enda peale vastutust 5 500 miljoni Belgia
frangi suuruse investeerimiskava elluviimise eest, mis selgitab, miks Vallooni piirkond lubatud abi ei maksnud.

Heye-Glas kontserni lisandumine Verlipacki kontserni aktsionäride hulka
Aastal 1996 kandsid kolm Verlipacki äriühingut jätkuvalt kaotusi, mis ei võimaldanud neil pangalaenude graafikujärgseid makseid
1996. aasta lõpuks tagasi maksta. Neis tingimustes otsustas Beaulieu kontsern aktsiate jagunemise ümber korraldada ning alustada
läbirääkimisi Saksa kontserniga Heye-Glas (edaspidi „Heye”), kes on üks suurimaid Saksa klaasitootjaid.
Verlipacki ning Heye kontsernid sõlmisid 1. septembril 1996 tehnilise koostöö lepingu, mida laiendati 11. aprillil 1997 juhtimis‑
ja finantsabi küsimustes, millega Heye kaasati otse Verlipacki kontserni haldamisse ja juhtimisse.

18. detsembri 1996. aasta kokkulepe
Hageja ja Sogawepi vahel sõlmitud 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe alusel ostis Beaulieu kontsern Sogawepilt talle äriühingutes
Verlipack Ghlin ja Verlipavk Jumet kuuluvad aktsiad ja kasumiosale õigusi andvad aktsiad. Selle kokkuleppe alusel omandas
hageja Sogawepilt järgmise osaluse: äriühingu Verlipack Ghlin 5 087 hääleõiguseta B-kategooria aktsiat ja 3 937 kasumiosale
õigusi andvat I kategooria aktsiat, mille eest ta tasus 72 192 000 Belgia franki, ning äriühingu Verlipack Jumet 2 923 hääleõiguseta
B-kategooria aktsiat ja 2 267 kasumiosale õigusi andvat I kategooria aktsiat, mille eest ta tasus 41 520 000 Belgia franki,
st kokku 14 214 aktsiat ja kasumiosale õigusi andvat aktsiat väärtuses 113 712 000 Belgia franki, mis tuli maksta Sogawepile
„31. detsembriks 2001 netosummas ilma intressita”.

Verlipack Holding I ja Verlipack Holding II asutamine
Beaulieu ja Heye kontsernid asutasid 24. jaanuaril 1997 valdusäriühingu Verlipack Holding I. Verlipack Holding I aktsiakapital
oli 1 030 500 000 Belgia franki, millest 515 500 000 Belgia franki pärines Heyelt, ning mille ülejäänud osa koosnes kolme
Beaulieu kontserni poolt kaasa toodud tootmisettevõtte varustusest, mille väärtus oli hinnatud 515 miljonile Belgia frangile.
11. aprillil 1997 asutati veel teinegi valdusäriühing nimetusega Verlipack Holding II, mille kapital oli 1 230 500 000 Belgia
franki. Verlipack Holding I‑le kuulus 100 000 aktsiat väärtuses 1 030 500 000 Belgia franki ja Sogawepile 19 408 aktsiat väärtuses
200 miljonit Belgia franki. Kõik uue tööstuskontserni juhtimisorganid olid seotud Verlipack Holding II-ga, kus Heye kontrollis
suuremat osa kapitalist, ning kogu kontserni erinevate harude juhtorganid olid ühised.

Verlipacki kontserni kuuluvate äriühingute olukord aastal 1997
Olukord, millest Heye ja Verlipack teatasid, oli aastal 1997 tunduvalt halvenenud. 30. novembril 1997 oli sellele aastale
vastava netokahjumi suurus esialgsetel, kontrollimata andmetel 828 592 044 Belgia franki.

5. juuni 1998. aasta tervendamiskokkulepe (Heads of Agreement)
5. juunil 1998 sõlmisid partnerid (pangad, Beaulieu kontsern, Heye ja Sogawep) Verlipacki kontserni kuuluvate äriühingute
olukorra halvenemise tõttu tervendamiskokkuleppe (Heads of Agreement). Kokkuleppega nähti Heye’t puudutavas osas ette aktsiakapitali
sissemakse 200 miljoni Belgia frangi suuruses summas, ning Valloonia piirkonna osas esiteks piirkonna poolt Verlipack Holding II-le
aastal 1997 antud 150 miljoni Belgia frangi suuruse omakapitalilaenu muutmise aktsiakapitaliks ja teiseks Verlipack Holding II
aktsiakapitali suurendamise 100 miljoni Belgia frangi võrra, milleks Vallooni piirkond pidi leidma erainvestori. Belgia ametiasutused
on seoses uue investori otsimisega öelnud (11. jaanuari 2001. aasta kiri, mis registreeriti 15. jaanuaril), et Beaulieu kontsern
on tervendamiskava viivitamatuks rakendamiseks pakkunud ennast välja selle kohustuse täitjana „tingimusel, et meetmed on üksnes
ajutised ning uus investor, keda Sogawep otsib, hüvitab talle selle”. Belgia ametiasutused lisasid, et Beaulieu kontsern,
kelle osas „Heads of Agreement” nägi ette 600 miljoni Belgia frangi suuruse laenu kustutamise, oli igati huvitatud, et tervendamiskava
annaks soovitud tulemusi.
Verlipack Holding II aktsionäride 26. juuni 1998. aasta erakorralise üldkoosoleku protokollist nähtub, et tehti otsus aktsiakapitali
suurendamise kohta nii, et Heye’lt tuli 200 miljonit Belgia franki 19 408 uue aktsia eest ja Worldwide Investors Luxembourg’ilt
(edaspidi „Worldwide Investors”) 100 miljonit Belgia franki 9 704 uue aktsia eest. Belgia valitsuse väidete kohaselt tegi
Worldwide Investors, kelle oli kaasanud Beaulieu kontsern, kapitali suurendamiseks sissemakse kontserni nimel.

18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe 20. novembri 1998. aasta lisa
Kuna uus tervendamiskava ei olnud andnud soovitud tulemusi ning seega polnud Vallooni piirkond suutnud uut erainvestorit leida,
otsustasid viimatinimetatu ja Beaulieu kontsern 20. novembril 1998 muuta 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes sätestatut
lisakokkuleppega (edaspidi „20. novembri 1998. aasta lisa”), mis nägi ette, et aktsiate eest, mida Beaulieu kontsern omandas
18.detsembri 1996. aasta kokkuleppe alusel äriühingutes Verlipack Ghlin ja Verlipack Jumet hinnaga 113 712 000 Belgia franki,
võib tasuda „kas ülekandega [Vallooni piirkonna] kontole või asendades võla tagasimaksmise 9 704 SA Verlipack Holding II aktsia
ülekandmisega” hiljemalt 31. detsembril 2001.
Worldwide Investors loovutas 21. detsembril 1998 Beaulieu kontsernile 9 704 äriühingu Verlipack Holding II aktsiat. Vastutasuks
andis Beaulieu kontsern Worldwide Investorile üle 9 704 äriühingu Verlipack Holding I aktsiat. Seejärel andis Beaulieu kontsern
21. detsembri ja 31. detsembri 1998 vahelisel ajavahemikul Valloonia piirkonnale üle 9 704 Verlipack Holding II aktsiat „vastutasuks
piirkonnal Beaulieu kontserni suhtes olevast võlanõudest loobumise eest”.
Viimati nimetatud üleandmine, mis nähti ette 20. novembri 1998. aasta lisaga, toimus mõned nädalad enne Verlipacki kontserni
pankrotiavalduse esitamist, ning toimus täitmise asendamisena nii, et kustutati Beaulieu kontserni võlg Valloonia piirkonna
ees, mis tulenes sellest, et Beaulieu kontsern oli detsembris 1996 omandanud Verlipackile kuuluvaid aktsiaid väärtuses 113 712 000
Belgia franki ning mille eest tasumine – ilma intressi maksmise kohustusteta – pidi algama alles alates 31. detsembrist 2001.
8. jaanuaril 1999 taotles Verlipack Jumet ja Ghlini tehaste osas kohtulikku kokkulepet ning teatas tegevuse lõpetamisest Moli
tehases. Tribunal de commerce de Turnhout (Belgia) kuulutas 11. jaanuaril 1999 välja Verlipack Mol’i tehase pankroti ning
Tribunal de commerce de Mons (Belgia) kuulutas 18. jaanuaril 1999 välja kuue Verlipacki klaasitootmiskontserni kuuluva äriühingu
pankroti (Jumet’ ja Ghlin’i tehased, Verlipack Belgium, Verlipack Engineering, Verlimo ja Imcour Lease).
Verlipack Holding II, nentides, et tal pole võlgade tasumiseks enam piisavalt likviidsust ega vara, esitas 11. veebruaril
1999 Tribunal de commerce de Mons’ile pankrotiavalduse ning täpsustas, et maksete peatumine ulatub ajas tagasi 1998. aasta
juunisse. Viimati nimetatud kohtus astus menetlusse Sowawep, väites, et ta ei soovi võlgnevust tagasi nõuda, mis tähendas
võlgniku krediteerimist. Seepeale tegi Tribunal de commerce de Mons 31. mail 1999 otsuse, mille kohaselt ei olnud Verlipack
Holding II-t puudutavas osas pankroti väljakuulutamise tingimused täidetud, isegi kui äriühingu edasist tegevust oli vähendatud
määrani, mis seisnes tema likvideerimises tegevuse lakkamise tõttu.

Otsus 2001/856 ja ametlik uurimismenetlus, mille tulemusena võeti vastu vaidlustatud otsus
Komisjon lõpetas otsusega 2001/856 EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud menetluse teatavate Belgia Kuningriigi poolt Verlipacki
kontsernile antud abimeetmete osas. Sama otsusega tühistas komisjon oma 16. septembri 1998. aasta otsuse, milles ta oli asunud
seiskohale, et ei esita vastuväiteid ühele osale nimetatud abimeetmetest (EÜT 1999, C 29, lk 13), põhjusel, et see põhines
ebaõigel teabel, ning tunnistas ühe osa neist abimeetmetest ühisturuga kokkusobimatuks ja nõudis nende tagastamist.
Belgia Kuningriik esitas selle otsuse peale tühistamishagi Euroopa Kohtule, kes jättis selle 3. juulil 2003 kohtuasjas C‑457/00:
Belgia
vs.
komisjon (EKL 2003, lk I‑6931) tehtud otsusega rahuldamata.
Otsuseni nr 2001/856 viinud abimeetme uurimise ajal teavitati komisjoni muudest meetmetest, mis võisid endast kujutada kas
Verlipacki või Beaulieu kontserni kasuks antud abi.
Belgia Kuningriik oli oma 28. septembri 1999. aasta kirjas, mille esitas vastuseks otsuse 2001/856 vastuvõtmise aluseks olnud
ametliku uurimismenetluse algatamisele, komisjonile öelnud, et 1998. aasta detsembris Beaulieu kontsernil Valloonia piirkonna
ees olevate võlgnevuste kustutamisel aset leidnud täitmise asendamist võib käsitleda „Verlipacki aktsiakapitali järjekordse
suurendamisena, mida rahastab Beaulieu kontsern, kellele hüvitati see Valloonia piirkonna ees oleva võlgnevuse kustutamisega”.
Komisjon märkis Belgia Kuningriigile 5. juulil 2000 saadetud kirjas, et tal on kahtlusi, et Valloonia piirkond võib olla andnud
abi Beaulieu kontsernile, kuna nimetatud kontserni suhtes olid Jumet’ ja Ghlin’i tehaste osade omandamisel 1996. aasta detsembris
ette nähtud maksetingimused, mis ei oleks eraõiguslikule rahandusasutusele vastuvõetavad. Lisaks on komisjonil tõusetunud
küsimus, kas mõned nädalad pärast Verlipacki pankrotiavalduse esitamist toimunud täitmise asendamine ei kujuta endast mitte
Beaulieu kontsernile antud abi.
Neil asjaoludel palus komisjon Belgia Kuningriigil esitada talle teavet järgmiste asjaolude kohta: „Worldwide Investors’i
tegevus, Sogawepi tegevus erainvestori leidmiseks, Worldwide Investors’i poolt 1998. aasta juunis märgitud 100 miljoni Belgia
frangi kasutamine, selgitus Beaulieu kontserni poolt aastal 1996 omandatud 14 214 aktsia väärtuste erinevuse kohta, selgitus
selle kohta, miks Saksa kontsern Heye ei olnud teadlik tehingutest, millesse olid kaasatud Valloonia ametiasutused, selgitus
Valloonia piirkonna poolt Beaulieu kontsernile 14 214 aktsia eest tasumiseks kehtestatud nelja-aastase intressi maksmise kohustuseta
maksegraafiku kohta ning asjaolude kohta, millest lähtudes Valloonia piirkond nõustus mõned nädalad pärast Verlipacki tehaseid
haldavate äriühingute pankrotiavalduse esitamist, seega täielikult teadlikuna Verlipacki puudujäägist, selle võlgnevuse [kiire]
hüvitamisega”. Samas kirjas on komisjon tõstatanud vajaduse välja selgitada, kes on see, kes on saanud tegelikult tulu 1998. aasta
juunis Worldwide Investors-i poolt Verlipacki aktsiakapitali suurendamiseks tehtud sissemaksetest.
Saamata Belgia ametiasutustelt viidatud 5. juuli 2000. aasta kirjale vastust, saatis komisjon 29. septembril 2000 meeldetuletuse.
Kuna Belgia Kuningriik määratud tähtaja jooksul taotletud teavet ei esitanud, kohustas komisjon teda 19. jaanuaril 2001 määruse
nr 659/1999 artikli 10 lõikele 3 tuginedes ametlikult edastama talle kõik vajalikud dokumendid ning teave ja andmed, võimaldamaks
tal uurida Verlipacki või Beauliu kontsernile antud abi kokkusobivust EÜ artikli 87 alusel.
Siiski oli Belgia Kuningriik enne teate saamist vastanud komisjoni 5. juuli 2000. aasta kirjale omapoolse 11. jaanuari 2001. aasta
kirjaga, mis registreeriti 15. jaanuaril 2001, märkides, et vaatamata Verlipacki kehvadele majandustulemustele aastal 1997,
oli ta alates 1998. aasta märtsist tähendanud kahjumi vähenemist, ning seda tänu tootlikkuse märkimisväärsele kasvule. Belgia
ametiasutused märkisid ühtlasi ka seda, et 5. juuni 1998. aasta kokkuleppega (Heads of Agreement) olid era‑ ja avalikku sektorisse
kuuluvad partnerid otsustanud käivitada uue tervendamiskava. Ametiasutused täpsustasid, et nendepoolne vastus komisjoni taotlusele
ei olnud mingil juhul täielik, kuna puudus koostöö Beaulieu kontserniga.
Komisjon järeldas tema käsutuses olnud teabe alusel 6. juunil 2001, et eespool nimetatud võlanõudest loobumise käigus toimus
riigi vahendite ülekandmine, mis on omistatav Belgia riigile ja mis kujutab endast
prima facie
riigiabi EÜ artikli 87 mõttes. Lisaks on komisjon leidnud, et esineb kahtlusi, kas Verlipacki või Beaulieu kontsernile antud
abi on kooskõlas EÜ artikliga 87 ja EMP lepingu artikliga 61, nii et ta algatas nende abimeetmete osas EÜ artikli 88 lõikes 2
ettenähtud ametliku uurimismenetluse, millest Belgia Kuningriiki teavitati 8. juuni 2001. aasta kirjaga, ning kutsus huvitatud
isikuid üles esitama omapoolseid märkusi (EÜT 2001, C 313, lk 2).
Verlipacki Jumet’ ja Ghlin’i tehastes vallandatud töötajate õigusi kaitsev ühing esitas omapoolsed märkused 3. detsembri 2001. aasta
kirjas, Ühendkuningriik 7. detsembri 2001. aasta kirjas ning Belgia Kuningriik kirjaga, mis saabus komisjoni 16. jaanuaril
2002.
Hageja õigusnõunikku teavitati ametliku uurimismenetluse algatamise otsusest 23. juuli 2001. aasta kirjaga. Komisjon hagejalt
mitte mingisuguseid märkusi ei saanud.
Belgia Kuningriik vastas komisjonile kirjaga, mis saabus komisjoni 26. juulil 2001, ning kordas varem teabe esitamise korraldusele
vastuseks esitatud märkusi.
Komisjon võttis 24. aprillil 2002 vastu vaidlustatud otsuse.

Vaidlustatud otsus
Komisjon rõhutas vaidlustatud otsuses, et „arvestamata finantsosalust pakkuva Luksemburgi äriühingu Worldwide Investors poolt
1998. aasta juunis tehtud tehingu taustaks oleva olukorra juriidilis-finantsilist keerukust, […] kustutas Beaulieu kontsern
1998. aasta detsembris Valloonia piirkonna ees oleva 113 712 000 Belgia frangi suuruse võlgnevuse, kandes Vallooni piirkonnale
võlgnevuse tagasimaksmise asemel üle 9 704 Verlipack Holding II aktsiat, mille nimiväärtus oli 100 miljonit Belgia franki,
kuid mille tegelik väärtus pidi kõnealuse äriühingu varalist olukorda arvestades olema tunduvalt madalam”.
Komisjon märgib seoses hinnaga, millega hageja ostis 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe kohaselt teatud arvu Valloonia piirkonnale
Verlipacki äriühingutes kuuluvaid aktsiaid, et sellise tagasiotsmise juhtudel peab Belgia õiguse kohaselt võrduma hind 80%-ga
väljalaskehinnast ning selline kohustus kehtib eranditeta kõigile seda liiki eelisaktsiate ostjatele.
Komisjon järeldab sellest, et „Beaulieu kontserni 113 712 000 Belgia frangi suurune võlgnevus Vallooni piirkonna ees kujutas
endast konkreetset võlgnevust, mille tagasimaksmine ei ole kuidagi seotud Verlipacki kontserni finantsolukorraga”.
Seega on komisjon asunud seisukohale, et nõustudes 113 712 000 Belgia frangi suuruse konkreetse võlgnevuse kustutamisel vastu
võtma äriühingu Verlipack Holding II aktsiaid, millel puudub väärtus, loobus Valloonia piirkond selle summa suurusest võlanõudest
Beaulieu kontserni suhtes.
Belgia Kuningriik on sellegipoolest väitnud, et Beaulieu kontsern ei ole sellest tehingust mitte mingisugust majanduslikku
kasu saanud, kuna võlanõudest loobumisega hüvitas ta Beaulieu kontsernile „1998. aasta juunis tehtud aktsiakapitali sissemakse”.
Komisjon rõhutab vaidlustatud otsuses siiski, et 5. juuni 1998. aasta „Heads of Agreement” nägi ette vaid seda, et Valloonia
piirkonna ametiasutused peavad leidma investori, mitte tegema Verlipack Holding II‑le 100 miljoni Belgia frangi suuruse sissemakse
aktsiakapitali.
Lisaks on komisjon nentinud, et Belgia Kuningriik ei ole tõendanud esiteks seda, et oleks sõlmitud kokkulepe, mille kohaselt
on Beaulieu kontsern võtnud enda kanda Valloonia piirkonna kohustuse leida investor, kes investeeriks 100 miljonit Belgia
franki, ning teiseks seda, et oleks sõlmitud teine, eraldiseisev ja esimesest üksikasjalikum kokkulepe, mille kohaselt Valloonia
piirkond oleks taganud Beaulieu kontsernile nende 100 miljoni Belgia frangi tagasimaksmise, mida erainvestor oleks pidanud
investeerima.
Komisjon leiab, et ainsana on kindel see, et 20. novembril 1998 loobus Valloonia piirkond Beaulieu kontserni suhtes 113 712 000
Belgia frangi suurusest konkreetsest võlanõudest, saades vastu 9 704 aktsiat äriühingus Verlipack Holding II, mille olukord
oli veelgi halvenenud niivõrd, et vajas 1998. aasta juunis uut refinantseerimiskava, mille käigus ei olnud võimalik leida
erainvestorit, kes oleks nõustunud aktsiakapitali 100 miljoni Belgia frangi võrra suurendama. Komisjon on öelnud, et kõnealuse
äriühingu aktsiakapitali väärtus oli 11. veebruaril 1999 üks Belgia frank.
Mis puudutab riigiabi kokkusobivust ühisturuga, siis kuigi Belgia Kuningriik ei ole osutanud ühelegi põhjusele, miks see nii
peaks olema, on komisjon seda siiski uurinud ning on teinud sisuliselt järelduse, et Beaulieu kontsernile antud abi kujutas
endast tegevusabi, mis vabastas Beaulieu kontserni kulutustest, mida kontsern oleks normaaltingimustes pidanud seoses igapäevase
juhtimise ja tegevusega ise kandma. Komisjon on öelnud, et selline abi on ühenduse eeskirjadega kokkusobimatu, kuna Beaulieu
kontserni tootmisüksused ei asunud mõnes EÜ artikli 87 lõike 3 punktis a nimetatud piirkondadest.
Lõpuks on komisjon määruse nr 659/99 artikli 14 sätteid meenutades leidnud, et „taastamaks majandustingimusi, milles ettevõtja
oleks pidanud tegutsema juhul, kui kokkusobimatut abi ei oleks talle antud, [peaksid] Belgia ametiasutused antud abi abisaajalt
tagasi nõudma”.
Vaidlustatud otsuse artikkel 1 sätestab:
„Belgia poolt kontsernile Beaulieu (Ter Lembeek International) 113 712 000 Belgia frangi suurusest võlanõudest loobumisega
antud riigiabi on ühisturuga kokkusobimatu.”
Vaidlustatud otsuse artikkel 2 näeb ette:
„1.      Belgia võtab kõik vajalikud meetmed, et saada abisaajalt artiklis 1 nimetatud õigusvastaselt antud abi tagasi.
2.      Tagasimaksmine peab toimuma viivitamata vastavalt siseriiklikes õigusaktides sätestatud korrale, eeldusel, et need õigusaktid
lubavad käesoleva otsuse viivitamatut ja tõhusat täitmist. Tagasimakstavale abile lisandub intress, arvestatuna alates abi
andmisest abisaaja käsutusse kuni selle tagastamise kuupäevani. Intressid arvutatakse välja piirkondliku abi toetusekvivalendi
suhtes kohaldatava piirmäära alusel.”

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas Esimese Astme Kohtu kantseleisse 22. juulil 2002 saabunud avaldusega käesoleva hagi.
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        tunnistada tühistamishagi vastuvõetavaks ja põhjendatuks;
–        mõista käesoleva kohtuastme kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
–        tunnistada hagi vastuvõetamatuks või jätta see rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Kuna Esimese Astme Kohtu kodade koosseisu muudeti alates uue kohtuaasta algusest, määrati ettekandja‑kohtunik viiendasse kotta.
Seega määrati käesolev kohtuasi viiendale kojale laiendatud koosseisus.
Esimese Astme Kohus (viies laiendatud koda) otsustas ettekandja-kohtuniku ettekande alusel alustada suulist menetlust ilma
eelnevaid menetlustoiminguid kohaldamata. Siiski palus ta menetlust korraldavate meetmete raames komisjonil esitada teatud
dokumente ning nimekirja dokumentidest, mis olid tema käsutuses käesoleva kohtuasja aluseks olnud menetluses. Komisjon täitis
selle nõudmise määratud tähtaja jooksul.
Esimese Astme Kohus kuulas poolt suulised märkused ja vastused kohtu poolt suuliselt esitatud küsimustele ära 21. veebruari
2006. aasta kohtuistungil.

Vastuvõetavus

Poolte argumendid
Komisjon rõhutab esmalt, et hageja ei ole esitanud märkusi ei ametlikus uurimismenetluses, mille tulemusena võeti vastu vaidlustatud
otsus, ega menetluses, mille tulemusena võeti vastu otsus 2001/856, kuigi viimati nimetatud otsuses mainiti kõnealust abi
puudutavat juurdlust.
Komisjon väidab, et kõik hageja esitatud väited on vastuvõetamatud, kuna tuginevad faktiväidetele, millele hageja pole ametliku
uurimismenetluse käigus viidanud, ning suur osa hagile lisatud dokumentidest ei olnud komisjonile vaidlustatud otsuse tegemise
hetkel teada, kuna puudub sõnaselge teave vastupidise kohta. Mis puudutab esimese väitega seotud faktiväiteid, siis esiteks
võib näitena tuua väite, et Valloonia piirkond „sundis” hagejat 18. detsembri 1996. aasta kokkulepet sõlmima, nii et sellest
võlanõudest
de facto
loobumine 20. novembri 1998. aasta lisaga ei kujuta endast riigiabi. Sama kehtib väite kohta, mille kohaselt hagejat ei saa
pidada abisaajaks, kuna aktsiad kuulusid talle vaid piiratud ajavahemikul. Teiseks väidab komisjon, et hageja argument, millega
ta vaidlustab 1985. aasta kuningliku dekreedi tõlgenduse, on vastuvõetamatu, kuna seda ei ole ametliku uurimismenetluse käigus
esitatud. Kolmandaks ei saa hageja vaidlustatud otsust vaidlustada osas, mis puudutab asjaolu, et kõnealune abi võib mõjutada
eelkõige kaubavahetust tekstiiliturul ning kahjustada konkurentsi, kuna seda mainiti ametliku uurimismenetluse algatamise
otsuses. Teise väite puhul kinnitab komisjon, et see on vastuvõetamatu, kuna tugineb ebaõigele eeldusele, mille kohaselt abi
pidi kasutatama väidetavalt pealesunnitud aktsiate ostmisega seonduva väidetava kahjumi kompenseerimiseks. Kolmanda väite
osas järeldab komisjon samuti vastuvõetamatust, kuna selles kinnitatakse taas kord, et hageja ei saanud 20. novembri 1998. aasta
lisast mitte mingisugust tulu, kuna sellega nähti ette vaid teatavat laadi hüvitis aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate
aktsiate pealesunnitud ostmise eest aastal 1996.
Hagile lisatud dokumentide osas täpsustab komisjon, et kui äriühingute põhikirju ja advokaatide volikirju mitte arvestada,
ja nagu nähtub tema 20. detsembri 2002. aasta kirjast, ei olnud talle kättesaadavad üksteist hagile lisatud dokumenti, st
lisad 4, 4a, 5, 7, 8, 9, 10, 13, 18, 20a ja 21. Siit järeldub, et osas, milles hageja väited või argumendid tuginevad neile
lisadele, tuleb need tunnistada vastuvõetamatuks.
Pealegi, vastupidiselt hageja poolt väidetule, on teatud dokumendid, mis ei olnud komisjonile vaidlustatud otsuse tegemise
ajal kättesaadavad, olulised hageja argumentide kujunemisel. See kehtib lisade osas, mis puudutavad W. De Backeri ja R. De Clercki
vahel 29. septembril 1987 sõlmitud kokkulepet, Beaulieu kontserni toetust Verlipackile, Beaulieu kontseri iga‑aastast tagasiostmiskohustust
ning ühelt poolt Imcopack Vlaanderen NV ja Imcopack Wallonie ning teiselt poolt Heye vahel 26. detsembril 1996 sõlmitud kokkulepet.
Komisjon on seisukohal, et seega on ebaõige väita, et nimetatud dokumendid puudutavad üksnes käesoleva kohtuasja jaoks teisejärgulisi
küsimusi.
Hageja väidab, et tema esitatud väited on vastuvõetavad, kuna need tuginevad üksnes sellistele dokumentidele, millest komisjon
oli vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal teadlik, ning kuigi komisjon ei ole kõnealuses otsuses ära toonud kõiki olulisi
asjassepuutuvaid fakte, mis on käesoleva kohtuasja raames riigiabi käsitlevate õigusnormide alusel toimuvaks analüüsiks vajalikud,
olid otsuse 2001/856 aluseks olnud kõnealuse toimikuga seotud faktid talle põhjalikult teada ning samuti on tema käsutuses
dokumente, mida hagejal ei ole, nt kaitsja vastuse IV lisa.
Hageja täpsustab, et oli 6. detsembri kirjaga ja 11. detsembri 2002. aasta e-kirjaga palunud esitada nimekirja dokumentidest,
mis olid vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal komisjoni käsutuses, ning täpsustusi faktiväidete kohta, mida kohtueelses menetluses
ei esitatud. Komisjon vastas talle 20. detsembri 2002. aasta kirjaga faktiväiteid puudutavas osas, et ta ei ole kohustatud
tegema hageja advokaatide tööd, ning dokumente puudutavas osas piirdus sellega, et nimetas hageja poolt koostatud nimekirjas
sisalduvatest dokumentidest ära need, mida tema käsutuses ei olnud, ilma et oleks hagejale nimekirja esitanud. Seega peab
komisjon tõendama, et tema käsutuses neid andmeid ei olnud, kuna ta oli oma 20. detsembri 2002. aasta kirjaga, milles keeldus
toimikut avalikustamast, vastanud hageja taotlusele ebatäielikult, ning asetas nii hageja kui Esimese Astme Kohtu olukorda,
kus neil oli võimatu jõuda selgusele, kas ta võis tema käsutuses olnud faktiliste andmete alusel vaidlustatud otsuse vastu
võtta.
Hageja väidab seoses dokumentidega, mille osas komisjon on sõnaselgelt öelnud, et neid ei olnud vaidlustatud otsuse vastuvõtmise
ajal tema käsutuses, et kui mitte arvestada kohtuasja varasemat osa käsitleva kokkuvõttega seotud teatud arvu kõrvalise tähtsusega
aspekte pelgalt illustreerivaid ja kirjeldavaid dokumente (nagu nt Imcouri üldkoosoleku protokoll või erinevad Beaulieu kontsernilt
Verlipacki kontsernile antud laenud), olid kõik vaidluste käigus esitatud dokumendid vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal
komisjoni käsutuses, nii et ta ei saa öelda, et hageja esitatud väited on vastuvõetamatud.
Hageja nendib seoses nende faktiväidetega, mille osas komisjon väidab, et need ei olnud talle vaidlustatud otsuse vastuvõtmise
ajal teada, et kui arvata välja väide, mille kohaselt Sogawep lubas 1997. aasta detsembris Verlipackile uut 100 miljoni Belgia
frangi suurust sissemakset aktsiakapitali, mis pealegi ei ole käesoleva kohtuasjaga kuidagi seotud, siis komisjon on neist
faktiväidetest vaidlustanud vaid ühe põhjendusega, et ta ei olnud sellest teadlik, st väite, mille kohaselt 18. detsembri
1996. aasta kokkuleppe alusel toimunud aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate ost ei olnud vabatahtlik. Hageja väidab,
et lisaks majanduslikele kaalutlustele, millest juba niigi nähtub kõnealuse ostu pealesunnitud iseloom, nähtud aktsiate ostmise
pealesunnitus sõnaselgelt Valloonia piirkonna 25. mai 1998. aasta kirjast komisjonile, mis on seega komisjoni valduses.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Et otsustada esiteks seda, kas abisaaja võib tugineda faktidele ja dokumentidele, millest komisjon ei olnud enne omapoolse
otsuse vastuvõtmist teadlik, ning teiselt poolt seda, kas sellistele faktidele ja dokumentidele tuginevad väited on vastuvõetavad,
tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb EÜ artikli 230 alusel esitatud tühistamishagi korral ühenduse
õigusakti õiguspärasust hinnata akti vastuvõtmise kuupäeval olemasoleva teabe alusel. Eelkõige peab komisjoni poolt antud
kompleksseid hinnanguid uurima vaid nende asjaolude alusel, mis olid hinnangute andmise ajal komisjoni käsutuses (Euroopa
Kohtu 7. veebruari 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 15/76 ja 16/76: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1979, lk 321, punkt 7; 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 234/84: Belgia
vs.
komisjon, EKL 1986, lk 2263, punkt 16; 26. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑241/94: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1996, lk I‑4551, punkt 33, ja 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑197/99 P: Belgia
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑8461, punkt 86; Esimese Astme Kohtu 25. juuni 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑371/94 ja
T‑394/94: British Airways jt ja British Midland Airways
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑2405, punkt 81; 15. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑126/96 ja T‑127/96: BFM
ja EFIM
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑3437, punkt 88; 6. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑110/97: Kneissl Dachstein
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑2881, punkt 47; ja 11. mai 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑111/01 ja T‑133/01: Saxonia
Edelmetalle ja ZEMAG
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑1579, punkt 67).
Selles suhtes ei saa komisjonile ette heita, et ta ei ole võtnud arvesse teavet, mida võidi talle esitada haldusmenetluses,
kuid mida siiski ei esitatud, kuna komisjon ei ole kohustatud omal algatusel uurima ja oletama, mida oleks võidud talle esitada
(vt selle kohta Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 60, ja eespool punktis 82 viidatud 11. septembri 2003. aasta otsus
kohtuasjas Belgia
vs.
komisjon, punkt 87; ning Esimese Astme Kohtu 14. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑109/01: Fleuren Compost
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑127, punkt 49).
Esimese Astme Kohus on sellest järeldanud, et kui hageja on osalenud EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametlikus uurimismenetluses,
ei saa lugeda vastuvõetavaks faktiliste argumentide esitamist, mis on komisjonile teadmata ja millest ei antud talle teada
ametliku uurimismenetluse käigus. Samas on huvitatud isikul võimalus esitada lõpliku otsuse vastu õiguslik väide, mida ei
esitatud haldusmenetluses (vt eespool punktis 82 osutatud kohtuotsus Saxonia Edelmetalle ja ZEMAG
vs.
komisjon, punkt 68, ja viidatud kohtupraktika).
Sellisest kohtupraktikast tulenevaid järeldusi võib – välja arvatud erandlikel juhtudel – laiendada sellisele eeldusele, nagu
käesoleva asjas juhul, kus ettevõtja ei ole EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud uurimismenetluses osalenud (vt selle kohta
eespool punktis 82 osutatud kohtuotsus Saxonia Edelmetalle ja ZEMAG
vs.
komisjon, punkt 69).
Õigupoolest on selge, et hageja ei ole kasutanud õigust osaleda ametlikus uurimismenetluses, kuigi – nagu nähtub Belgia Kuningriigi
poolt 11. jaanuaril 2001 komisjonile saadetud ja 15. jaanuaril 2001 registreeritud kirjast – Valloonia ametiasutused olid
teda spetsiaalselt kutsunud aktiivselt osalema komisjoni poolt 5. juulil 2000 Belgia Kuningriigile saadetud teabenõude vastuse
ettevalmistamises. Pealegi oli Belgia Kuningriigi õigusnõunik – vaatamata korduvatele taotlustele ning saamata komisjoni nõudele
vastust – oma 28. septembri 2000. aasta kirjaga palunud hagejal esitada talle teavet, et ta saaks anda komisjonile tarviliku
vastuse. Selle kirja kaks viimast lõiku olid sõnastatud järgmiselt:
„Arvestades eelnevat, palub mu klient juhtuda Teie kliendi tähelepanu sellele, et esineb oht, et Euroopa Komisjon paneb tõenäoliselt
oma järgmises otsuses Belgia ametiasutustele kohustuse nõuda Teie kliendilt tagasi 113 712 000 Belgia frangi suurune summa
koos intressidega.
Vaatamata sellele, et tähtaeg on möödunud, oleks äärmiselt soovitatav, et Teie klient teeks toimiku uurimise heaks viivitamatult
koostööd ning esitaks kogu temalt nõutud teabe, mis võib-olla annab Valloonia piirkonnale võimaluse veel kord oma seisukohta
selgitada, enne kui Euroopa Komisjon otsuse teeb.”
Pealegi olid Valloonia ametiasutused eespool nimetatud 11. jaanuari 2001. aasta kirjaga komisjonile teatanud, et nende õigusnõunik
oli pöördunud Beaulieu kontserni õigusnõuniku poole tungiva palvega, milles rõhutas komisjoni algatatud menetluse olulisust
ning selle menetluse tulemuse paratamatut mõju kontsernile, kuid ei saavutanud seejuures edu, ning toonitas, et nende vastus
komisjoni esitatud teabenõudele jääb ebatäielikuks, kui Beaulieu kontsern ei ole nõustunud koostööd tegema.
Pealegi oli hageja õigusnõunikule 23. juuli 2001. aasta kirjaga teatatud komisjoni 6. juuni 2001. aasta otsusest ametliku
uurimismenetluse avamise kohta, millest talle saadeti koopia.
Samuti on selge, et ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses oli hageja nimeliselt ära märgitud – täpsemalt jaotises II.2,
mis puudutab eelkõige Beaulieu kontserni, mille eesotsas oli hageja, nagu on täpsustatud punktis 20, ning et selles otsuses,
eelkõige punktides 29–43 ja 70–75 ning lk 4 lehekülje allservas olevas märkuses, on osutatud kahtlustele seose asjaoluga,
et Valloonia piirkond loobus 20. novembril 1998 113 713 000 Belgia frangi suurusest konkreetsest võlanõudest Beaulieu kontserni
suhtes, saades vastutasuks 9 704 aktsiat Verlipack Holding II‑s, mis oli niivõrd viletsas olukorras, et tema vara väärtuseks
hinnati 11. veebruaril 1999 üks Belgia frank.
Seega vaatamata asjaolule, et hageja oli täielikult teadlik kõnealusest võlanõudest loobumist puudutava ametliku uurimismenetluse
algatamisest ning seda puudutava teabe esitamise vajadusest ja olulisusest, kuna komisjon oli väljendanud kahtlust, kas selline
võlanõudest loobumine sobib kokku ühenduse õigusega, otsustas ta ametlikus uurimismenetluses mitte osaleda, väitmata siiski,
et ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse põhjendused olid ebapiisavad selleks, et võimaldada tal oma õigusi sisuliselt
rakendada (vt selle kohta eespool punktis 83 viidatud kohtuotsus Fleuren Compost
vs.
komisjon, punkt 46).
Kõigest eeltoodust tuleneb, et esiteks ei saa hageja esmakordselt alles Esimese Astme Kohtus tugineda teabele, millest komisjon
ei olnud vaidlustatud otsuse vatsuvõtmise ajal teadlik. Eelkõige kehtib see hageja esitatud faktilisi asjaolusid käsitlevate
argumentide kohta, mis tema enda sõnade kohaselt on käesoleva kohtuasja riigiabi käsitlevatest õigusnormidest lähtuvaks nõuetekohaseks
analüüsimiseks hädavajalikud.
Teiseks ei saa abisaaja esitada väidet, mis tugineb üksnes sellisele teabele, millest komisjon ei olnud vaidlustatud otsuse
vastuvõtmise ajal teadlik, sest selline väide on vastuvõetamatu, kuna riigiabi valdkonnas tehtud otsuse seaduslikkust tuleb
hinnata lähtudes teabest, mis oli komisjonile otsuse tegemise ajal kättesaadav.
Sellegipoolest tuleb nentida, et hageja poolt hagi toetuseks esitatud väited põhinevad teabel, millest komisjon oli vaidlustatud
otsuse vastuvõtmise ajal teadlik.
Esimese väitega kinnitab hageja esiteks seda, et omandades 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe alusel Verlipacki aktsiakapitalis
14 214 B-kategooria aktsiat ja kasumiosale õigusi andvat I kategooria aktsiat, makstes selle eest 113 712 000 Belgia franki,
tegutses ta Valloonia ametiasutuste poolt pealesunnitud olukorras. Hageja on seisukohal, et selline pealesunnitud omandamine
on asjaolu, mida komisjon oleks pidanud arvestama, kui andis hinnangu sellele, kas olid täidetud tingimused, mis puudutasid
esiteks seda, et tegemist oli abimeetmega, mis soodustas teatud ettevõtjaid, ja teiseks – kui tegemist oli sellise abimeetmega
– kas hageja oli see ettevõtja, kes sai abi, mis käesoleval juhul ei nii ei olnud.
Sundi puudutava argumendi toetuseks viitab hageja Valloonia piirkonna poolt 25. mail 1998 komisjonile saadetud kirjale, kus
on öeldud, et „Kuna Valloonia piirkond on kaotanud Beaulieu kontserni suhtes usalduse, näeb ta kahe valdusäriühingu asutamistoimingu
heakskiitmise tingimusena ette talle Verlipack Ghlin’i ja Verlipack Jumet’ tootmisettevõtetes kuuluvate aktsiate tagasiostmise”.
Pealesunnitust puudutava argumendi vastuvõetamatusega seoses tuleb nentida, et nagu toimikust ja Esimese Astme Kohtu poolt
kohtuistungil selle kohta esitatud küsimustest nähtub, et esiteks ei vaidle komisjon vastu sellele, et ta oli vaidlustatud
otsuse vastuvõtmise ajal teadlik 25. mai 1998. aasta kirjast. Teiseks lähevad kohtuvaidluse poolte arvamused lahku üksnes
kirja sisu ulatuse ja selles kasutatud verbile „näeb […] ette” antava tõlgenduse osas, kuid mitte hageja poolt Valloonia piirkonnale
kuulunud aktsiate tagasiostmise fakti osas. Seega heidab hageja sundseisu puudutava argumendiga tegelikult komisjonile ette
seda, et viimati nimetatu on eksinud kirja sisu hindamisel, nii et see argument tuleb tunnistada vastuvõetavaks.
Teiseks tuleb seoses hageja argumendiga, milles viimati nimetatu vaidleb vastu sellele, et kõnealuste aktsiate ja kasumiosale
õigusi andvate aktsiate 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes määratud ülikõrget hinda õigustas 1985. aasta kuninglik dekreet,
ühtlasi nentida ka seda, et komisjon oli sellest vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal teadlik, nagu nähtub ennekõike ametliku
uurimismenetluse algatamise otsuse punktidest 62–64 ja lk 21 allservas olevast märkusest. Lisaks kirjutasid Valloonia ametiasutused
komisjonile 11. jaanuaril 2001 saadetud kirjas, mis registreeriti 15. jaanuaril 2001, järgmist:
„Tuleb meeles pidada, et Valloonia piirkonnale Verlipack Ghlin’is ja Verlipack Jumet’s kuuluvate hääleõiguseta eelisaktsiate
ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate 113 712 000 Belgia frangi suurune koguhind võrdus tol ajal 80%-ga nende aktsiate ja
kasumiosale õigusi andvate aktsiate väljalaskehinnast.
7. mai 1985. aasta kuninglik dekreet (artikkel 3), mis reguleerib riiklikesse sektoritesse kuuluvate aktsiaseltside poolt
hääleõiguseta eelisaktsiate väljalaskmist, näeb ette, et juhul, kui hääleõiguseta eelisaktsiad müüakse tagasi need väljalasknud
äriühingule või kolmandatele isikutele, siis „[h]ind ei või olla madalam kui 80% väljalaskehinnast”.
Seega, arvestades tol ajal täielikul ümberkorraldamisel oleva Verlipacki kontserni finantsolukorda, siis kahtlemata ei vastanud
see hind nimetatud aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate tegelikule väärtusele, vaid oli määratud sellisena eespool
viidatud Belgia õigusakti nõuete täitmiseks, millega Beaulieu kontsern nõustus.
[…]
Seega määrasid pooled Beaulieu kontserni võla jaoks nelja-aastase tagasimaksmise tähtaja ilma intressi tasumise kohustuseta
selleks, et hüvitada mingil määral reeglistiku kohaldamisest tulenevaid lisakulu (mida ajakohastati maksepäeval), võrrelduna
vara majandusliku väärtusega.”
Sama teave esitatakse uuesti Belgia Kuningriigi poolt 26. juulil 2001 komisjonile saadetud kirja punktis 2.
Igal juhul ei saa 1985. aasta kuninglikule dekreedile tuginevat argumenti käsitleda sellisena, mida Esimese Astme Kohtule
hindamiseks esitada ei saa, kuna tegemist on nimetatud dekreedi tõlgendamise küsimusega.
Kolmandaks, mis puudutab selle hageja esitatud argumendi vastuvõetamatust, mille kohaselt vaidlustatud otsus on napp ja sisaldab
vigu seoses kahe konkurentsi kahjustamist ja liikmesriikidevahelist kaubavahetuse mõjutamist puudutava tingimuse analüüsiga,
siis tuleb nentida, et hageja ei ole nimetanud ühtki tõendit, mis ei oleks vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal komisjoni
käsutuses olnud, vaid on üksnes kritiseerinud vaidlustatud otsuse punktides 70–72 sisalduvat analüüsi, mille aluseks on Beaulieu
kontserni positsioon tekstiiliturul, samas kui käesolevasse kohtuasja on ta kaasatud Verlipacki kontserni kuuluvate äriühingute
aktsionärina, mitte tekstiilitootjana.
Eeltoodust tuleneb, et komisjoni poolt esimese väite peale esitatud etteheide selle vastuvõetamatuse kohta tuleb tagasi lükata.
Mis puudutab teist väidet, millega hageja kinnitab, et komisjon on rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet, nõudes hagejalt
abi tagastamist, kuigi hageja ei saanud kõnealusest aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate väidetavalt pealesunnitud
tagasiostmisest mitte mingisugust tulu, siis toetub ta samadele tõenditele mis esimese väite puhulgi ning millest komisjon
oli vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal teadlik. Seega tuleb ka selle väite vastuvõetamatuse kohta esitatud etteheide tagasi
lükata.
Seoses kolmanda väitega, millega hageja kinnitab, et komisjon on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, vaidlustab ta B-kategooria
aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate I kategooria aktsiate väärtuse väljaarvutamise meetodi, väärtuse väljaarvutamise ajahetke
ning abisaaja kindlaksmääramise, tuginedes asjaolule, et 20. novembri 1998. aasta lisaga nähti ette vaid teatavat laadi hüvitis
nende aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate sunnitud ostmise eest aastal 1996. Ka selle väite puhul tugineb hageja
taas kord teabele, mis oli komisjonile vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal kättesaadav. Seega ei saa selle väite vastuvõetamatuse
kohta esitatud etteheidet pidada vastuvõetavaks.
Mis puudutab dokumente, millele hageja oma nõude toetuseks viidanud ning millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 76,
millest mõningad hageja enda väidete kohaselt üksnes illustreerivad käesoleva kohtuasja teatud kõrvalise tähendusega aspekte,
siis tuleb märkida, et esiteks tuleb need eespool punktides 82–84 viidatud kohtupraktika kohaselt kõrvale jätta. Teiseks –
nagu nähtub toimikust ja Esimese Astme Kohtu poolt suulises menetluses selle kohta esitatud küsimustest, ei tugine ükski hageja
väide ega argument dokumentidele, mille osas komisjon kinnitab, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal ei olnud need talle
kättesaadavad ei vaidlustatud otsuse tegemise aluseks olevas toimikus ega sellele lisatud toimikus.
Seoses hageja argumendiga, mis tugineb hagi 18. lisale, ja mille kohaselt Sogawep oli 1997. aasta detsembris lubanud teha
Verlipacki aktsiakapitali suurendamiseks uue 100 miljoni Belgia frangi suuruse sissemakse, piisab sellest, kui nentida, et
hageja ise kinnitab, et see ei oma käesolevas kohtuasja tähtsust.
Eeltoodust tervikuna tuleneb, et esiteks ei saa hageja tugineda käesoleva kohtuotsuse punktis 76 nimetatud dokumentidele,
mis jäetakse kõrvale, ning teiseks tuleb komisjoni poolt vastuvõetamatuse osas esitatud vastuväide tagasi lükata.

Põhiküsimus
Hageja esitab oma hagi toetuseks neli väidet, mis tuginevad vastavalt – esimene neist EÜ artikli 87 lõike 1 ning määruse nr 659/1999
artiklite 7 ja 13, teine proportsionaalsuse põhimõtte ja määruse nr 659/1999 artikli 14, kolmas võrdse kohtlemise ning neljas
põhjendamiskohustuse rikkumisele.

Esimene väide, mis tugineb EÜ artikli 87 lõike 1 ja määruse nr 659/1999 artikli 7 ja 13 (nende koostoimes) rikkumisele
Hageja jagab oma esimese väitele kolmeks osaks, mis puudutavad esiteks teatud ettevõtjaid soodustavaid abimeetmeid, teiseks
asjaolu, et kuigi soodustuse andmine toimus, ei saa hagejat pidada soodustatud ettevõtjaks EÜ artikli 87 lõike 1 mõttes, ning
kolmandaks konkurentsi kahjustamist ja ühendusesisese kaubanduse mõjutamist.
Esimene osa, mis puudutab teatud ettevõtjaid soodustavaid abimeetmeid
–       Poolte argumendid
Hageja väidab esmalt, et vaidlustatud otsuses toodud mõttekäik, mille kohaselt hagejal oli 113 712 000 Belgia frangi suurune
konkreetne ja sissenõutav võlg, mille ta maksis tagasi seeläbi, et loovutas talle äriühingus Verlipack Holding II kuulunud
9 704 aktsiat, mille väärus oli väiksem või puudus üldse, on lihtsustatud. Selline mõttekäik põhineb tervikuna 113 712 000
Belgia frangi suuruse võlanõude abstraktsel arvestamisel ega võta mingil moel arvesse fakte ega majanduse tegelikku olukorda.
Vaidlustatud otsuses käsitletakse seda võlgnevust sellisena, nagu hageja peaks hüvitama vahendid, mille ametiasutused on reaalselt
tema käsutusse andnud, kuid tegelikult see nii ei olnud.
Niisiis hageja märgib, et 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe kohaselt oli ta Valloonia piirkonnalt aktsiate ostmisel sundseisus,
ning oli nende omanik vaid lühikest aega, st 18. detsembrist 1996 kuni 11. aprillini 1997, st kuupäevani, mil Heye omandas
kontrolli Verlipack Holding II üle. Algusest peale oli selge, et tegelik saaja oli äriühing Verlipack Holding I, mida pidi
taas kontrollima asuma Heye. Seega puudus neil aktsiatel hageja jaoks varaline väärtus. Pealegi ei oleks komisjon pidanud
mitte ainult majanduslikest kaalutlustest lähtudes märkama, et 18. detsembri 1996. aasta kokkulepe ei olnud hageja poolt vabatahtlikult
sõlmitud tehing. Komisjoni teavitati ametliku uurimismenetluse vältel kirjalikult sellest, et nimetatud kokkulepe oli hagejale
peale sunnitud. Komisjoni 25. mai 1998. aasta kirjast Valloonia piirkonnale nähtub, et viimati nimetatu oli kaotanud hageja
suhtes igasuguse usalduse ning soovis osalust kontsernis, mida kontrollib Heye kontsern. Seega nõudis Valloonia piirkond Beaulieu
kontsernilt, et too ostaks talt tagasi kõik talle kuuluvad aktsiad, enne kui Verlipacki kontserni aktsionärile hulka saab
lisanduda uus partner. Samas ei oleks Heye soovinud ühineda kontserniga, mille osanike hulka kuuluvad ka riigivõimu asutused.
Teise asjaoluna leiab hageja, et Verlipack Jumet’ ja Verlipack Ghlin’i aktsiate pealesunnitud tagasiostmist ei saa pidada
soodustuseks EÜ artikli 87 mõttes.
Esiteks ei saa seoses kõnealuste aktsiate objektiivse hindamisega vastu vaielda sellele, et aktsiate tegelik väärtus ei olnud
kindlasti mitte 113 712 000 Belgia franki. Valloonia piirkond on komisjonile 11. jaanuaril 2001 saadetud kirjas, mis registreeriti
15. jaanuaril 2001, muu hulgas möönnud, et hind on ebaproportsionaalne ega seondu kuidagi aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate
aktsiate majandusliku väärtusega, mis põhineb 1985. aasta kuninglikul dekreedil, ning kui hinnangu oleks andnud asjatundja,
oleks ta märkinud, et tagasiostetud aktsiatel puudub väärtus. Seda konstateeringut kinnitab Belgia Kuningriigi 26. juuli 2001. aasta
kiri komisjonile, mille kohaselt oli kolme Verlipacki äriühingu finantsolukord murettekitav ning aktsiate ja kasumiosale õigusi
andvate aktsiate müügihind, mis määrati 1985. aasta kuningliku dekreedi alusel, ei vastanud enam nende tegelikule väärtusele.
Ükski tavaline ettevõtja ei oleks sellistel tingimustel sellist tehingut sooritanud, nii et seda ei saa kõnealuseid asjaolusid
arvestades käsitleda vabatahtliku omandamisena. Pealegi ei võtnud Heye tagasiostmise kuupäeval endale mingit kohustust Verlipacki
kontsernis osaluse omandamiseks; selline kohustus oli ette nähtud vaid ühelt poolt Imcopack Vlaanderen ja Imcopack Wallonie
ning teiselt poolt Heye vahel 26. detsembril 1996 sõlmitud kokkuleppes.
Aktsiate ostmise tagajärjel eemaldus Valloonia piirkond täielikult Verlipack Jumet’st ja Verlipack Ghlinist, mis kujutas endast
täiendavat olulist ebasoodsat asjaolu.
Asjaolu, et aktsiatel puudus juba sel ajal tegelik väärtus või et see oli negatiivne, kinnitas ühelt poolt otsus 2001/856,
mille punktis 104 on öeldud, et „Ghlin’i ja Jumet’ tehastest saadud tulemused näitavad 1996. aasta osas võrreldes varasemate
aastatega märkimisväärseid tegevusest tulenevat kahjumit ning käibe tuntavat langust”, ning punktis 107 on täpsustatud, et
„komisjon märgib, et enne Heye lisandumist ei saanud Verlipacki finantsolukord olla kuigi elujõuline” ja punktis 115 on järeldatud,
et „[Verlipacki] tegevusaruande põhjal võis enne Heye lisandumist kahtlusteta järeldada kontsernil esinevaid raskusi”. Teiselt
poolt on komisjon ise möönnud Verlipacki katastroofilist finantsolukorda 1996. aasta lõpul. Komisjon on vaidlustatud otsuse
punktides 11 ja 12 öelnud, et „kaks Valloonias tegutsevat äriühingut töötasid sel ajal kahjumiga”, st aastatel 1995 ja 1996,
ning et „Verlipacki kontsern ei oleks olnud 1996. aasta lõpuks suuteline pangalaene graafikujärgselt tagasi maksma”. Komisjoni
põhjendused, mille kohaselt Verlipack Holding II 9 704 aktsial puudub väärtus, peaksid ühtlasi kehtima ka kõnealuste aktsiate
suhtes.
Verlipacki kontserni elujõulisuse puudumisele aastal 1996 viitas ka kohtujurist Jacobs oma ettepanekus eespool punktis 44
viidatud kohtuasjas Belgia
vs.
komisjon, kus otsus tehti 3. juulil 2003 (EKL 2003, lk I‑6934).
Kuigi komisjon ei ole muutnud seisukohta küsimuses, mis puudutab aktsiate väärtust aastal 1996, nõuab hageja tungivalt, et
ta esitaks oma seisukoha tõendamiseks hindamisaruande ning märgiks, mil määral on ta arvestanud Verlipacki kontserni äriühingute
olukorda ja asjaolu, et kõnealused aktsiad ei andnud hääleõigust, ning et isegi pärast nende muutmist hääleõigusega aktsiateks
oli nendega esindatud vaid väga väike protsent Verlipacki kapitalist.
Pealegi toetavad analüüsi, mille kohaselt 113 712 000 Belgia frangi suurust summat ei saa käsitleda antud soodustuse määrana,
veel kaks argumenti: esiteks on tsiviilõiguse kohaselt see võlanõue kustutatud. 20. novembri 1998. aasta lisa rakendamise
tulemusena on see võlaõiguslikult kehtetu; teiseks nähti 113 712 000 Belgia frangi suurune summa hagejale ette Valloonia piirkonna
poolt 1985. aasta kuningliku dekreedi alusel.
Selle kohta märgib hageja, et Valloonia piirkond on 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes ettenähtud majandusliku kuritarvitusena
mõjuva hinna õigustamiseks nimetanud seda juriidiliseks kohustuseks, st et tegemist on seaduse või lepinguga ette nähtud hinnaga,
mille üle ei saa vaielda ja mis on kohustuslik.
Hageja peab vajalikuks täpsustada esiteks seda, et 1985. aasta kuninglik dekreet, eelkõige selle artikkel 3, ei sätesta mitte
tagasiostmise kohustust, vaid puudutab tagasiostmise õigust; teiseks seda, et selles on ette nähtud, et aktsiate märkimise
kokkuleppes tuleb täpsustada tagasiostmise õigus ning selle teostamise kord, mis käesoleval juhul on ära toodud 30. aprilli
1985. aasta kokkuleppe artiklis 11 ja I lisas; ning lõpuks seda, et see annab ettevõtjale, millesse riik on investeerinud,
õiguse väärtpaberid riigilt tagasi osta, nähes selleks puhuks ette, et tagasiostmise hind ei või olla madalam kui 80% väljalaskehinnast.
See säte ei välista seda, et riik võiks väljaspool aktsiate märkimise kokkulepet pakkuda ostuoptsiooni, mille puhul on hind
madalam kui 80% väljalaskehinnast. See säte ei puuduta olukordi, mil riik ise soovib aktsionäride hulgast lahkuda või paneb
mõne eraõigusliku ettevõtja sundolukorda, et see omandaks tema osaluse. Igasugune muu tõlgendus näitaks, et riik on aktsionärina
„vangistatud” ega saa kunagi talle kuuluvat osalust müüa. 18. detsembri 1996. aasta kokkulepe ja 20. novembri 1998. aasta
lisa ei ole 1985. aasta kuningliku dekreedi artikliga 3 vastuolus, samas kui need ilmselgelt ei põhine 30. aprilli 1985. aasta
kokkuleppes nimetatud tagasiostmise õigusel.
Seega on ebaõige komisjoni argument, mille kohaselt hageja on 20. novembri 1998. aasta lisa sõlmides rikkunud 1985. aasta
kuningliku dekreedi artiklit 3, kuna Valloonia piirkond ei olnud õiguslikult kohustatud määrama aktsiate hinda nende üleandmisel
80%-le nende nimiväärtusest.
Samuti ei saa pidada vastuvõetavaks argumenti, mille kohaselt B‑kategooria aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate I kategooria
aktsiate hind, st 113 712 000 Belgia franki, oli kohustuslik tulenevalt 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppest.
Õigupoolest ei ole käesolevas asjas kohaldatav ükski 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe säte, ka mitte artiklid 10 ja 11.
Selle kokkuleppe artikkel 10 näeb ette tingimuse, mida on 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe raames võimatu täita, kuna
selle sättega ette nähtud tagasiostmise kohustust saab kohaldada vaid niivõrd, „kuivõrd saadud kasum ja äriühingute kättesaadavad
reservid seda võimaldavad”. Pealegi ei olnud hageja – keda ei saa samastada R. De Clerckiga – teadlik dokumendist, millest
nähtus, et ta on endale sellise erikohustuse võtnud, ning artikkel 10 ei ole 1985. aasta kuningliku dekreediga kohustuslikuks
muudetud säte. Mis puudutab 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artiklit 11, siis kuigi see on 1985. aasta kuningliku dekreediga
täielikult kooskõlas, ei puutu see käesoleval juhul asjasse. Õigupoolest on nii selles artiklis kui ka kokkuleppes, millega
nähakse ette 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe I lisas ära toodud võimalus, sätestatud vaid Verlipacki äriühingute valikuõigus,
mitte aga tagasiostmise kohustus, arvestades, et selline õigus on ette nähtud neile äriühingutele, mitte hagejale.
Neli kuud pärast 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe sõlmimist pidas Valloonia piirkond Heye’ga läbirääkimisi analoogilise
ostukohustuse küsimuses, mille puhul piirkond loobus üldisel kohustusel põhinevast ülikõrgest hinnast, ja nagu ostukokkuleppe
artiklist 1 nähtus, võeti hinna kindlaksmääramisel aluseks varade netoväärtus, seega kõnealuste aktsiate tegelik väärtus,
mitte väljalaskehind.
20. novembri 1998. aasta lisa, mida komisjon on ekslikult pidanud täiesti iseseisvaks kokkuleppeks, mis on selles sätestatut
silmas pidades ebaloogiline (seda, et lisa pole iseseisev akt, näitavad nii tema pealkiri, põhjendused kui ka selle sätted,
ning lisa kuulub 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe juurde), ning jätnud arvestamata asjaolu, et kõnealune puudutab hageja
poolt aastal 1996 omandatud aktsiate eest tasumist, kohandab seega üksnes tehingu hinda, võttes tasumise korra kindlaksmääramisel
eeskujuks Heye puhul kasutatud korda, tänu millele sai hageja võimaluse tasuda sundolukorras omandatud aktsiate eest Valloonia
piirkonnale sel moel, et loobus teatud arvust aktsiatest, mille tegelik majanduslik väärtus oli samaväärne.
Teise asjaoluna märgib hageja seoses hinnangulise „soodustusega” esmalt seda, et ta ei omandanud tagasiostetud aktsiate läbi
mitte mingisugust täiendavat kontrolli, kuna sellisel kujul nagu need Valloonia piirkonnale kuulusid ei andnud need hääleõigust
(seega poleks ta neid kuidagi saanud kasutada Verlipcki äriühingute otsusetegemise protsessi sekkumiseks); teiseks seda, et
ta ei ole kõnealuste aktsiate omamise kaudu saanud ei dividende ega muud rahalist kasu, ning lõpuks seda, et tal ei olnud
võimalik kõnealuseid aktsiaid sularahaks vahetada, kuna seoses Heye lisandumisega aktsionäride hulka pidi ta kõnealused aktsiad
liitma juurde talle Verlipack Holding I-s kuuluva osalusega.
Seega oleks komisjon pidanud uurima faktilist tausta tervikuna, mitte teatavaid asjaolusid eraldi, eemaldudes tegelikust majanduslikust
olukorrast, ning mitte piirduma oma analüüsis formaaljuriidiliste aspektidega, nagu Euroopa Kohus on sedastanud seoses aktsiate
väärtuse kindlaksmääramisega 24. oktoobri 1996. aasta otsuses liidetud kohtuasjades C‑329/93, C‑62/95 ja C‑63/95: Saksamaa jt
vs.
komisjon (EKL 1996, lk I‑5151, punkt 36). Hageja leiab, et komisjoni lähenemisviis on kitsendav, kuna ta on vaadelnud üksnes
nende aktsiate nimiväärtust, mida hageja oli sunnitud omandama, jättes kõrvale kõik muud tegurid.
Hageja toob komisjoni ebaõige analüüsi illustreerimiseks näite, et kui Valloonia piirkond oleks selle asemel, et müüs talle
aktsiaid ja nägi nende eest hiljem toimuva tasumise võimalusena alternatiividena ette sularahas tasumise ja täitmise asendamise
võimalused, andnud talle need aktsiad algusest peale tasuta, ilma hüvitamise ja vastutasu maksmise kohustuseta, oleks soodustuse
olemasolu ja selle suuruse hindamisel tulnud arvestada üksnes tasuta saadud aktsiate väärtust. Just seetõttu on hageja seisukohal,
et arvestada tuleb kohtuasja iseloomustavaid eritingimusi, st pealesunnitud tagasiostmist ja kunstlikult määratletud hinda,
ning et kuna käesolevat ja eespool kirjeldatud juhtumit määravad olukorrad on äärmiselt sarnased, tuleb neid riigiabi käsitlevat
õigust silmas pidades analüüsida ühtemoodi. Õigupoolest kuulub hagejale mõlemal juhul teatud arv aktsiaid ning tähtsust ei
tohiks omada asjaolu, kas nende tasuta üleandmine toimub otse või asendatakse tasumise kohustus hiljem millegi muuga. Seega
oleks komisjon pidanud selle asemel, et lähtus abstraktsest võlanõudest, arvestama oma analüüsis hagejale üle läinud varade
tegelikku väärtust. Vaid selline analüüs võimaldab kindlaks teha, kas tegelikku majanduslikku olukorda arvestades oli tegemist
soodustuse andmisega.
Komisjon palub selle osa tagasi lükata.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esiteks tuleb uurida hageja argumenti, mille kohaselt sundis Valloonia piirkond teda 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppega
omandama 14 214 B-kategooria aktsiat ja kasumiosale õigusi andvat I kategooria aktsiat hinnaga 113 712 000 Belgia franki;
argument tugineb 25. mai 1998. aasta kirjale, milles Belgia ametiasutused teatasid komisjonile, et „kuna Valloonia piirkond
on kaotanud Beaulieu kontserni suhtes usalduse, näeb ta kahe valdusäriühingu asutamistoimingu heakskiitmise tingimusena ette
talle Verlipack Ghlin’i ja Verlipack Jumet’ tootmisettevõtetes kuuluvate aktsiate ostmise”.
Alustuseks tuleb nentida, et komisjon ei ole 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes käsitletud aktsiate tagasiostmist vaidlustatud
otsuses riigiabina määratlenud.
Seda arvestades tuleb märkida, 18. novembri 1987. aasta lisa et 18. novembri 1987. aasta lisa artikli 3 kohaselt „Imcour NV
ja R. De Clerck kohustuvad alates 1. oktoobrist 1987 lõplikult üle võtma ja täitma kõik 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppes
ja selle lisas määratletud õigused ja kohustused, mis sel kuupäeval kuulusid Adsum NV’le ja W. De Backer’ile”.
Nende kohustuste hulka kuulus ka 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artikli 10 esimeses lõigus nimetatud kohustus, mille kohaselt
Adsum tagab, et alates viie aasta möödumisest käesoleva kokkuleppe sõlmimisest ostavad kolm Verlipacki äriühingut igal aastal
tagasi 10% SNRSN‑le kuuluvatest B‑kategooria aktsiatest (nimiväärtusega tagasiost) ja kasumiosale õigusi andvatest I kategooria
aktsiatest (10 000 Belgia frangi suurune ühtne tagasiostuhind), niivõrd kuivõrd saadud kasum ja nende äriühingute kättesaadavad
reservid seda võimaldavad. Selle kokkuleppe artikli 10 kolmanda lõigu kohaselt täidab Adsum selliste kokkulepete puudumisel
siiski selle artikliga ettenähtud kohustusi.
Pealegi on 18. novembri 1987. aasta lisas täpsustatud, et muudetud on Verlipacki äriühingute kontrolli ja juhtimist ning majandus‑
ja rahandusministrid on andsid 17. novembril 1987 vastavalt 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artikli 14 teisele lõigule
omapoolse nõusoleku.
Lisaks nägi 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artikkel 16 ette, et äriühingute põhikirju muudetakse, et võtta arvesse käesoleva
kokkuleppe sätteid.
Neist elementidest tuleneb, et hageja oli täielikult teadlik sellest, et võttis üle mitte ainult Adsumile ja R. De Backerile
Verlipacki ja Belgia riigi suhtes kuuluvad õigused, vaid ka 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppes määratletud kohustused, mis
pidid kokkuleppe artikli 16 kohaselt olema Verlipacki äriühingute põhikirjade lahutamatuks osaks. Eelkõige Imcour Holding,
kelle õigusjärglaseks hageja on, kohustus 18. novembri 1987. aasta lisa artikli 3 alusel lõplikult täitma nii neid kohustusi
kui ka SNRSN-le Verlipacki kapitalis kuuluvate B-kategooria aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate I kategooria aktsiate tagasiostmise
tingimusi.
Hageja ei saa sellist ostukohustust jätta täitmata seeläbi, et viitab 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe artikli 10 esimeses
lõigus nimetatud kasumi ja Verlipacki äriühingutele kättesaadavate reservidega seonduvale tingimusele, kuna selle kokkuleppe
artikli 10 kolmanda lõigu kohaselt peab hageja igal juhul ka siis, kui Verlipacki äriühingute poolt pole ettenähtud omandamist
toimunud, ise SNRSN-le kuuluvad B‑kategooria aktsiad ja kasumiosale õigusi andvad I kategooria aktsiad tagasi ostma.
Samuti tuleb märkida, et hageja sai 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe alusel toimunud B‑kategooria aktsiate ja kasumiosale
õigusi andvate aktsiate kiire tagasiostmise läbi mitmeid soodustusi.
Esiteks sai hageja koheselt kõigi seni veel Valloonia piirkonnale kuulunud B kategooria aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate
I kategooria aktsiate omanikuks, ning pidi need 18. novembri 1987. aasta lisa kohaselt igal juhul aasta-aastalt osade kaupa
tagasi ostma, mis võimaldas tal seega asuda Verlipacki ümberkorraldamisele, kaasates sellesse Heye, ning lihtsustada kontserni
struktuuri, kandes kõik aktsiad üle Verlipack Holding I-le.
Selles suhtes tuleb meenutada, et nagu toimikust nähtub (vt eelkõige vaidlustatud otsuse punktid 11 ja 12, hagi punkt 23 ning
Belgia Kuningriigi poolt 26. juulil 2001 komisjonile saadetud kirja kuues ja seitsmes lõik), oli Verlipacki kontsern äriühingute
olukord aastal 1996 sedavõrd murettekitav, et klaasitootmise valdkonna spetsialisti kaasamine tundus hädavajalik, et muuta
võimalikuks kontserni majanduslik taastamine. Pealegi ei soovinud see spetsialist, antud juhul Heye, saada sellise kontserni
aktsionäriks, milles omasid osalust ka ametiasutused, mis Heye seisukohast lähtudes „oleks võinud tekitada ohu, et enamusosalus
muutub, juhul kui Valloonia piirkond ja Beaulieu kontsern koostööd teevad”.
Hageja ei vaidle sellele 25. mai 1998. aasta kirjas sisalduvale tõdemusele vastu, vaid kinnitab hagiavalduse punktis 22, et
„Beaulieu kontsern on teadlik, et avalik‑õiguslik aktsionär ei ole enam valmis kolme Verlipacki äriühingut toetama, ning juhul,
kui radikaalseid meetmeid ei kohaldata, tuleb välja kuulutada kõigi nende kolme pankrot. Beaulieu kavandab seega „päästmisoperatsiooni”
ning otsib sel eesmärgil strateegilisi partnereid, kel oleks klaasiturul tunnustatud kogemusi. Sellises olukorras toimuvad
läbirääkimised Heye’ga, kes on üks suurimaid Saksa klaasitootjaid”.
Lisaks tuleneb Belgia Kuningriigi poolt 26. juulil 2001 komisjonile saadetud kirjast, et „Beaulieu ja Heye ning ka Valloonia
piirkond on alustanud läbirääkimisi, et korraldada Verlipacki kontserni üleminekut Heye’le ning luua 1997. aasta aprillis
otsustatud uus finantsstruktuur” ning et „Beaulieu ja Heye vahelise kokkuleppe tulemusena lepiti kokku, et Valloonia piirkonnale
Verlipack Ghlini ja Verlipack Jumet’s kuuluvad aktsiad ja kasumiosale õigusi andvad aktsiad tuleb Beaulieu kontserni poolt
tagasi osta enne, kui Valloonia piirkond mistahes uusi meetmeid rakendab”.
Valloonia piirkond osales pealegi aktiivselt Verlipacki kontserni ümberkorraldamises, mille eesmärk oli heastada teda ähvardavat
kahjumiga tegutsemist. Nagu nähtub otsuse 2001/856 punktidest 18–22, andis ta Heye’le aastal 1997 kaks laenu, kumbki summas
250 miljonit Belgia franki, mida kõnealust ümberkorraldamist silmas pidades kasutati viimati nimetatu poolt Verlipacki aktisakapitali
tehtud sissemakse rahastamiseks (vt selle kohta ka eespool punktis 44 viidatud 3. juuli 2003. aasta otsus Belgia
vs.
komisjon, punktid 22–24).
Teiseks tuleb Beaulieu ja Heye läbirääkimisi ja nendevahelist eespool nimetatud kokkulepet arvestades esile tuua ka soodustused,
mida hageja sai seoses B-kategooria aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate I kategooria aktsiate hinnaga, ning nende eest
maksmise võimalused.
Seega, kui hageja pidi esmalt 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe kohaselt – millega ta ühines 18. novembri 1987. aasta lisaga
– tasuma kokkulepitud hinna vastavalt maksegraafikule, siis 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe alusel sai ta võimaluse lükata
kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate eest tasumine edasi kuni 31. detsembrini 2001, ilma et tal oleks
kohustust maksta intressi, vaatamata sellele, et ta omandas kõik aktsiad ja kasumiosale õigusi andvad aktsiad kohe ning sai
seeläbi aidata kaasa Verlipacki ümberkorraldamisele.
Vastupidiselt hageja väitele, mille kohaselt ei olnud hinna osas võimalik läbi rääkida ning ta pidi tasuma 142 140 000 Belgia
franki, mis võrdus 100%-liselt kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate nimiväärtusega, tuleb järgmise asjaoluna
märkida, et ta sai 28 428 000 Belgia frangi suuruse soodustuse, ning vastavalt 1985. aasta kuningliku dekreedi artiklile 3
võrdus tasutud hind 80%-ga väljalaskehinnast, ning seda vaatamata sellele, et aktsiad läksid kohe tema omandisse ning 113 712 000
Belgia frangi suuruse summa tasumiseks – ilma intressideta – oli tal aega kuni 31. detsembrini 2001.
Pealegi tuleneb selline analüüs ka Belgia Kuningriigi poolt 26. juulil 2001 komisjonile saadetud kirjast, mille kohaselt „Beaulieu
kontsern nõustus nimetatud aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate tagasiostmisega tingimusel, et nende eest tasumise
tingimused on soodsad, st võimalusega tasuda nelja aasta jooksul ilma intressi maksmise kohustuseta, et aidata kaasa kavandatud
ümberkorraldamisele, mis toimub Heye juhtumisel ja koostöös Valloonia piirkonnaga”.
Seega tuleb 25. mai 1998. aasta kirja, millele hageja viitas eesmärgiga toetada tema poolt esitatud argumenti, mille kohaselt
tal puudus 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe alusel toimunud kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate
tagasiostmisel võimalus läbirääkimisteks, viimase lõigu lugemisel arvestada eespool kirjeldatud tagasiostmise konteksti tervikuna,
eelkõige seda, et Heye ja hageja vahel toimusid läbirääkimised, mille tulemusena sõlmiti kokkulepe ning hageja nõustus kõnealuse
tagasiostmisega eespool nimetatud tingimustel, ning seega ei saa väita, et see oleks olnud hagejale Valloonia piirkonna poolt
peale sunnitud.
Pealegi, viidatud 25. mai 1998. aasta kirja järgmised lõigud kinnitavad seda analüüsi osas, mis puudutab seal sisalduvat sõnaselget
viidet sellele, et Verlipacki olukorra parandamiseks on vaja kontserni kontrollimine üle anda Heye’le tagamaks, et uuele investorile
kuulub valdusettevõttes enamus, mis väljendus selles, et hageja soovis kaasata Heye Verlipacki kontserni majanduslikku ümberkorraldamisse.
Seega, arvestades hageja poolt 18. novembri 1987. aasta lisaga endale võetud B‑kategooria aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate
I kategooria aktsiate tagasiostmise kohusust ning enne seda Beaulieu kontserni ja Heye vahel sõlmitud kokkulepet ning sellest
tulenevaid soodustusi, tuleb tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt oli ta Valloonia piirkonna poolt asetatud sundseisu.
Teisena tuleb uurida hageja argumenti, mille kohaselt märgiti 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes kõnealuste aktsiate ja
kasumiosale õigusi andvate aktsiate hind ülikõrgena, kuigi nende aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate väärtus oli
null või isegi negatiivne, ning et 20. novembri 1998. aasta lisaga sooviti selles määratud hinda kohandada, et viia see kooskõlla
Verlipack Holding I poolt neli kuud hiljem tasutud hinnaga, või nagu väidab hageja – hinnaga, mille Heye tasus analoogse ostukokkuleppe
alusel 9. aprilli 1997 aktsiate eest, mille hind määrati kindlaks nende tegeliku, mitte nimiväärtuse alusel.
Esiteks, seoses hinna liiga kõrgena näitamisega 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes tuleb meenutada, et – esiteks väljendas
hageja 18. novembri 1987. aasta lisa sõlmimisega nõusolekut osta tagasi SNRSN-le kuuluvad Verlipacki B‑kategooria aktsiad
ja kasumiosale õigusi andvad I kategooria aktsiad vastavalt selles ära toodud maksegraafikule ja hinnaga, ning teiseks oli
teadlik sellest, et 1985. aasta kuningliku dekreedi kohaselt – ning mida oli konkreetselt mainitud 30. aprilli 1985. aasta
kokkuleppe artikli 4 punkti f viimases lõigus – ei võinud hääleõiguseta eelisaktsiate hind olla alla 80% nende väljalaskehinnast.
Lisaks nähtub 11. jaanuari 2001. aasta kirjast, mis on registreeritud 15. jaanuaril, ja mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse
punktis 97, et Valloonia ametiasutused kirjutasid komisjonile, et 113 712 000 Belgia frangi suurune hind kujutab endast vastavalt
1985. aasta kuninglikule dekreedile 80% kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate väärtusest, võttes aluseks
nende väljalaskehinna.
Samuti nähtub Belgia Kuningriigi 26. juuli 2001. aasta kirjast komisjonile, et Belgia ametiasutused märkisid vastuseks komisjoni
kinnitusele, mille kohaselt „kohustus määrata hind 80%‑le väljalaskehinnast tuleneb seadusest ning on eranditult kohustuslik
kõigile, kes soovivad osta seda liiki eelisaktsiaid”, et nad olidki juba võtnud arvesse asjaolu, et 1985. aasta kuninglik
dekreet ei näe ette tingimusi, mille kohaselt peab toimuma tasumine, ning et kokkulepitud eritingimusi õigustasid Belgia õigusnormide
kohaldamisest Beaulieu kontsernile tulenevad lisakulutused.
Kuigi – nagu tuleneb vaidlustatud otsuse punktidest 77–79 – Belgia ametiasutused on kinnitanud fakti, et kõnealuste aktsiate
ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate eest on makstud hind, mis nende arvates ei vasta majanduslikus mõttes tegelikkusele,
on nad siiski õigustanud sellise hinna kasutamist 1985. aasta kuningliku dekreediga, mis kuulub kohaldamisele kõikide käesolevas
asjas käsitletava tehinguga sama liiki omandamistehingute suhtes, ning rõhutanud 11. jaanuari ja 26. juuli 2001. aasta kirjades,
millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktides 152 ja 153, et nad on nimetatud lisakulutuste hüvitamiseks andnud võimaluse
soodsate maksetingimuste kohaldamiseks, st andnud hagejale võimaluse tasuda nelja aasta jooksul pärast vara üleminekut, ilma
et lisanduks intresside maksmise kohustus, ning samuti seda, et Beaulieu kontsern nõustus sellise hinnaga.
Pealegi nähtub ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse punktidest 10 ja 13, et varade väärtus oli suurem võlgade summast,
kuna vara, mis hõlmas kolme tootmisettevõtet (Ghlin, Jumet ja Mol), hinnati 515 miljonile Belgia frangile ja võlad 362,8 miljonile
Belgia frangile.
Lõpetuseks tuleb märkida, et toimikust ei nähtu, et hageja oleks ükskõik millises siseriiklikus kohtumenetluses vaidlustanud
kas kohustuse tasuda kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate hinnaks määratud summa, mis on ära toodud
18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes, millega ta on pealegi nõustunud, või 1985. aasta kuningliku dekreedi kehtivuse.
Teiseks tuleb seoses 20. novembri 1998. aasta lisas sätestatuga nentida, et sellega on võla kustutamise tingimustena ette
nähtud kas 113 712 000 Belgia frangi suuruse summa tasumine ülekandega või äriühingu Verlipack Holding II kapitali hulka kuuluva
9 704 aktsia üleandmine.
Seega, kuigi 20. novembri 1998. aasta lisa nägi ette, et võlgnevust võib kustutada mitte ainult 113 712 000 Belgia frangi
suuruse summa ülekandmisega, vaid ka 9 704 väärtuseta aktsia üleandmisega, tuleb siiski märkida, et selle lisa eesmärk ei
olnud 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes ära toodud hinna kohandamine 9. aprilli 1997. aasta kokkuleppes märgitud hinnaga,
kuna lisa enda sõnastusest tulenevalt oli selle eesmärk üksnes näha ette täiendav võimalus võla kustutamiseks väärtuseta aktsiate
üleandmisega.
Pealegi, kui oleks soovitud hinda kohandada, on mõistlik eeldada, et esiteks oleks võidud ette näha ka ülekandega tasumisele
kuuluva summa vähendamine, ning teiseks poleks tohtinud sellist lisa võtta vastu 20. novembril 1998, st ligikaudu kakskümmend
kuud pärast 9. aprilli 1997. aasta kokkuleppe allkirjastamist Valloonia piirkonna ja Verlipack Holding I vahel (keda kontrollis
Heye), st kuupäeval, mil – nagu nähtub vaidlustatud otsuse punktist 75 – äriühing Verlipack Holding II oli pealegi tasumisest
loobunud. Tribunal de commerce de Mons oli oma 31. mai 1999. aasta otsuses konstateerinud, et Verlipack Holding II oli tasumise
katkestanud juba 1998. aasta juunis.
Järelikult ei saa pidada vastuvõetavaks hageja argumenti, mis tugineb sellele, et aastal 1996 oli aktsiate tegelik väärtus
null või isegi negatiivne, ning et 20. novembri 1998. aasta lisa eesmärk oli kohandada 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes
näidatud hinda 9. aprilli 1997. aasta kokkuleppes kehtestatuga.
Eeltoodust tervikuna järeldub, et esimese väite esimene osa tuleb tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab asjaolu, et kuigi soodustuse andmine toimus, ei saa hagejat käsitleda soodustatud ettevõtjana EÜ artikli 87
lõike 1 mõttes
–       Poolte argumendid
Selle osa toetuseks viitab hageja otsusele 2001/856, eelkõige selle punktidele 109 ja 110, milles komisjon on märkinud, et
abisaaja, kes peab saadud abi tagastama, ei ole ilmtingimata see ettevõtja, kellele ametiasutused otseselt vahendid üle kandsid,
vaid see, kes seda tegelikult kasutada sai. Otsuse 2001/856 punkti 110 kohaselt kinnitab seda Euroopa Kohtu praktika, milles
eristatakse ühelt poolt ettevõtjaid, keda on kasutatud vaid vahendite ülekandmise vahendina, ning teiselt poolt neid ettevõtjaid,
kes on saanud neist vahenditest tulu, nii et neid võib käsitleda abisaajatena. Hageja väidab veel kord, et aktsiad, mida ta
oli sunnitud omandama, kuulusid talle vaid lühikest aega, ning tal polnud kavatsust neid endale jätta. Nagu nähtub Valloonia
piirkonna 25. mai 1998. aasta kirjast komisjonile, tuleb kõnealuste aktsiate tagasiostmise puhul arvesse võtta asjaolu, et
Heye pidi omandama kontrolli Verlipacki kontserni üle, mis oli ühtlasi ka põhjus, miks kõnealused aktsiad paigutati äriühingusse
Verlipack Holding I ning läksid lõppkokkuvõttes kaudselt üle Heye’le.
Seega on hageja seisukohal, et teda ei saa käsitleda soodustatud isikuna EÜ artikli 87 lõike 1 mõttes.
Järelikult on vaidlustatud otsus osas, milles sellega hagejat käsitletakse riigiabi saajana, vastuolus nii EÜ artikli 87 lõike 1
kui ka määruse nr 659/1999 artiklitega 7 ja 13 nende koostoimes.
Komisjon palub selle osa tagasi lükata.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esiteks tuleb nentida, et osas, milles hageja esitatud argumendid tuginevad asjaolule, et väidetavalt oli ta 18. detsembri
1996. aasta kokkuleppe alusel toimunud 14 214 B‑kategooria aktsia ja kasumiosale õigusi andva I kategooria aktsia tagasiostmisel
sundseisus, tuleb need käesoleva kohtuotsuse punktides 129‑149 nimetatud põhjustel tagasi lükata.
Teiseks – kui ka hageja argumentide käsitlemisel ei tule lähtuda pealesunnitud tagasiostmisest, ei saa neid pidada vastuvõetavaks.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 131–149, nõustus hageja vastavalt Adsumi poolt 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppes
– millega hageja ühines 18. novembri 1987. aasta lisaga – endale võetud kohustusele, mida korrati 18. detsembri 1996. aasta
kokkuleppes, ostma tagasi Valloonia piirkonnale SA Verlipack Jumet’ ja SA Verlipack Ghlini kapitalis kuuluvad B-kategooria
aktsiad ja kasumiosale õigusi andvad I kategooria aktsiad, tasudes nende eest 113 712 000 Belgia franki.
Seega loobus Valloonia piirkond 20. novembril 1998 hageja suhtes 113 712 000 Belgia frangi suurusest konkreetsest ja likviidsest
võlanõudest, saades vastu ühe sellise äriühingu aktsiaid, millel väärtus sel kuupäeval oli null, – millele hageja pole ka
vastu vaielnud. Hageja ei ole tõendanud, et pärast võlanõudest loobumist 1998. aasta novembris kandis ta selle summa üle Verlipack
Holding II-le või mõnele muule äriühingule, keda saaks seeläbi pidada selle summa saajaks, ning seega on kõnealune summa jätkuvalt
tema kontol.
Seega on komisjon õigustatult nentinud, et hageja on saanud kasu talle eraldatud riigi vahenditest.
Järelikult tuleb selle väite teine osa tagasi lükata.
Kolmas osa, mis puudutab konkurentsi kahjustamist ja ühendusesisese kaubanduse mõjutamist
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjon on vaidlustatud otsuse punktides 70–72 konkurentsi kahjustamist ja ühendusesisese kaubanduse mõjutamist
puudutavat kahte tingimust analüüsinud väga lühidalt, st ta on üksnes kinnitanud, et need tingimused on täidetud, kuna Beaulieu
kontsern on tekstiiliturul esmajärgulise tähtsusega ettevõtja ja ekspordib suure osa oma toodangust.
Tuleb märkida, et selliste ettevõtjate puhul nagu Beaulieu kontsern ei peaks komisjonil olema kohustust tõendada, et nimetatud
kaks tingimust on täidetud. Hageja leiab, et esiteks oli ta asjasse kaasatud Verlipacki äriühingute aktsionärina, mitte tekstiilitootjana,
ning et asjaolu, et ta oli sunnitud omandama klaastaarat tootva kontserni aktsiaid ning paigutama need valdusettevõttesse,
mida kontrollib samuti üks samal turul tegutsevatest ettevõtjatest, ei olnud kuigivõrd seotud Beaulieu kontserni tegevusega
tekstiilitootmise valdkonnas. Hageja väidab, et neil asjaoludel – kuna abi oli suunatud turule, mis polnud see turg, mis kannatas
konkurentsikahjustuste tõttu – on vaidlustatud otsus ebaõige, kuna kahe EÜ artikli 87 lõikes 1 nimetatud tingimusega seoses
on selles viidatud vaid Beaulieu kontserni seisundile tekstiiliturul. Teiseks – asjaolu, et hageja oli paigutanud oma vara
äriühingusse Verlipack kapitali, mõjutas tema tegevust tekstiilitootmise valdkonnas pigem pärssivalt, mitte ei toetanud seda,
seda ka seetõttu, et investeeringu tagajärjeks oli märkimisväärne kahjum.
Nõudes vaidlustatud otsuses nimetatud summa tagastamist, ei paranda komisjon sellega konkurentsi kahjustavat olukorda– pigem
vastupidi –, ning sanktsioneerib Beaulieu kontserni, samas kui avalik sektor oli ise tunnistanud, et hageja poolt aktsiate
eest tasutud hind oli ebaproportsionaalne ning et Valloonia piirkond oli vastutasu 20. novembri 1998. aasta lisaga korrigeerinud.
Pealegi kuulusid Verlipack Holding I aktsiad hagejale vaid lühikest aega ning ta ei saanud neist mitte mingisugust rahalist
ega majanduslikku kasu. Isegi kui lähtuda eeldusest, et hageja sai nimetatud aktsiad tasuta, kinnitab hageja ise, et see soodustus
ei oleks saanud mitte kuidagi tekstiilituru konkurentsi mõjutada.
Komisjon palub selle osa rahuldamata jätta.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esmalt tuleb märkida, et selles punktis vaidlustab hageja esiteks komisjoni analüüsi küsimuses, mis puudutab EÜ artikli 87
lõikes 1 väljendatud konkurentsi kahjustamise ja liikmesriikidevahelise kaubavahetuse tingimusi käesolevas asjas, ning teiseks
vaidlustatud otsuses seoses nende kahe tingimusega ära toodud põhjendused, mis on väidetavalt liiga napisõnalised; nimetatud
põhjendusi käsitletakse ka neljandas väites, mille raames neid ka uuritakse.
Esiteks tuleb seoses konkurentsi kahjustamist puudutava tingimusega meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt rikub
abi, mille eesmärk on vabastada ettevõtjad selliste kulude kandmisest, mida nad oleks normaaltingimustes pidanud seoses igapäevase
juhtimise või tegevusega ise kandma, põhimõtteliselt konkurentsitingimusi (vt Esimese Astme Kohtu 8. juuni 1995. aasta otsus
kohtuasjas T‑459/93: Siemens
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑1675, punktid 48 ja 77 ning viidatud kohtupraktika, ja 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
T‑214/95: Vlaamse Gewest
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑717, punkt 43).
Samuti tuleb meenutada, et kui riigivõimu asutus soodustab tiheda konkurentsiga sektoris tegutsevat ettevõtjat seeläbi, et
annab talle teatava eelise, kahjustab ta sellega konkurentsi või tekitab konkurentsi kahjustamise ohu (eespool punktis 177
viidatud kohtuotsus Vlaamse Gewest
vs.
komisjon, punkt 46).
Käesoleval juhul – nagu selle väite esimese ja teise osa uurimisel nenditud – loobus Valloonia piirkond 113 712 000 Belgia
frangi suurusest võlanõudest hageja suhtes, kusjuures hageja tegutseb sektoris, mis on konkurentsile täielikult avatud, st
tekstiilisektoris.
Seega on komisjon vaidlustatud otsuse punktis 71 õigustatult asunud seisukohale, et vaidlusalune abi kahjustas või ähvardas
kahjustada konkurentsi.
Liikmesriikidevahelise kaubavahetuse mõjutamist puudutava tingimuse osas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui liikmesriigi
poolt antud finantsabi tugevdab mõne ettevõtja seisundit ühendusesiseses kaubavahetuses võrreldes konkureerivate ettevõtjatega,
tuleb viimatinimetatuid käsitleda ettevõtjatena, keda see abi mõjutab (Euroopa Kohtu 17. septembri 1980. aasta otsus kohtuasjas
730/79: Philip Morris
vs.
komisjon, EKL 1980, lk 2671, punkt 11, ja 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑75/97: Belgia
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑3671, punkt 47; eespool punktis 177 viidatud Esimese Astme Kohtu otsus Vlaamse Gewest
vs.
komisjon, punkt 50; 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑152/99: HAMSA
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑3049, punkt 220, ja eespool punktis 83 viidatud otsus Fleuren Compost
vs.
komisjon, punkt 57).
Käesolevas asjas on komisjon vaidlustatud otsuse punktis 70 ära toonud tabeli, mida hageja ei ole vaidlustanud ja millest
nähtub, et vaipade ja muude tekstiilist põrandakatete tootmise valdkonnas toimub Belgia ja muu maailma vahel tihe kaubavahetus:
aastal 1998 eksportis Belgia kaupu 2 009 560 000,84 euro väärtuses ning importis neid 211 659 000,19 euro väärtuses.
Lisaks nähtub vaidlustatud otsuse punktist 71, eelkõige lk 17 allservas olevast märkusest, et hageja on Euroopa suurim vaibatootja,
kes ekspordib 98% toodangust. Pealegi on komisjon märkinud, et aastatel 1997, 1998 ja 1999 müüs hageja väärtuses vastavalt
4 379 764 000 Belgia franki, 5 182 220 000 Belgia franki ja 4 821 857 000 Belgia franki.
Lisaks ei saa pidada vastuvõetavaks hageja argumenti, mille kohaselt EÜ artikli 87 lõikes 1 väljendatud tingimused ei ole
käesolevas asjas täidetud, kuna vaidlusalune abi oli suunatud turule, mis polnud see turg, mis kannatas konkurentsikahjustuste
tõttu. Vaidlustatud otsuse kohaselt puudutas kõnealust riigiabi käsitlev menetlus Beaulieu kontserni, mida kontrollib hageja,
nagu nähtub vaidlustatud otsuse punktist 22. 113 712 000 Belgia frangine abi, mida – nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 169
märgitud – Verlipack Holding II ega mõne muu klaasisektoris tegutseva äriühingu kapitali hulka üle ei kantud, jäi Beaulieu
kontsernile. Seega avaldus selle abimeetme mõju valdkonnas, kus Beaulieu kontsern tegutseb, nimelt tekstiilisektoris. Seega
leidis hagejale antud abi väljenduse konkurentsieelisena tekstiiliturul.
Järelikult ei saa kolmandat osa pidada vastuvõetavaks ning esimene väide tuleb tervikuna tagasi lükata.

Teine väide, mis tugineb proportsionaalsuse põhimõtte ja määruse nr 659/1999 artikli 14 rikkumisele
Poolte argumendid
Hageja tuletab meelde, et vastavat kohtupraktikale ei või ühenduse institutsioonide poolt vastuvõetud aktid minna kaugemale
sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks asjakohane ja vajalik (Euroopa Kohtu 17. mai 1984. aasta otsus kohtuasjas
15/83: Denkavit Nederland, EKL 1984, lk 2171; Esimese Astme Kohtu 22. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑9/98: Mitteldeutsche
Erdöl-Raffinerie
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑3367) ning et see põhimõte sisaldub määruse nr 659/1999 artiklis 14, mis sätestab, et komisjon
ei nõua abi tagastamist, kui see on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
Hageja leiab, et ta on tõendanud, et kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate pealesunnitud tagasiostmine
Verlipacki äriühingutelt ei toonud talle mitte mingisugust rahalist või muud tulu EÜ artikli 87 mõttes, mistõttu on olematu
abi tagastamise kohustus vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
Pealegi, isegi kui eeldada, et toimus sellise riigiabi andmine, mis tõi talle kasu, ei saa väidetavat soodustust kvalifitseerida
tavapärasel moel antuks. Õigupoolest lähtutakse enamikul juhtudel eeldusest, et ettevõtjale antud tegutsemisabi summa vastab
sisuliselt konkurentsitakistusele sektoris, kus ettevõtja tegutseb. Ühest küljest ei toimunud käesoleval juhul avaliku sektori
vahendite otsest ülekandmist erasektorisse ning teisest küljest ei suunatud soodustust traditsioonilisele tegevusvaldkonnale.
Seega on ebaõige määratleda tekstiilituru konkurentsikahjustuse ulatust üksnes hageja poolt pakkeklaasi tootvas kontsernis
omandatud aktsiate nimiväärtuse alusel. Hageja on seisukohal, et kohtuasja asjaoludest tervikuna nähtub, et aktsiate nimiväärtus
ei vasta väidetava konkurentsikahjustuse ulatusele tekstiiliturul mitte üksnes seetõttu, et see väärtus on kuritahtlikult
liiga kõrgena esitatud ega vasta kuidagi nende tegelikult väärtusele, vaid ühtlasi põhjusel, et isegi kui eeldada, et aktsiate
pealesunnitud tagasiostmine tõi talle tulu, ei saa selle tagajärjeks olla konkurentsi kahjustamine tekstiiliturul, kuna aktsiate
tasuta omandamine klaasiturul ei tähenda automaatselt soodustuse andmist tekstiiliturul tegutsemiseks.
Neist elementidest tuleneb, et komisjoni väide, mille kohaselt on tagastamisnõue hageja omandatud aktsiate nimiväärtuses vajalik
konkurentsikahjustuse heastamiseks, vastuolus tegeliku majandusliku olukorraga, nii et komisjon rikub selle summa tagastamist
nõudes nii proportsionaalsuse põhimõtet kui ka määruse nr 659/1999 artiklit 14.
Komisjon palub selle väite tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab hageja argumenti, mille kohaselt on komisjon rikkunud määruse nr 659/1999 artikli 14 lõiget 1 ning proportsionaalsuse
põhimõtet, nõudes abi tagastamist, kuigi 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe kohaselt toimunud B‑kategooria aktsiate ja kasumiosale
õigusi andvate I kategooria aktsiate pealesunnitud tagasiostmine ei toonud hagejale mitte mingisugust rahalist kasu, siis
piisab sellest, kui nentida, et kuna see väide rikkumise kohta tugineb argumendile, mille kohaselt oli hageja kõnealuse tagasiostmise
juures väidetavalt sundseisus, siis tuleb see käesoleva kohtuotsuse punktides 129–149 nimetatud põhjustel tagasi lükata.
Kui lähtuda eeldusest, et hageja argument ei tugine mitte sundusel, vaid üksnes asjaolul, et ta ostis kõnealused aktsiad tagasi,
tuleb see samuti tagasi lükata.
Õigupoolest tuleb nentida, et käesoleval juhul seisnes riigiabi andmine selles, et – nagu nähtub vaidlustatud otsuse punktidest 91
ja 92 – 20. novembril 1998 loobus Valloonia piirkond 113 712 000 Belgia frangi suurusest konkreetsest võlanõudest Beaulieu
kontserni vastu, saades vastu 9 704 äriühingu Verlipack Holding II aktsiat, mis olid nende üleandmise kuupäeval 1998. aasta
detsembris väärtusetud, kuna 11. veebruaril 1999 hinnati selle äriühingu varade väärtuseks 1 Belgia frank.
Seega lähtub hageja ebaõigest eeldusest, väites, et konkurentsikahjustuse ulatus määrati ekslikult kindlaks lähtudes aastal
1996 omandatud aktsiate nimiväärtusest, kuna riigiabina ei kvalifitseeritud mitte seda tehingut, vaid see, et 20. novembril
1998 loobus Valloonia piirkond 113 712 000 Belgia frangi suurusest konkreetsest ja likviidsest võlanõudest hageja suhtes ning
et seda loobumist ei ole siseriiklikes kohtutes vaidlustatud.
Loobudes sellisest võlanõudest eraettevõtja suhtes, nõustus Belgia Kuningriik 113 712 000 Belgia frangi suuruse abisumma ülekandmisega
avalikust sektorist erasektorisse.
Kahjustuse suuruse kindlaksmääramisel tuleb arvestada asjaolu, et Valloonia piirkonnal oli hageja suhtes 113 712 000 Belgia
frangi suurune konkreetne ja likviidne võlanõue, mida ta otsustas mitte tagasi nõuda.
Seega nõudis komisjon vaidlustatud otsuse punktis 111 abi tagastamist, arvestades sellise summaga võlanõudest loobumist, „et
taastada majanduslikud tingimused, milles ettevõtja olnuks siis, kui kokkusobimatut riigiabi ei oleks talle antud”.
Mis puudutab hageja argumenti, mille kohaselt ei olnud antud abi tagajärjeks konkurentsi rikkumine tekstiiliturul, kuna aktsiate
tasuta omandamine klaasiturul ei tähenda automaatselt soodustuse andmist tekstiiliturul tegutsemiseks, siis piisab sellest,
kui meenutada, nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktis 184 märgitud, et hagejale antud abi jäi Beaulieu kontsernile ning seega
leidis see väljenduse finantsabina tekstiiliturul, nii et – arvestades, et see abi tugevdas abi saanud ettevõtja seisundit
võrreldes teiste ettevõtjatega ja võimaldas sel suurendada eksporti – seeläbi rikuti konkurentsi ühisturul ning mõjutati liikmesriikidevahelist
kaubavahetust.
Seega ei saa komisjonile ette heita, et ta on rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet ja määruse nr 659/1999 artiklit 14 seeläbi,
et nõudis 113 712 000 Belgia frangi suurusest võlanõudest loobumisena väljendunud abi tagastamist selle summa ulatuses.
Neil asjaoludel tuleb teine väide tagasi lükata.

Kolmas väide, mis tugineb võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele
Hageja on jaganud selle väite kolme ossa ja heidab komisjonile ette, et see on rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, mida
on väljendatud Euroopa Kohtu 19. oktoobri 1977. aasta otsuses liidetud kohtuasjades 117/76 ja 16/77: Ruckdeschel jt (EKL 1977,
punkt 1753), esmalt seeläbi, et ta kohaldas hagejale äriühingus Verlipack kuulunud aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate
aktsiate väärtuse kindlaksmääramiseks kahte erinevat hindamismeetodit, seejärel viis hindamise läbi erinevatel aegadel ning
lõpuks kasutas riigiabi lõppsaajat puudutavat argumenti kahel erineval moel.
Esimene osa, mis puudutab asjaolu, et vaidlustatud otsusega on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna aktsiate ja kasumiosale
õigusi andvate aktsiate väärtuse kindlaksmääramiseks on kasutatud kahte erinevat meetodit
–       Poolte argumendid
Hageja heidab komisjonile ette seda, et too on Verlipacki äriühingute aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate väärtuse
kindlaksmääramiseks kasutanud kahte erinevat meetodit, millest üks põhines nende väljalaskehinnal (nimiväärtus, st 113 712 000
Belgia franki ehk siis hind, millega hageja oli kohustatud need tagasi ostma), ja teine aktsiate tegelikult väärtusel hetkel,
mil need Valloonia piirkonnale üle kanti, ja mis vaidlustatud otsuse punkti 80 andmetel oli kindlasti null.
Valloonia piirkond ja hageja olid nende kahe tehingu puhul peaaegu identses olukorras: mõlemad olid neile Verlipacki äriühingutes
kuuluvate väärtpaberite portfelli andnud üle hetkel, mil need äriühingud olid majanduslikes raskustes, st 1996. aasta detsembris,
mil Valloonia piirkond andis kõnealused aktsiad ja kasumiosale õigusi andvad aktsiad üle hagejale, ja 1998. aasta novembris,
mil hageja andis aktsiad üle Valloonia piirkonnale. 1996. aasta detsembris täheldati Verlipack Jumet’ ja Verlipack Ghlin’i
puhul äärmiselt suurt kahjumit.
Seega tõstatab hageja küsimuse, kas komisjonil oli põhjust kohaldada kahte erinevat meetodit, määramaks kindlaks kahes sisuliselt
sarnases äriühingus omatava väärtpaberiportfelli väärtust, seda muidugi erinevatel kuupäevadel, kuid väga sarnases finantsolukorras.
Hageja märgib, et komisjoni ainus õigustus on 1985. aasta kuninglik dekreet. Käesoleva kohtuotsuse punktis 126 nimetatud kohtupraktikast
lähtudes on selline lähtepunkt liiga formaalne, jäik ja kitsendav ning ei arvesta käesoleva kohtuasja faktilisi ja majanduslikke
asjaolusid. Ühest küljest rõhutas Valloonia piirkond mitmeid kordi asjaolu, et hageja poolt 1996. aastal tasutud hind oli
esitatud ülikõrgena, ning et teisest küljest võttis Valloonia piirkond aastal 1997 Heye puhul arvesse aktsiate tegelikku väärtust.
Komisjon palub selle punkti tagasi lükata.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt seisneb diskrimineerimine eelkõige just sarnaste olukordade erinevas
kohtlemises, mille tulemusena asetatakse ühed ettevõtjad võrreldes teistega ebasoodsamasse olukorda, ilma et sellist kohtlemise
erinevust õigustaks piisavalt olulised objektiivsed erinevused (Euroopa Kohtu 13. juuli 1962. aasta otsus liidetud kohtuasjades
17/61 ja 20/61: Klöckner‑Werke ja Hoesch
vs.
Haute Autorité, EKL 1962, punktid 615 ja 652; 15. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 250/83: Finsider
vs.
komisjon, EKL 1985, lk 131, punkt 8, ja 26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑351/98: Hispaania
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8031, punkt 57; Esimese Astme Kohtu 7. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑106/96: Wirtschaftsvereinigung
Stahl
vs.
komisjon EKL 1999, lk II‑2155, punkt 103).
Selles suhtes tuleb märkida, et hageja nõustus 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppe alusel, millega ta liitus 18. novembri 1987. aasta
lisaga, võtma endale sellest kokkuleppest tulenevad õigused ja kohustused, st ta nõustus täpsemalt kokkuleppe artiklis 10
ette nähtud tingimustega, mis kehtisid B‑kategooria aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate I kategooria aktsiate tagasiostmise
suhtes, eelkõige hinnaga. Lisaks oli kokkuleppes sõnaselgelt viidatud 1985. aasta kuninglikule dekreedile, milles olid sätestatud
nende tagasiostmise hinnatingimused.
Nagu vaidlustatud otsuse punktidest 77 ja 78 nähtub, võrdus 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppega vastavalt 1985. aasta dekreedile
ette nähtud hind 80%-ga hääleõiguseta eelisaktsiate väärtusest, mis oli ette nähtud 30. aprilli 1985. aasta kokkuleppes. Selle
tehingu tulemusena oli hagejal Valloonia piirkonna ees 113 712 000 Belgia frangi suurune konkreetne ja likviidne võlg.
Seevastu nende aktsiate väärtus, millega Valloonia piirkond 20. novembri 1998. aasta lisa alusel nõustus 113 712 000 Belgia
frangi suuruse võlanõude kustutamiseks, nagu nähtub vaidlustatud otsuse punktidest 73–76 ja 80, ei olnud kuidagi 1985. aasta
kuningliku dekreediga seotud, vaid see pidi kindlaks määratama lisa vastuvõtmise kuupäeval esinenud faktilisi asjaolusid arvestades.
20. novembri 1998. aasta lisa vastuvõtmise ajal oli Verliapck Holding II, mille aktsiad Valloonia piirkonnale üle kanti, võla
tasumisest loobunud ja seda Tribunal de commerce de Monsi 31. mai 1999. aasta kohtuotsuse andmetel juba 1998. aasta juunis,
ning tema varade väärtuseks hinnati 1 Belgia frank. Seega ei olnud neil aktsiatel, mille nimiväärtus oli 100 miljonit Belgia
franki, 20. novembri 1998. aasta lisa vastuvõtmise hetkel enam mitte mingisugust väärtust, mida hageja ei ole ka vaidlustanud.
Seega võis komisjon seda lisa arvesse võtta, arvestades kõnealuste aktsiate tegelikku väärtust.
Siit järeldub, et kuna olukorrad ei olnud identsed, ei ole komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet rikkunud.
Seda järeldust ei lükka ümber hageja argument, mille puhul hageja tugineb tema enda olukorra ja Heye olukorra võrdlemisele
seonduvalt Verlipack Holding I ja Valloonia piirkonna vahelise 9. aprilli 1997. aasta ostukokkuleppega, mille kohaselt „iga
aktsia hind saadakse SA Verlipack Holding II raamatupidamisarvestuses olevate netovarade väärtuse jagamisel selle äriühingu
poolt välja lastud aktsiate arvuga”.
Õigupoolest ei nähtu sellest kokkuleppest, et Valloonia piirkonnale äriühingus Verlipack Holding II kuulunud aktsiad oleksid
olnud hääleõiguseta eelisaktsiad 1985. aasta kuningliku dekreedi mõttes.
Igal juhul – isegi kui eeldada, et kõnealuses ostukokkuleppes märgitud aktsiad oleksid olnud võrreldavad nendega, mis anti
üle 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppe alusel, tuleb siiski nentida – nagu komisjon on õigustatult väitnud –, et hagejat
kohtles diskrimineerivalt Valloonia piirkond, mitte komisjon.
Seega tuleb kolmanda väite esimene osa tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab asjaolu, et vaidlustatud otsusega on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna aktsiate ja kasumiosale
õigusi andvate aktsiate hindamine viidi läbi erinevatel aegadel
–       Poolte argumendid
Hageja leiab, et vaidlustatud otsusest nähtub, et 1998. aasta detsembris täitmise asendamisel kasutatud aktsiate väärtuseks
hinnati 0 Belgia franki seetõttu, et Verlipack Holding II varade väärtus oli 11. veebruariks 1999 vähenenud 1 Belgia frangini.
Seega lähtus komisjon Valloonia piirkonnale üleantud aktsiate väärtuse hindamisel vaidlustatud otsuse vastuvõtmise hetkest
ning võttis arvesse kõnealuse Verlipacki kontserni kuuluva äriühingu edasist arengut kuni selle pankroti väljakuulutamiseni.
Seevastu aastal 1996 ostetud aktsiate väärtuse puhul võttis komisjon arvesse vaid nende nimiväärtust omandamise hetkel. Seega
ei ole komisjon vaidlustatud otsuse punktis 107 mitte mingil moel arvestanud ei kõnealuste äriühingute majandusliku ega finantsolukorra
muutumist ega otsust 2001/856, millest nähtub, et enne Heye kaasamist ei tundunud Verlipacki finantsolukord kuigi lootustandev.
Lisaks ei ole komisjon arvestanud 20. novembri 1998. aasta lisa, mille kohaselt oli Valloonia piirkonna võlanõue pärast täitmise
asendamist Verlipack Holding II aktsiatega tsiviilõiguslikult kustutatud. Seega ei saa pidada objektiivselt õigustatuks, et
komisjon neid kahte olukorda käsitlenud erinevalt, st võttis esimesel juhul arvesse Verlipacki kontserni majandusliku ja finantsolukorra
arengut, kuid teisel juhul seda ei teinud, mistõttu see kujutab endast võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Komisjon palub selle osa tagasi lükata.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb nentida, et hageja on teises osas sisuliselt korranud argumente, millele ta toetub väite esimeses osas, mis puudutab
kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate väärtust, nii et siinkohal tuleb viidata käesoleva otsuse punktidele 207–211.
Igal juhul tuleb märkida, et komisjon on hagejale 20. novembri 1998. aasta lisaga antud abisumma kindlaksmääramisel õigustatult
arvestanud faktilisi asjaolusid sellisena, nagu need olid hetkel, mil Valloonia piirkond nõustus 113 712 000 Belgia frangi
suuruse konkreetse ja likviidse võlanõude eest vastu võtma 9 704 aktsiat äriühingus Verlipack Holding II, mil puudus sel kuupäeval,
st 20. novembril 1998, igasugune väärtus.
Seega tuleb kolmanda väite teine osa tagasi lükata.
Kolmas osa, mis puudutab asjaolu, et vaidlustatud otsusega on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna selles on riigiabi
lõppsaajat puudutavat argumenti kasutatud kahel erineval moel
–       Poolte argumendid
Hageja märgib, et – nagu nähtub otsuse 2001/856 punktidest 109 ja 110 – Heye’t ei käsitleta abi lõppsaajana. Hageja väidab,
et samamoodi ei saa ka teda abi lõppsaajaks pidada, kuna ta andis 18. detsembril 1996 omandatud väärtpaberiportfelli peaaegu
kohe (24. jaanuaril 1997) üle Verlipack Holding I‑le, mille üle omandas alates 11. aprillist 1997 kontrolli Heye. Seega ei
saanud hageja väidetavat riigiabi tegelikult kasutada ning seega on ta samasuguses olukorras kui Heye otsuses 2001/856. Kuna
komisjon on kohelnud neid kahte äriühingut erinevalt, ilma et oleks seda objektiivselt põhjendanud, on ta rikkunud võrdse
kohtlemise põhimõtet.
Komisjon palub selle osa tagasi lükata.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Kolmandas osas vaidlustab hageja veel kord abisaajaks olemise ning väidab otsuse 2001/856 punktidele 109 ja 110 tuginedes,
et sarnaselt Heye’ga ei saanud 18. detsembril 1996 tema käsutusse läinud aktsiaid ja osi muuks otstarbeks kui selleks, et
paigutada need vahetult pärast omandamist Verlipack Holding I vahendusel Verlipacki ettevõtetesse, nii et väidetavat riigiabi
ei ole ta kasutada saanud.
Esiteks tuleb meenutada, et nagu vaidlustatud otsusest nähtub, käsitles komisjon riigiabina üksnes 20. novembri 1998. aasta
lisaga ette nähtud võlanõudest loobumist, ning järelikult ei ole 18. detsembri 1996. aasta kokkuleppes käsitletud tehingu
puhul riigiabina kvalifitseerimise küsimus asjakohane.
Teiseks tuleb märkida, et otsuse 2001/856 punktis 108 on komisjon nentinud, et „[k]ahe kokkuleppe [st kohustuslik laenu ja
väljalaenatud summa] rakendussätted näevad
expressis verbis
ette, et Heye võttis endale kohustuse esiteks paigutada kapitali Ghlini ja Jumet’ tootmisettevõtetesse, ja teiseks rahastada
kolme Verlipacki ettevõttesse, sh Mol’i tehasesse (Flandria) tehtavaid investeeringuid”. Siit tuleneb, et Heye pidi saadud
vahendid paigutama Verlipacki.
Seevastu 20. novembri 1998. aasta lisa ühtki sedalaadi punkti ei sisalda ning hageja pole väitnud, et oleks ette nähtud, et
ta on kohustatud tema käsutusse antud vahendid üle kandma, nii et tema olukorda ei saa pidada Heye olukorraga samaväärseks.
Pealegi ei ole hageja mitte mingil viisil väitnud, et pärast seda, kui Valloonia piirkond oli võlanõudest loobunud, oleks
ta sellise loobumise suurusjärgus vahendeid Verlipacki paigutanud.
Eeltoodust tuleneb, et kolmandat osa ei saa pidada vastuvõetavaks ning et kolmas väide tuleb tervikuna tagasi lükata.

Neljas väide, mis tugineb põhjendamiskohustuse rikkumisele
Poolte argumendid
Hageja leiab, et vaidlustatud otsus on põhjenduste osas vähemalt neljas punktis puudulik.
Hageja väidab, et esiteks ei ole vaidlustatud otsus piisavalt põhjendatud osas, kus komisjon tugineb üksnes hageja poolt tagasi
ostetud väärtpaberiportfelli nimiväärtusele, ilma et oleks võtnud arvesse kõnealuse kohtuasja keerulisi faktilisi asjaolusid.
Teiseks ei ole vaidlustatud otsuses selgitatud, miks on täitmise asendamisel üleantud aktsiate väärtuse hindamisel ühelt poolt
lähtutud selle otsuse vastuvõtmise kuupäevast (nende väärtus hinnati 1 Belgia frangile), ning teiselt poolt kuupäevast, mil
toimus nende aktsiate pealesunnitud tagasiostmine, st 18. detsembrist 1996, ehk teisisõnu nende nimiväärtusest. Vaidlustatud
otsuses ei ole seda erinevust piisavalt põhjendatud.
Kolmandaks ei ole vaidlustatud otsuses põhjendatud hageja ja Heye erinevat kohtlemist Verlipacki kohtuasjas üldiselt. Nii
nagu Heye’t ei käsitletud abi lõppsaajana otsuses 2001/856, ei oleks tohtinud seda teha ka vaidlustatud otsuses ning teda
ei oleks tohtinud käsitleda ettevõtjana, kes kasutusse läks tegelikult see väärtpaberiportfell, mille ta oli küll omandanud,
kuid oli seejuures sundseisus. Hageja sai finantsabi kasutada vaid ajal, mil väärtpaberid talle kuulusid, st 18. detsembrist
1996 kuni 11. aprillini 1997.
Viimase asjaoluna väidab hageja, viidates käesoleva kohtuotsuse punktides 172–174 mainitule, et komisjon ei ole selgitanud,
kuidas kahjustas abi – eeldusel, et seda abi anti – konkurentsi ja mõjutas liikmesriikidevahelist kaubavahetust tekstiiliturul.
Komisjon palub selle väite tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutab EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustus endast vorminõuet,
mida tuleb eristada põhjenduste põhjendatusest, mis puudutab vaidlusaluse akti sisulist seaduslikkust. Sellest lähtudes tuleb
EÜ artikliga 253 nõutud põhjendusi kohandada vastavalt kõnealuse akti laadile ning sellest peavad selgelt ja ühemõtteliselt
nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni kaalutlused, et võimaldada huvitatud isikutel teada saada võetud meetme põhjendusi
ja pädevatel kohtutel teostada kontrolli (Euroopa Kohtu 13. märtsi 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 296/82 ja 318/82:
Madalmaad ja Leeuwarder Papierwarenfabriek
vs.
komisjon, EKL 1985, lk 809, punkt 19; Eespool punktis 83 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, punktid 63 ja 67; 19. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑114/00: Hispaania
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I7657, punkt 62; eespool punktis 83 viidatud kohtuotsus Fleuren Compost
vs.
komisjon, punkt 119).
Lisaks tuleb selle nõude hindamisel arvestada antud juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, kasutatud põhjenduste laadi ning
akti adressaatide ja teiste isikute, keda akt otsuselt ja individuaalselt puudutab, huvi saada selgitusi. Ei ole nõutav, et
põhjendustes oleksid ära toodud kõik asjassepuutuvad faktid ja õiguslikud küsimused, kuna seda, kas akti põhjendused vastavad
EÜ artikli 253 nõuetele, ei tule hinnata mitte üksnes akti sõnastuse alusel, vaid arvestada tuleb ka konteksti ja kõnealust
valdkonda reguleerivate õigusnormide kogumist (vt eespool punktis 234 viidatud Euroopa Kohtu otsus Hispaania
vs.
komisjon, punkt 63, ja 28. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑334/99: Saksamaa
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑1139, punkt 58, ja viidatud kohtupraktika).
Abimeetme kvalifitseerimise juhtumi korral nõuab see põhimõte, et ära näidatud oleksid põhjused, miks on komisjon asunud seisukohale,
et kõnealune abimeede kuulub EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse (Esimese Astme Kohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
T‑16/96: Cityflyer Express
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑757, punkt 66).
Seda kohtupraktikat arvestades ei nähtu, et komisjon poleks käesolevas asjas täitnud kohustust vaidlustatud otsust nelja hageja
poolt esitatud etteheite aluseks olevate asjaolude osas piisavalt põhjendada.
Mis puudutab esmalt asjaolu, et komisjon tugineb hageja poolt aastal 1996 tagasi ostetud B‑kategooria aktsiate ja kasumiosale
õigusi andvate I kategooria aktsiate nimiväärtusele, siis piisab sellest, kui märkida, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse
punktidest 150–156, kus on käsitletud kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate väärtust, on komisjon vaidlustatud
otsuse punktides 77 ja 78 ära toonud põhjused, miks ta sellisele väärtusele tugines. Need kaks punkti on sõnastatud järgmiselt:
„Belgia väidab, et 113 712 000 Belgia franki, mis kinnitati 1996. aasta detsembris Sogawepi poolt Beaulieu kontsernile üle
antud hääleõiguseta aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate hinnaks, ei vasta nende väärtusele. Belgia on seisukohal,
et käesoleval juhul on tegemist „7. mai 1985. aasta kuningliku dekreedi alusel määratud hinnaga”. Selle kuningliku dekreedi
artikli 3 kohaselt „ei või [hääleõiguseta eelisaktsiate tagasiostmise hind] olla madalam kui 80% väljalaskehinnast”. Belgia
leiab, et Beaulieu kontserni poolt 1996. aasta detsembris tagasi ostetud aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate hind,
st 113 712 000 Belgia franki, vastab 80%-le nende väljalaskehinnast.
Seega on kohustus määrata hinnaks 80% väljalaskehinnast ette nähtud seadusega ning kehtib eranditult kõigi suhtes, kes soovivad
osta seda liiki eelisaktsiaid.”
Osas, milles hageja poolt esitatud argument seondub asjaoluga, et komisjon ei ole vaidlustatud otsust piisavalt põhjendanud,
kuna ei ole ära näidanud põhjusi, miks ta tugineb üksnes hageja poolt aastal 1996 tagasi ostetud väärtpaberiportfelli nimiväärtusele,
ilma et arvestaks kohtuasja keerulisi faktilisi asjaolusid, st väidetavat pealesunnitud olukorda, siis tuleb see argument
käesoleva kohtuotsuse punktides 129–149 mainitud põhjustel tagasi lükata.
Järelikult ei saa komisjonile ette heita, et ta poleks vaidlustatud otsust selles osas põhjendanud.
Teiseks – mis puudutab seda, et vaidlustatud otsuses ei ole ära toodud põhjusi, miks on Valloonia piirkonnale aastal 1998
täitmise asendamisena üleantud aktsiate väärtuse hindamisel lähtutud otsuse vastuvõtmise kuupäevast ning kuupäevast, mil toimus
kõnealuste aktsiate ja kasumiosale õigusi andvate aktsiate sunnitud tagasiostmine hageja poolt, st 18. detsembrist 1996, siis
tuleb nentida, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 207–211 ja 218–220 esitatud analüüsist, on komisjon vaidlustatud
otsuse punktides 77–79 piisavalt põhjendanud seda, miks oli Valloonia piirkonna võlanõue hageja suhtes 1996. aasta detsembris
113 712 000 Belgia franki. Sama kehtib ka Verlipack Holding II aktsiate väärtuse osas, kuna komisjon on vaidlustatud otsuse
punktides 73–76 ja 80 esitanud põhjused, miks olid need aktsiad 1998. aasta novembris väärtusetud.
Kuigi hageja vaidlustab selle argumendiga vaidlustatud otsuse põhjenduste põhjendatuse, tuginedes väidetavale sundolukorrale,
tuleb see käesoleva kohtuotsuse punktides 129–149 nimetatud põhjustel tagasi lükata.
Kolmandaks – mis puudutab asjaolu, et väidetavalt ei ole vaidlustatud otsust põhjendatud osas, mis puudutab hageja ja Heye
erinevat kohtlemist selles, et vastupidiselt Heye’le käsitleti hagejat abi saanud ettevõtjana, siis tuleb märkida, et komisjon
on punktides 73, 80 ja 91 ära toonud põhjused, miks tuleb hagejat käsitleda kõnealust abi saanud ettevõtjana.
Pealegi oli otsuse 2001/856 esemeks olnud riigiabi puhul olukord teistsugune. Nagu käesoleva kohtuotsuse punktidest 225 ja
226 tuleneb, on komisjon viimatinimetatud otsuse punktis 108 nentinud, et abi pidi kasutatama Ghlini ja Jumet’ tootmistehaste
kapitali taastamiseks, nii et Heye ei olnud abi lõplik saaja.
Seega ei saa hageja komisjonile ette heita, et too ei ole hageja ja Heye väidetavalt erinevat kohtlemist põhjendanud.
Viimase asjaoluna – mis puudutab etteheidet, mille kohaselt komisjon ei ole põhjendanud, miks – kui lähtuda eeldusest, et
hagejale anti abi – see abi kahjustas konkurentsi ja mõjutas liikmesriikidevahelist kaubavahetust, siis tuleb nentida, et
nagu käesoleva kohtuotsuse punktidest 176–184 nähtub, on komisjon eelkõige vaidlustatud otsuse punktides 70–72 piisavalt selgelt
ära toonud õiguslikud asjaolud ja kaalutlused, millel on otsuse ülesehituse seisukohalt oluline tähendus, kuna need võimaldavad
hagejal ja ühenduse kohtul teada põhjusi, miks komisjon on leidnud, et vaidlusalune tehing tõi kaasa konkurentsi kahjustamise
ja mõjutas liidusisest kaubandust (Esimese Astme Kohtu 6. märtsi 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑228/99 ja T‑233/99:
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑435, punktid 292–294).
Järelikult tuleb neljas väide tagasi lükata.

Hageja taotlus dokumentide esitamiseks
Hageja taotleb, et juhul, kui komisjon peaks jääma oma seisukoha juurde küsimuses, mis puudutab aktsiate väärtust aastal 1996,
peaks ta oma seisukoha toetamiseks esitama hindamisaruande.
Nagu eelnevatest arengutest tuleneb, oli Esimese Astme Kohtul käesolevas kohtuastmes esitatud nõuete, väidete ja argumentide
alusel ning poolte esitatud dokumentidest lähtudes võimalik teha hagi osas tarvilik otsus (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu
19. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑152/00: E
vs.
komisjon, EKL AT 2001, lk I‑A‑179 ja II‑813, punkt 83, ja 6. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑281/01: Huygens
vs.
komisjon, EKL AT 2004, lk I‑A‑203 ja II‑903, punkt 145).
Seega tuleb rahuldamata jätta hageja nõue, milles too palub kohustada komisjoni esitama muid dokumente lisaks nendele, mida
ta seni on Esimese Astme Kohtu taotluste alusel esitanud (vt selle kohta eespool punktis 249 viidatud kohtuotsus E
vs.
komisjon, punkt 87, ja punktis 249 viidatud kohtuotsus Huygens
vs.
komisjon, punkt 146).

Kohtukulud
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui
vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, kannab ta oma kohtukulud ise ja lisaks mõistetakse talt
vastavalt komisjoni nõudele välja komisjoni kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja hagejalt.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 23. novembril 2006 Luxembourgis.
kohtusekretär

esimees
E. Coulon

M. Vilaras
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.