CELEX: 62006CJ0228
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Pienākums iegūt vīzu, lai ieceļotu dalībvalsts teritorijā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā papildprotokola, kas Kopienas vārdā ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (
OV L 293, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “papildprotokols”), 41. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Soisalu un Savatli, Turcijas pilsoņiem, un Vācijas Federatīvo Republiku par Turcijas tālbraucēju šoferu pienākumu iegūt vīzu, lai sniegtu pakalpojumu — starptautiskus preču pārvadājumus par autoceļiem.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
EKK un Turcijas asociācija
Līguma par asociācijas nodibināšanu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, kas parakstīts 1963. gada 12. septembrī Ankārā starp Turcijas Republiku, no vienas puses, un EKK un Kopienas dalībvalstīm, no otras puses, un kas ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts pēdējās vārdā ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (
OV 1964, 217, 3685. lpp.
; turpmāk tekstā — “asociācijas līgums”), mērķis saskaņā ar tā 2. panta 1. punktu ir veicināt nepārtrauktu un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomisko attiecību nostiprināšanu starp līgumslēdzējām pusēm, ieskaitot darba spēka jomā, pakāpeniski ieviešot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (asociācijas līguma 12. pants), kā arī novēršot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību (minētā līguma 13. pants) un pakalpojumu sniegšanas brīvībai (šī paša līguma 14. pants), lai uzlabotu Turcijas tautas dzīves līmeni un veicinātu vēlāku Turcijas Republikas iestāšanos Kopienā (šī līguma preambulas ceturtais apsvērums un 28. pants).
Šajā sakarā asociācijas līgumā ir paredzēts sagatavošanās posms, kas ļauj Turcijas Republikai uzlabot tautsaimniecību ar Kopienas palīdzību (šī līguma 3. pants), pārejas posms, kurā tiek nodrošināta pakāpeniska muitas kopienas izveidošana un ekonomikas politikas saskaņošana (minētā līguma 4. pants), un pēdējais posms, kas ir balstīts uz muitas kopienu un ietver līgumslēdzēju pušu ekonomikas politikas koordinācijas pastiprināšanu (šī paša līguma 5. pants).
Asociācijas līguma 6. pants ir formulēts šādi:
“Lai nodrošinātu pakāpenisku asociācijas režīma piemērošanu, Līgumslēdzējas puses tiekas asociācijas padomē, kas darbojas atbilstoši tai līgumā piešķirtajai kompetencei.”
Saskaņā ar asociācijas līguma 8. pantu, kas ietverts tā II sadaļā ar nosaukumu “Pārejas posma īstenošana”:
“4. pantā izvirzīto mērķu sasniegšanai asociācijas padome pirms pārejas posma sākuma un saskaņā ar pagaidu protokola 1. pantā paredzēto procedūru nosaka nosacījumus, noteikumus un termiņus, kā īstenojamas tiesību normas, kas attiecas uz Kopienas dibināšanas līgumā paredzētajām jomām, kas ir jāņem vērā, it īpaši tām, kas paredzētas iepriekšējā sadaļā, kā arī jebkādas drošības klauzulas, kas tiek uzskatītas par noderīgām.”
Asociācijas līguma 12.–14. pants arī ir ietveri tā II sadaļas 3. nodaļā ar nosaukumu “Citi ekonomiska rakstura noteikumi”.
12. pantā ir paredzēts:
“Līgumslēdzējas puses vienojas iedvesmoties no [EKL 39. panta], [EKL 40. panta], [EKL 41. panta], lai pakāpeniski savā starpā ieviestu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.”
13. pantā ir teikts:
“Līgumslēdzējas puses vienojas iedvesmoties no [EKL 43. panta] līdz [EKL 46. pantam], tos ieskaitot, un [EKL 48. panta], lai savā starpā novērstu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus.”
14. pantā ir paredzēts:
“Līgumslēdzējas puses vienojas iedvesmoties no [EKL 45. panta], [EKL 46. panta] un no [EKL 48. panta] līdz [EKL 54. pantam], tos ieskaitot, lai savā starpā novērstu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.”
Saskaņā ar asociācijas līguma 22. panta 1. punktu:
“Asociācijas padome tiek pilnvarota pieņemt lēmumus līgumā izvirzīto mērķu sasniegšanai un tajā paredzētajos gadījumos. Abām Līgumslēdzējām pusēm ir pienākums veikt pasākumus pieņemto lēmumu izpildei [..].”
Papildprotokolā, kas saskaņā ar asociācijas līguma 62. pantu ir tā sastāvdaļa, atbilstoši tā 1. panta noteikumiem ir noteikti nosacījumi, noteikumi un termiņi minētā līguma 4. pantā paredzētā pārejas posma īstenošanai.
Papildprotokolā ir II sadaļa ar nosaukumu “Personu pārvietošanās un pakalpojumu sniegšana”, kuras I nodaļa attiecas uz “darba ņēmējiem”, bet II nodaļa uz “tiesībām veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumiem un transportu”.
Papildprotokola 36. pantā, kas ietilpst minētajā I nodaļā, ir paredzēts, ka personu brīva pārvietošanās starp Kopienu dalībvalstīm un Turciju tiks ieviesta pakāpeniski atbilstoši asociācijas līguma 12. pantā minētajiem principiem laikā no divpadsmitā līdz divdesmit otrajam gadam pēc tā stāšanās spēkā un ka asociācijas padome noteiks noteikumus, kas vajadzīgi šajā sakarā.
Papildprotokola 41. pants, kas ietilpst minētās II sadaļas II nodaļā, ir formulēts šādi:
“1.   Līgumslēdzējas puses atturas no jaunu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu ieviešanas.
2.   Asociācijas padome saskaņā ar asociācijas līguma 13. un 14. pantā noteiktajiem principiem nosaka termiņus un noteikumus, atbilstoši kuriem Līgumslēdzējas puses savā starpā pakāpeniski novērš brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.
Asociācijas padome šos termiņus un noteikumus nosaka dažādām darbību kategorijām, ņemot vērā līdzīgus noteikumus, ko Kopiena jau ir pieņēmusi šajās jomās, kā arī Turcijas īpašo situāciju ekonomiskajā un sociālajā ziņā. Prioritāte ir piešķirama darbībām, kas īpaši veicina ražošanas un tirdzniecības attīstību.”
Ir zināms, ka līdz šim asociācijas padome, kas izveidota ar asociācijas līgumu un kurā ietilpst, pirmkārt, dalībvalstu valdību, Eiropas Savienības Padomes, kā arī Eiropas Kopienu Komisijas locekļi un, otrkārt, Turcijas valdības locekļi, nav pieņēmusi nevienu lēmumu, pamatojoties uz papildprotokola 41. panta 2. punktu.
Papildprotokola 59. pants, kas ietverts tā IV sadaļā ar nosaukumu “Vispārīgi un nobeiguma noteikumi”, ir formulēts šādi:
“Jomās, uz kurām attiecas šis protokols, Turcija nevar baudīt labāku attieksmi nekā tā, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā ar Kopienas dibināšanas līgumu.”
Regula (EK) Nr. 539/2001
Padomes 2001. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 539/2001, ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas (
OV L 81, 1. lpp.
), 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šīs regulas I pielikuma sarakstā minēto trešo valstu pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzai.”
No minētā I pielikuma izriet, ka Turcijas Republika ir viena no šī pielikuma sarakstā minētajām valstīm.
Regulas Nr. 539/2001 preambulas pirmajā apsvērumā ir atgādināts, ka EKL 61. pantā saraksti, kurā uzskaitītas trešās valstis, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī tās trešās valstis, kuru pilsoņi ir atbrīvoti no šīs prasības, ir “pieskaitīti pie papildu pasākumiem, kas tieši saistīti ar personu brīvu pārvietošanos brīvības, drošības un tiesiskuma telpā”.
Valsts tiesiskais regulējums
No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka 1973. gada 1. janvārī, datumā, kad papildprotokols stājās spēkā Vācijas Federatīvajā Republikā, Turcijas pilsoņiem, kas kā prasītāji pamata prāvā šajā dalībvalstī bija maksimāli divus mēnešus nodarbināti starptautisko preču pārvadājumu pa autoceļiem jomā, iebraukšanai Vācijas teritorijā nebija vajadzīga atļauja. Pamatojoties uz Noteikumu par ārvalstnieku likuma piemērošanu (
Verordnung zur Durchführung des Ausländergesetzes
) 1969. gada 12. martā publicētajā versijā (
BGBl
. 1969 I, 207. lpp.) 1. panta 2. punkta 2) apakšpunktu, šiem Turcijas pilsoņiem bija tiesības iebraukt Vācijā bez vīzas.
Minētie pilsoņi nebija pakļauti vispārējam pienākumam saņemt vīzu, līdz stājās spēkā 1980. gada 1. jūlija Noteikumu par ārvalstnieku likuma piemērošanu vienpadsmitie grozījumi (
BGBl
. 1980 I, 782. lpp.).
Šobrīd tādu Turcijas pilsoņu kā prasītāji pamata prāvā pienākums saņemt vīzu iebraukšanai Vācijā izriet no 2004. gada 30. jūlija likuma par uzturēšanos (
BGBl
. 2004 I, 1950. lpp.; turpmāk tekstā — “
Aufenthaltsgesetz
”), kas aizstāja likumu par ārvalstniekiem (
Ausländergesetz
) un stājās spēkā 2005. gada 1. janvārī, 4. panta 1. punkta un 6. panta, kā arī Regulas Nr. 539/2001 1. panta 1. punkta un I pielikuma noteikumiem kopā.
Aufenthaltsgesetz
4. panta 1. punktā ar nosaukumu “Prasība saņemt uzturēšanās atļauju” ir noteikts:
“1)   Ārvalstniekiem, lai ieceļotu un uzturētos Federatīvās Republikas teritorijā, ir jāsaņem uzturēšanās atļauja, ja vien Eiropas Savienības tiesībās vai tiesiskajā regulējumā nav noteikts citādi, vai arī uzturēšanās tiesības neizriet no 1963. gada 12. septembra Līguma, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju [..]. Tiek izsniegtas šādas uzturēšanās atļaujas:
1.
vīza (6. pants),
2.
uzturēšanās atļauja (7. pants) vai
3.
pastāvīgās uzturēšanās atļauja (9. pants).”
Aufenthaltsgesetz
6. pantā ar nosaukumu “Vīza” ir paredzēts:
“1)   Ārvalstniekam var izsniegt:
1.
Šengenas tranzītvīzu vai
2.
Šengenas vīzu, kas ļauj uzturēties līdz maksimāli trim mēnešiem pusgada laikā, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas (īstermiņa uzturēšanās),
ja ir izpildīti Šengenas līguma piemērošanas konvencijā un tās piemērošanas noteikumos paredzētie nosacījumi. Ja Šengenas līguma piemērošanas konvencijas nosacījumi nav izpildīti, Šengenas vīzu izņēmuma gadījumos var izdot starptautiski tiesisku vai humanitāru apsvērumu dēļ vai ņemot vērā Vācijas Federatīvās Republikas politiskās intereses. Tādos gadījumos vīza ir derīga tikai Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā.
2)   Īstermiņa uzturēšanās vīzu var arī pagarināt priekš vairākām uzturēšanās reizēm uz laiku līdz pieciem gadiem ar noteikumu, ka uzturēšanās ilgums katrā reizē nepārsniedz trīs mēnešus pusgada laikā, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas.
3)   Šengenas vīzu, kas izsniegta atbilstoši 1. punkta pirmajam teikumam, īpašos gadījumos var pagarināt līdz trīs mēnešu ilgam kopējam uzturēšanās termiņam pusgada laikā, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas. Šis noteikums ir spēkā arī tad, ja vīzu ir izsniegusi citas valsts pārstāvniecība ārzemēs, piemērojot Šengenas konvenciju. Turpmākiem trīs mēnešiem attiecīgā pusgada laikā vīzu var pagarināt tikai atbilstoši 1. punkta otrajā teikumā minētajiem nosacījumiem.
4)   Ilgtermiņa uzturēšanās gadījumā ir jāsaņem federatīvās teritorijas vīza (valsts vīza), ko izsniedz pirms ieceļošanas tajā. To izsniedz atbilstoši spēkā esošajiem noteikumiem par uzturēšanās atļaujas un pastāvīgās uzturēšanās atļaujas izsniegšanu. [..]”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka Soisals un Savatli ir Turcijas pilsoņi, kas dzīvo Turcijā un strādā kādā Turcijas starptautisko preču pārvadājumu sabiedrībā par smago automašīnu šoferiem, kuras pieder kādai Vācijas sabiedrībai un ir reģistrētas Vācijā.
Līdz 2000. gadam Vācijas Federatīvā Republika vairākas reizes, atbildot uz šajā sakarā iesniegtiem lūgumiem, prasītājiem pamata prāvā, kā Turcijā reģistrētu smago automašīnu šoferiem un lai viņi varētu sniegt savus pakalpojumus Vācijā, piešķīra ieceļošanas vīzu.
Kad tika konstatēts, ka ieinteresētas personas vadīja Vācijā reģistrētas smagās automašīnas, Vācijas ģenerālkonsulāts Stambulā atteicās apmierināt viņu 2001. un 2002. gadā iesniegtos lūgumus izsniegt vīzu.
Soisals un Savatli cēla prasību
Verwaltungsgericht Berlin
[Berlīnes Administratīvajā tiesā] par lēmumiem atteikt izsniegt vīzu, lūdzot atzīt, ka viņiem kā tālbraucējiem šoferiem, kas sniedz pakalpojumus — starptautisku preču pārvadājumus, bija tiesības iebraukt Vācijā bez šim nolūkam izsniegtas vīzas. Viņi šajā sakarā pamatojas uz papildprotokola 41. panta 1. punktā ietverto “standstill” klauzulu, kas aizliedzot viņiem piemērot neizdevīgākus nosacījumus iebraukšanai Vācijas teritorijā, nekā bija piemērojami datumā, kad šis protokols stājās spēkā Vācijas Federatīvajā Republikā, proti, 1973. gada 1. janvārī. Taču šajā datumā viņu veiktajai darbībai nebija paredzēts pienākums saņemt vīzu, jo šāds pienākums tika ieviests tikai 1980. gadā. Turklāt minētajai klauzulai esot augstāks normatīvs spēks nekā pēc iepriekš minētā datuma pieņemtajā Regulā Nr. 539/2001 paredzētajam pienākumam saņemt vīzu.
Tā kā
Verwaltungsgericht Berlin
viņu prasību noraidīja 2002. gada 3. jūlija spriedumā, Soisals un Savatli iesniedza apelācijas sūdzību
Oberverwaltungsgericht Berlin–Brandenburg
[Berlīnes–Brandenburgas Augstākajā administratīvajā tiesā], kura uzskata, ka tajā ierosinātās lietas risinājums ir atkarīgs no papildprotokola 41. panta 1. punkta interpretācijas.
Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka prasītāji pamata prāvā strādā par tālbraucējiem šoferiem uzņēmumā ar juridisko adresi Turcijā, kurš likumīgi sniedz pakalpojumus Vācijā. Viņi savu darbību neveic Vācijas sabiedrības interesēs, uz kuras vārda ir reģistrētas preču pārvadājumos izmantotās smagās automašīnas, darba ņēmēju norīkošanas ietvaros, kam saskaņā ar Vācijas tiesībām ir vajadzīga atļauja, tāpēc spēja dot norādījumus attiecīgajiem algotajiem darbiniekiem par darba izpildi lielā mērā, ieskaitot viņu nodarbinātības periodu minētajā sabiedrībā, ir Turcijas sabiedrībai, kas viņus nodarbina.
Turklāt no 2003. gada 21. oktobra sprieduma apvienotajās lietās
C-317/01 un C-369/01
Abatay
u.c. (
Recueil
, I-12301. lpp.
, 106. punkts) izrietot, ka tādiem darba ņēmējiem Turcijas pilsoņiem kā prasītājiem pamata prāvā ir tiesības saistībā ar veikto darbību atsaukties papildprotokola 41. panta 1. punkta garantijām.
Visbeidzot, kopš minētā protokola stāšanās spēkā šādiem darba ņēmējiem, kas Vācijā ir nodarbināti starptautisko preču pārvadājumu pa autoceļiem jomā, esot tiesības iebraukt šīs dalībvalsts teritorijā bez vīzas, jo šāda veida pienākums Vācijas tiesībās tika ieviests tikai no 1980. gada 1. jūlija.
Tomēr līdz šim Tiesas judikatūrā neesot atbildēts uz jautājumu, vai pienākuma saņemt vīzu ieviešana valsts tiesībās par ārvalstniekiem vai Kopienu tiesībās ir “jauns ierobežojums” pakalpojumu sniegšanas brīvībai papildprotokola 41. panta 1. punkta izpratnē.
Pirmkārt, lai gan ar 2000. gada 11. maija sprieduma lietā
C-37/98
Savas
(
Recueil
, I-2927. lpp.
) 69. un 70. punktu var apstiprināt interpretāciju, saskaņā ar kuru papildprotokola 41. panta 1. punkts ietver vispārēju situācijas pasliktināšanas aizliegumu, kas piemērojams gan ieceļošanas tiesībām, gan uzturēšanās tiesībām, un tāpēc pietiek konstatēt, vai attiecīgā pasākuma mērķis vai sekas ir tādas, ka Turcijas pilsonis tiek nostādīts tādā situācijā, ka viņam tiek piemēroti stingrāki nosacījumi brīvības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā, nekā bija piemērojami laikā, kad stājās spēkā papildprotokols (šajā pašā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 116. punkts), esot iebilsts, ka šāda minētā noteikuma interpretācija nenozīmē, ka dalībvalstīm principā tiktu liegta spēja izdot regulējumu, kas kaut kādā veidā var ietekmēt Turcijas pilsoņu situāciju.
Otrkārt, pat ja papildprotokola 41. panta 1. punkta teksts, kurā paredzētas “Līgumslēdzējas puses”, liecina par labu apgalvojumam, ka šajā noteikumā ietvertā “standstill” klauzula ir piemērojama ne tikai dalībvalstu noteikumiem, bet arī tiem, kas izriet no Kopienu sekundārajiem tiesību aktiem, Tiesa par to vēl nav spriedusi.
Šādos apstākļos
Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai [..] papildprotokola 41. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka Turcijas pilsonim, kas strādā par šoferi Turcijas uzņēmumā, veicot starptautiskos pārvadājumus ar Vācijā reģistrētu smago automašīnu, atbilstoši [..]
Aufenthaltsgesetz
4. panta 1. punktam un 6. pantam, kā arī Regulas [..] Nr. 539/2001 1. panta 1. punktam ieceļošanai Vācijā ir jābūt Šengenas vīzai, kaut gan laikā, kad stājās spēkā papildprotokols, viņš [Vācijā] drīkstēja ieceļot bez vīzas, ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai papildprotokola 41. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pirmajā jautājumā minētajam Turcijas pilsonim ieceļošanai Vācijā vīza nav vajadzīga?”
Par Tiesas kompetenci
Vācijas valdība uzskata, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir “nepieņemams”, jo to Tiesā ir iesniegusi tiesa, kas nav viena no tām, kuras nolēmumus saskaņā ar valsts tiesībām nevar pārsūdzēt EKL 68. panta 1. punkta izpratnē, bet uzdotie jautājumi attiecoties uz tādas Padomes regulas spēkā esamību, kas pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 3. nodaļas IV sadaļu.
Šai argumentācijai tomēr nevar piekrist.
Kā izriet no iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu teksta, tie skaidri attiecas tikai uz EKK un Turcijas asociācijas tiesību interpretāciju un it īpaši — papildprotokola 41. panta 1. punktu.
Tāpēc lieta Tiesā ir likumīgi ierosināta saskaņā ar EKL 234. pantu (skat. 1990. gada 20. septembra spriedumu lietā
C-192/89
Sevince
,
Recueil
, I-3461. lpp.
, 8.–11. punkts un tajos minētā judikatūra), un tam, ka iesniedzējtiesa nav viena no EKL 68. panta 1. punktā, kurā paredzēta atkāpe no EKL 234. panta, minētajām tiesām, nav nozīmes.
Šādos apstākļos Tiesas kompetencē ir lemt par
Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg
uzdotajiem jautājumiem.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Uzdodot abus jautājumus, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai papildprotokola 41. panta 1. punkts ir jāinterpretē tā, ka tas liedz sākot no šī protokola stāšanās spēkā ieviest prasību saņemt vīzu, lai tādi Turcijas pilsoņi kā prasītāji pamata prāvā varētu ieceļot dalībvalsts teritorijā, lai tur sniegtu pakalpojumus Turcijā dibināta uzņēmuma vārdā.
Vispirms jāatgādina, ka prasītāji pamata prāvā ir Turcijas tālbraucēji šoferi, kas dzīvo Turcijā, strādā šajā valstī dibinātā starptautisko pārvadājumu sabiedrībā un ar regulāriem starplaikiem veic preču pārvadājumus smagajās automašīnās starp šo valsti un Vāciju. Šajā sakarā iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka gan šie pārvadājumu darījumi, gan šoferu tajos veiktās darbības ir pilnībā likumīgas.
Lai precīzi noteiktu papildprotokola 41. panta 1. punkta piemērojamību tādā situācijā kā pamata prāvā apstrīdētā, vispirms jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šī tiesību norma ir tieši piemērojama. Tajā ir skaidri, precīzi un bez nosacījumiem minēta “standstill” klauzula, kurā ietverts pienākums, ko uzņēmušās līgumslēdzējas puses, kas juridiski nozīmē vienkārši atturēties no rīcības (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Savas
, 46.–54. punkts un 71. punkta otrais ievilkums; apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 58., 59. punkts un 117. punkta pirmais ievilkums, kā arī 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā
C-16/05
Tum
un
Dari
, Krājums, I-7415. lpp.
, 46. punkts). Tādējādi uz tiesībām, kas minētajā tiesību normā ir piešķirtas Turcijas pilsoņiem, kuriem tā ir piemērojama, var atsaukties dalībvalstu tiesās (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā
Savas
, 54. punkts, kā arī lietā
Tum
un
Dari
, 46. punkts).
Turpinājumā jāprecizē, ka uz papildprotokola 41. panta 1. punktu var likumīgi atsaukties tādi tālbraucēji šoferi kā prasītāji pamata prāvā, kas strādā Turcijā dibinātā uzņēmumā, kurš likumīgi sniedz pakalpojumus kādā dalībvalstī, jo pakalpojuma sniedzējam algotie darbinieki ir obligāti vajadzīgi, lai tas varētu sniegt pakalpojumus (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 106. punkts un 117. punkta piektais ievilkums).
Visbeidzot, pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka, pat ja papildprotokola 41. panta 1. punktā minētā “standstill” klauzula pati par sevi, tikai pamatojoties uz Kopienas tiesisko regulējumu, nesniedz Turcijas pilsoņiem tiesības veikt uzņēmējdarbību un ar to saistītās uzturēšanās tiesības, ne arī tiesības sniegt pakalpojumus vai tiesības ieceļot dalībvalsts teritorijā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Savas
, 64. punkts un 71. punkta trešais ievilkums; apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 62. punkts, kā arī lietā
Tum
un
Dari
, 52. punkts), šāda klauzula tomēr vispārīgi aizliedz noteikt tādus jaunus pasākumus, kuru mērķis vai sekas ir tādas, ka Turcijas pilsoņu iespēja izmantot minētās ekonomiskās brīvības valsts teritorijā tiek pakļautas stingrākiem nosacījumiem, nekā bija piemērojami datumā, kad attiecīgajā dalībvalstī stājās spēkā papildprotokols (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Savas
, 69. punkts un 71. punkta ceturtais ievilkums; apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 66. punkts un 117. punkta otrais ievilkums, kā arī lietā
Tum
un
Dari
, 49. un 53. punkts).
Tiesa tādējādi ir atzinusi, ka papildprotokola 41. panta 1. punkts liedz dalībvalsts tiesiskajā regulējumā ieviest prasību, kas nav bijusi izvirzīta laikā, kad tajā stājās spēkā minētais protokols, saņemt darba atļauju, lai Turcijā dibināts uzņēmums un tā darbinieki Turcijas pilsoņi varētu sniegt pakalpojumus šīs valsts teritorijā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 117. punkta sestais ievilkums).
Tāpat Tiesa ir uzskatījusi, ka minētā tiesību norma liedz arī sākot no papildprotokola stāšanās spēkā ieviest jebkādus jaunus brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanas ierobežojumus, kas attiecas uz materiāliem un/vai procesuāliem nosacījumiem tādu Turcijas pilsoņu, kas vēlas tur veikt profesionālu darbību pašnodarbinātu personu statusā, ieceļošanas attiecīgās dalībvalsts teritorijā jomā (iepriekš minētais spriedums lietā
Tum
un
Dari
, 69. punkts).
Šajās lietās jautājums bija par to, vai valsts tiesiskais regulējums, ar kuru Turcijas pilsoņiem, lai viņi varētu ieceļot dalībvalsts teritorijā vai veikt profesionālu darbību, tika ieviesti daudz stingrāki materiāli un/vai procesuāli nosacījumi nekā tie, kas attiecīgajā valstī bija spēkā datumā, kad stājās spēkā papildprotokols, var tikt uzskatīts par jaunu ierobežojumu minētā protokola 41. panta 1. punkta izpratnē.
Tāpat tas ir pamata lietā. No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka laikā, kad papildprotokols stājās spēkā Vācijas Federatīvajā Republikā, proti, 1973. gada 1. janvārī, tādiem Turcijas pilsoņiem kā prasītāji pamata prāvā, kas Turcijas uzņēmuma vārdā Vācijā sniedz pakalpojumus starptautiskā preču pārvadājuma pa autoceļiem jomā, bija tiesības ieceļot šīs dalībvalsts teritorijā šajā nolūkā bez pienākuma iepriekš saņemt vīzu.
Tikai no 1980. gada 1. jūlija Vācijas tiesiskajā regulējumā, kas attiecas uz ārvalstniekiem, trešo valstu pilsoņiem, ieskaitot Turcijas pilsoņus, kas vēlas veikt šādas darbības Vācijā, tika noteikta prasība saņemt vīzu. Šobrīd tādu Turcijas pilsoņu kā prasītāji pamata prāvā pienākums saņemt vīzu, lai ieceļotu Vācijas teritorijā ir paredzēts
Aufenthaltsgesetz
, kas kopš 2005. gada 1. janvāra aizstāja tiesisko regulējumu, kurš attiecās uz ārvalstniekiem.
Protams, ar
Aufenthaltsgesetz
tikai tiek īstenots Kopienu sekundāro tiesību akts, šajā gadījumā — Regula Nr. 539/2001, kas, kā izriet no tās preambulas pirmā apsvēruma, ir papildu pasākums, kas ir tieši saistīts ar, pamatojoties uz EKL 62. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) daļu, izveidoto personu brīvu pārvietošanos brīvības, drošības un tiesiskuma telpā.
Tāpat ir taisnība, kā tiesas sēdē norādīja Komisija, ka Šengenas vīzai piemērojamie nosacījumi, kas paredzēti
Aufenthaltsgesetz
4. panta 1. punktā un 6. panta 2. punktā, ir zināmā mērā labvēlīgāki nekā tie, kas Vācijā Turcijas pilsoņiem, kuri atradās tādā situācijā kā prasītāji pamata prāvā, bija piemērojami datumā, kad šajā dalībvalstī stājās spēkā papildprotokols. Lai gan šādiem pilsoņiem bija tiesības ieceļot tikai Vācijas teritorijā, saskaņā ar
Aufenthaltsgesetz
6. panta 2. punktu izdota vīza viņiem ļauj brīvi pārvietoties visu to valstu teritorijās, kas ir noslēgušas nolīgumu par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, ko Šengenā (Luksemburga) 1985. gada 14. jūnijā parakstījušas Beļģijas, Nīderlandes, Luksemburgas Ekonomikas Savienības valstu, Vācijas Federatīvās Republikas un Francijas Republikas valdības (
OV 2000, L 239, 13. lpp.
) un kas tika konkretizēta, 1990. gada 19. jūnijā Šengenā parakstot īstenošanas konvenciju (
OV 2000, L 239, 19. lpp.
), kurā paredzēti sadarbības pasākumi, lai, kompensējot iekšējo robežu atcelšanu, nodrošinātu visu līgumslēdzēju pušu teritoriju aizsardzību.
Tomēr tādiem Turcijas pilsoņiem kā prasītāji pamata prāvā, kas vēlas izmantot tiesības brīvi sniegt pakalpojumus vienas dalībvalsts teritorijā atbilstoši asociācijas līgumam, valsts tiesiskais regulējums, kurā šī darbība ir pakļauta nosacījumam saņemt vīzu, ko turklāt nevar noteikt Kopienu pilsoņiem, var kavēt efektīvu šīs brīvības izmantošanu, it īpaši papildu un atkārtotu administratīvu un finansiālu izmaksu dēļ, kas saistītas ar šādas atļaujas saņemšanu, kuras spēkā esamība ir ierobežota laikā. Turklāt gadījumā, ja vīzas pieteikums tiek noraidīts, kā tas ir šajā lietā, šāds tiesiskais regulējums neļauj izmantot minēto brīvību.
No tā izriet, ka vismaz šāda tiesiskā regulējuma, kas nepastāvēja 1973. gada 1. janvārī, sekas ir tādas, ka tādu Turcijas pilsoņu kā prasītāji pamata prāvā iespējas izmantot asociācijas līgumā garantētās ekonomiskās brīvības tiek pakļautas stingrākiem nosacījumiem, nekā attiecīgajā dalībvalstī bija piemērojami laikā, kad stājās spējā papildprotokols.
Šādos apstākļos jāsecina, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamata prāvā apstrīdētais ir “jauns ierobežojums” Turcijā dzīvojoša Turcijas pilsoņa tiesībām brīvi sniegt pakalpojumus Vācijā papildprotokola 41. panta 1. punkta izpratnē.
Šo secinājumu neliek apšaubīt tas, ka ar šobrīd Vācijā spēkā esošo tiesisko regulējumu tikai tiek īstenota Kopienu atvasināto tiesību norma.
Šajā sakarā pietiek atgādināt, ka Kopienas noslēgtajiem starptautiskajiem līgumiem ir augstāks normatīvs spēks nekā Kopienu atvasināto tiesību aktiem, un tas liek šos pēdējos interpretēt, cik vien iespējams, atbilstoši minētajiem līgumiem (skat. 1996. gada 10. septembra spriedumu lietā
C-61/94 Komisija/Vācija,
Recueil
, I-3989. lpp.
, 52. punkts).
Turklāt nevar piekrist iebildumam, ko arī ir minējusi iesniedzējtiesa, ka papildprotokola 41. panta 1. punktā minētā “standstill” klauzula ietvertu vispārīgu aizliegumu izdot regulējumu, ko likumdevējs nav vēlējies.
Turcijas pilsoņiem un Kopienu pilsoņiem vienādi piemērojamu noteikumu pieņemšana nav pretrunā šai klauzulai. Turklāt, ja šādi noteikumi būtu piemērojami Kopienu pilsoņiem, bet ne Turcijas pilsoņiem, pēdējie būtu nostādīti izdevīgākā situācijā nekā pirmie, kas būtu acīmredzami pretrunā papildprotokola 59. pantā noteiktajai prasībai, ka uz Turcijas Republiku nevar attiecināt labāku attieksmi, nekā dalībvalstis attiecina viena pret otru saskaņā ar Līgumu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka papildprotokola 41. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek liegts, sākot no šī protokola stāšanās spēkā, ieviest prasību, ka tādiem Turcijas pilsoņiem kā prasītājiem pamata prāvā, lai ieceļotu dalībvalsts teritorijā, lai tur sniegtu pakalpojumus Turcijā dibināta uzņēmuma vārdā, ir jāsaņem vīza, jo šajā datumā šāda vīza netika prasīta.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā papildprotokola, kas Kopienas vārdā ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72, 41. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek liegts, sākot no šī protokola stāšanās spēkā, ieviest prasību, ka tādiem Turcijas pilsoņiem kā prasītājiem pamata prāvā, lai ieceļotu dalībvalsts teritorijā, lai tur sniegtu pakalpojumus Turcijā dibināta uzņēmuma vārdā, ir jāsaņem vīza, jo šajā datumā šāda vīza netika prasīta.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.