CELEX: 62002CJ0472
Aplinka
Atliekos
Reglamentas (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo
Siunčiančiosios institucijos kompetencija kontroliuoti vežimo tikslo (panaudojimui ar šalinimui) klasifikavimą ir prieštarauti vežimui, pagrįstam klaidinga klasifikavimu
Prieštaravimo formos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų
vežimo į Europos Bendriją, iš Bendrijos ir jos viduje priežiūros ir kontrolės (OL L 30, 1993, p. 1), su pakeitimais, padarytais
1998 m. gegužės 18 d. Komisijos sprendimu 98/368/EB (OL L 165, 1998, p. 20) ir 1999 m. lapkričio 24 d. Komisijos sprendimu
1999/816/EB (OL L 316, 1999, p. 45, toliau – Reglamentas).
Šis prašymas pateiktas byloje
Siomab SA
(toliau –
Siomab
) prieš
Institut bruxellois pour la gestion de l‘environnement
(toliau
– IBGE
) dėl atliekų, kurias
Siomab
ketino realizuoti Vokietijoje, vežimo.
I –
Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Svarbiausias 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, 1975, p. 39) su pakeitimais, padarytais
1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, 1991, p. 32) ir 1996 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimu 96/350/EB
(OL L 135, 1996, p. 32, toliau – Direktyva), tikslas yra žmonių sveikatos ir aplinkos apsauga nuo kenksmingo poveikio, kylančio
dėl atliekų surinkimo, vežimo, apdorojimo, saugojimo ir išvertimo.
Direktyvos 1 straipsnio e punkte „šalinimas“ apibrėžtas kaip „bet kuri operacija, išvardyta II priedo A dalyje“, o 1 straipsnio
f punkte „panaudojimas“ apibrėžtas kaip „bet kuri operacija, išvardyta II priedo B dalyje“.
Reglamentas konkrečiai nustato atliekų vežimo tarp valstybių narių priežiūrą ir kontrolę.
Reglamento 2 straipsnio i punktas numato, kad „šalinimas“ vartojamas taip, kaip apibrėžta Direktyvos 75/442/EEB 1 straipsnio
e punkte“, o 2 straipsnio k punktas numato, kad „termino „panaudojimas“ apibrėžimas atitinka Direktyvos 75/442/EEB 1 straipsnio
f punkte pateiktą apibrėžimą“.
Reglamento II antraštinę dalį „Atliekų vežimas tarp valstybių narių“ sudaro du atskiri skyriai. Vienas iš jų yra susijęs su
procedūromis, taikomomis šalintinų atliekų vežimui (A skyriaus 3?5 straipsniai), o kitas – su procedūromis, taikomomis panaudotinų
atliekų vežimui (B skyriaus 6?11 straipsniai).
Pagal Reglamento 3 straipsnio 1 dalį ir 6 straipsnio 1 dalį, kai atliekų gamintojas arba turėtojas (toliau – pranešėjas) ketina
vežti šalintinas ar panaudotinas atliekas iš vienos valstybės narės į kitą ir (arba) vežti jas tranzitu per vieną ar kelias
valstybes nares, jis turi pranešti institucijai, paskirtai tos valstybės narės, į kurią vežamos atliekos (toliau – paskirties
kompetentinga institucija). Jis taip pat privalo nusiųsti pranešimo kopijas institucijoms, paskirtoms tos valstybės narės,
iš kurios vežamos atliekos (toliau – siunčiančioji kompetentinga institucija) ir tos valstybės narės, per kurią tranzitu vežamos
atliekos (toliau – tranzito kompetentinga institucija) ir asmeniui ar įmonei, kuriai atliekos vežamos (toliau – gavėjas).
Pagal Reglamento 3 straipsnio 3 dalį ir 6 straipsnio 3 dalį pranešimas turi būti perduodamas persiunčiant važtaraštį, išduotą
siunčiančiosios kompetentingos institucijos. Abiejų straipsnių 5 dalys detalizuoja informaciją, kurią pranešėjas turi nurodyti
važtaraštyje ir kuri apima informaciją, susijusią su atliekų šalinimo ir panaudojimo operacijomis.
Pagal minėto Reglamento 3 straipsnio 6 dalį ir 6 straipsnio 6 dalį pranešėjas privalo sudaryti sutartį su gavėju ir, kompetentingai
institucijai paprašius, turi jai pateikti šios sutarties kopiją.
Reglamento 3 straipsnio 8 dalies pirmoji pastraipa ir 6 straipsnio 8 dalis numato, kad pagal nacionalinę teisę siunčiančioji
kompetentinga institucija gali nuspręsti, kad pranešimą paskirties kompetentingai institucijai ir kopijas gavėjui bei tranzito
kompetentingai institucijai perduoda ji pati, o ne pranešėjas.
Reglamento 3 straipsnio 8 dalies antroji pastraipa, reglamentuojanti šalinti vežamas atliekas, papildo:
„Siunčianti kompetentinga institucija gali nuspręsti toliau nesiųsti pranešimo, jei atliekų vežimui pati iškart turi prieštaravimų
pagal 4 straipsnio 3 dalį. Apie tokius prieštaravimus ji nedelsdama praneša pranešėjui.“
Pagal Reglamento 4 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, gavusi pranešimą apie planuojamą vežimą, paskirties kompetentinga
institucija per tris darbo dienas privalo pranešėjui išsiųsti patvirtinimą apie gautą pranešimą, o kopijas išsiųsti kitoms
atitinkamoms kompetentingoms institucijoms ir gavėjui.
Reglamento 7 straipsnio 2 dalis nustato 30 dienų terminą nuo patvirtinimo išsiuntimo, per kurį paskirties, išsiuntimo ir tranzito
kompetentingos institucijos turi pareikšti visus turimus prieštaravimus dėl panaudotinų atliekų vežimo, apie kurį buvo pranešta.
Šioje nuostatoje ypač pabrėžiama, kad prieštaravimai turi būti paremti 7 straipsnio 4 dalimi.
Reglamento 7 straipsnio 4 dalies a punktas išvardija atvejus, kada siunčianti ir paskirties kompetentingos institucijos gali
pateikti pagrįstus prieštaravimus dėl planuojamo atliekų vežimo.

Nacionalinės teisės aktai
Remiantis Briuselio–Sostinės regiono vyriausybės 1994 m. liepos 7 d. nutarimo 3 straipsniu, nustatančiu atliekų importą ir
eksportą,
IBGE
pats, vadovaudamasis Reglamento 6 straipsnio 8 dalimi, perduoda pranešimus dėl atliekų eksporto paskirties kompetentingoms
institucijoms ir jų kopiją gavėjui.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

Siomab
eksploatuoja buitinių atliekų ir panašių produktų deginimo gamyklą Briuselyje. Gamykla išgauna likučius ir, visų pirma, druskas.
2001 m. lapkričio 30 d.
Siomab
sudarė sutartį su
GTS‑Grunde Teutschenthal Sicherungs GmbH & Co. KG
dėl druskos sudeginimo druskos šachtų galerijose Teutschenthal, Vokietijoje.

Siomab
, norėdama vežti atliekas, 2001 m. gruodžio 4 d. išsiuntė
IBGE
pranešimo dokumentus, kad jis perduotų juos paskirties kompetentingai institucijai ?
Landesamt für Geologie und Bergwesen Sachsen‑Anhalt
.

IBGE
išsiųstuose dokumentuose
Siomab
planuotą atliekų vežimą kvalifikavo kaip atliekų panaudojimo operaciją pagal būdą „R 5 Kitų neorganinių medžiagų perdirbimas
(atnaujinimas)“, nurodytą Direktyvos II priedo B dalyje.
IBGE
manė, kad tai buvo šalintinų atliekų vežimo operacija pagal būdą „D 12 Nuolatinis saugojimas (pvz. konteinerių laikymas kasyklose
ir t. t.)“, nurodytą Direktyvos II priedo A dalyje.
IBGE
, pasikonsultavęs su
Siomab
, atitinkamai pakeitė pranešimo formą ir 2001 m. gruodžio 20 d. informavo
Siomab
, kad jos eksporto paraiška yra išsiųsta Vokietijos kompetentingai institucijai. Pastaroji prieštaravo prašomam vežimui remdamasi
tuo, kad pagal nacionalinę kalnakasybos teisę Teutschenthal kasyklose leista atliekas tik panaudoti, bet ne šalinti.
2002 m. balandžio 9 d.
Siomab
dar kartą išsiuntė dokumentus
IBGE
, palikdama vežimo operacijos kvalifikaciją pagal R 5 būdą ir remdamasi Teisingumo Teismo praktika (2002 m. vasario 27 d.
Sprendimas
ASA
, C‑6/00, Rink., p. I‑1961) teigė, kad
IBGE
turėjo perduoti paskirties kompetentingai institucijai tokį pranešimą, kokį ji gavo, ir neturėjo perkvalifikuoti vežimo paskirties.
2002 balandžio 29 d.
IBGE
, laikydamasis savo įvertinimo, grąžino dokumentus
Siomab
remdamasis tuo, kad operacija kvalifikuota klaidingai.
Tuomet
Siomab
pareiškė ieškinį
Conseil d’État
, reikalaudama panaikinti
IBGE
sprendimą dėl atsisakymo perduoti pranešimą apie atliekų vežimą paskirties kompetentingai institucijai.
2002 m. gegužės 14 d. procese dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo
Siomab
paprašė
Tribunal de premièreinstancede Bruxelles
(Belgija) pirmininko įpareigoti
IBGE
perduoti paskirties kompetentingai institucijai pranešimą dėl atliekų vežimo be pakeitimų. Šis prašymas buvo atmestas 2002 m.
liepos 8 d. nutartimi.

Siomab
pateikė apeliacinį skundą dėl minėtos nutarties
Cour d’appel de Bruxelles
, pažymėdama, kad
IBGE
savo iniciatyva negalėjo perkvalifikuoti atliekų vežimo paskirties, be to, atsižvelgiant į specifinę panaudojimo operacijų
procedūrą, Reglamentas siunčiančiajai kompetentingai institucijai nesuteikia teisės atsisakyti perduoti pranešimą.
IBGE
, atvirkščiai, tvirtino, kad jis privalėjo patikrinti planuojamo vežimo kvalifikavimą ir Reglamento pažeidimo atveju neturėjo
pranešti.
Tokiomis aplinkybėmis
Cour d’appel de Bruxelles
nutarė, kad ginčui išspręsti reikia išaiškinti Reglamentą, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą teisme ir kreipėsi į Teisingumo
Teismą, pateikdamas šį prejudicinį klausimą:
„Jeigu valstybė narė pasinaudoja tvarka, pagal kurią siunčiančioji kompetentinga institucija praneša apie važtaraštį pagal
Reglamento 3 straipsnio 8 dalį ir 6 straipsnio 8 dalį (...), ar Reglamento 3 straipsnio 8 dalis, 4 straipsnio 3 dalis, 6 straipsnio
8 dalis, 7 straipsnio 4 dalis ir 26 straipsnis turi būti aiškinami taip:
a)       pagal šio Reglamento prasmę, kai siunčiančioji kompetentinga institucija, kuriai suteikta teisė tikrinti, ar planuotas vežimas,
kuris pranešime kvalifikuotas „panaudotinų atliekų vežimas“, atitinka kvalifikaciją, mano, kad kvalifikacija nustatyta klaidingai,
gali
–        atsisakyti perduoti važtaraštį dėl klaidingai nustatytos kvalifikacijos ir paprašyti pranešėjo jai persiųsti naują važtaraštį,
–        perduoti važtaraštį po planuojamo vežimo kvalifikacijos pakeitimo į „šalintinų atliekų vežimą“,
–        perduoti važtaraštį su klaidingai nustatyta kvalifikacija ir nedelsiant kartu išsiųsti prieštaravimą dėl klaidingai nustatytos
kvalifikacijos,
b)       ar, atvirkščiai, siunčiančioji kompetentinga institucija privalo perduoti tokį pranešimą, kuriuo paskirties kompetentingai
institucijai pateikiama pranešėjo nustatyta kvalifikacija, tačiau pasilikti teisę, jeigu manoma, kad vežimo tikslas nustatytas
klaidingai, tuo pat metu ar vėliau pareikšti pagrįstą prieštaravimą dėl klaidingo nustatymo?“

Dėl prejudicinio klausimo
Visų pirma pažymėtina, kad pagal Reglamentu nustatytą sistemą visos kompetentingos institucijos, kurioms yra persiunčiamas
pranešimas apie planuojamą atliekų vežimą, turi patikrinti, kad pranešėjo nustatyta kvalifikacija atitiktų Reglamento nuostatas
ir prieštarauti vežimui, kuris kvalifikuotas klaidingai (paminėto sprendimo
ASA,
40 punktas ir 2003 m. vasario 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
, C‑458/00, Rink., p. I‑1553, 21 punktas).
Jeigu siunčiančioji kompetentinga institucija mano, kad pranešime vežimo tikslas kvalifikuotas klaidingai, tai prieštaravimas
vežimui turi remtis kvalifikacijos klaida, nepriklausomai nuo nei vienos iš specialių Reglamento nuostatų, išvardijančių prieštaravimus,
kuriuos valstybės narės gali pareikšti dėl atliekų vežimo. Šio, taip pat ir kitų Reglamente numatytų prieštaravimų tikslas
yra užkirsti kelią vežimui (
ASA
, 47 punktas). Tačiau siunčiančioji kompetentinga institucija savo iniciatyva negali perkvalifikuoti atliekų vežimo tikslo,
nes toks vienašališkas perkvalifikavimas reikštų, kad tas pats vežimas yra tikrinamas skirtingų kompetentingų institucijų
pagal nuostatas, kurios yra skirtinguose Reglamento skyriuose, o tai prieštarautų Reglamento nustatytai sistemai (
ASA
, 48 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Reglamento nustatyta tvarka numato pranešėjui garantiją, kad planuojamas vežimas
bus tikrinamas pagal Reglamente numatytus terminus ir kad jis ne vėliau kaip iki šio termino pabaigos bus informuotas, ar
gali vykdyti vežimą ir kokiomis sąlygomis, jeigu jų būtų. Taigi siunčiančiosios kompetentingos institucijos prieštaravimas
dėl vežimo, apie kurį buvo pranešta kaip apie panaudotinų atliekų vežimą, klaidingo kvalifikavimo turi būti pareikštas per
Reglamento 7 straipsnio 2 dalyje nustatytą terminą (
ASA
, 49 punktas).
Šis Reglamento išaiškinimas taip pat taikytinas tokiose kaip ir šiuo atveju situacijose, kai siunčiančiajai kompetentingai
institucijai, kuri mano, kad turi pareikšti prieštaravimą dėl vežimo, deklaruoto kaip panaudotinų atliekų vežimas, buvo pranešta
apie planuojamą vežimą pagal specialią procedūrą, numatytą Reglamento 6 straipsnio 8 dalyje, ir pagal kurią pati institucija,
o ne pranešėjas praneša kitoms institucijoms ir planuojamo vežimo gavėjui.
Iš esmės nėra pagrindo manyti, jog pats faktas, kad procedūra, kurios reikia laikytis, kai suinteresuotoms šalims pranešama
apie planuojamą vežimą, yra nestandartinė procedūra, turėtų siunčiančiajai kompetentingai institucijai leisti savo iniciatyva
perkvalifikuoti vežimo tikslą.
Šiame kontekste reikia pažymėti, kad Reglamento 3 straipsnio 8 dalies antroji pastraipa, reglamentuojanti šalinti vežamų atliekų
procedūrą, suteikia galimybę siunčiančiajai kompetentingai institucijai atsisakyti toliau siųsti pranešimą apie planuojamą
vežimą, jei „atliekų vežimui pati iškart turi prieštaravimų pagal 4 straipsnio 3 dalį“. Taigi nesuteikdamas šios galimybės
siunčiančiajai kompetentingai institucijai pagal panaudotinų atliekų vežimo procedūrą, Bendrijos teisės aktų leidėjas turėjo
omenyje, netiesiogiai bet neišvengiamai, kad pagal šią procedūrą tai neįmanoma.
Tokiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad tokioje situacijoje, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, siunčiančioji kompetentinga
institucija, kuri mano, kad vežimo tikslo kvalifikacija yra klaidinga, negali savo iniciatyva perkvalifikuoti šio tikslo ir
atsisakyti perduoti važtaraštį kitoms institucijoms ir gavėjui. Ji tik turi teisę ne vėliau kaip iki 30 dienų po patvirtinimo
apie gautą pranešimą apie vežimą išsiuntimo iš paskirties institucijos pabaigos tinkamai visomis priemonėmis pranešti pranešėjui
ir kitoms kompetentingoms institucijoms apie savo prieštaravimus, pagrįstus neteisingu kvalifikavimu.
Dėl generalinio advokato išvados 37 ir 38 punktuose pateiktų priežasčių toks Reglamento aiškinimas siunčiančiosios kompetentingos
institucijos teisei jokiu būdu nekelia pavojaus pagal šį Reglamentą prieštarauti vežimui, kai pranešėjas nustatė klaidingą
kvalifikaciją ir tuo pačiu metu apsaugo pranešėjo suinteresuotumą žinoti kitų institucijų poziciją dėl planuojamo vežimo.
Atsižvelgiant į tai, kas anksčiau pasakyta, į pateiktą prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamentas turi būti aiškinamas
taip: jei valstybė narė, remdamasi minėto Reglamento 6 straipsnio 8 dalies nuostata, taiko specialią pranešimo procedūrą,
kurios metu siunčiančioji kompetentinga institucija perduoda panaudotinų atliekų vežimo važtaraštį, ši institucija, nusprendusi
prieštarauti vežimui, jeigu pranešėjas neteisingai kvalifikavo šią operaciją, negali savo iniciatyva perkvalifikuoti šio vežimo
ir turi šį dokumentą perduoti kitoms kompetentingoms institucijoms ir gavėjui. Taigi apie savo prieštaravimus ji visomis priemonėmis
turi tinkamai pranešti pranešėjui ir kitoms kompetentingoms institucijoms ne vėliau kaip iki šio Reglamento 7 straipsnio 2 dalyje
nustatyto laikotarpio pabaigos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Vokietijos, Italijos ir Nyderlandų vyriausybių ir Europos Bendrijų Komisijos, pateikusių Teisingumo Teismui savo pastabas,
išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo
pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija), nusprendžia:
1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo į Europos Bendriją, iš Bendrijos ir jos viduje
priežiūros ir kontrolės su pakeitimais, padarytais 1998 m. gegužės 18 d. Komisijos sprendimu 98/368/EB ir 1999 m. lapkričio
24 d. Komisijos sprendimu 1999/816/EB, turi būti aiškinamas taip : jei valstybė narė, remdamasi minėto Reglamento 6 straipsnio
8 dalies nuostata, taiko specialią pranešimo procedūrą, kurios metu siunčiančioji kompetentinga institucija perduoda panaudotinų
atliekų vežimo važtaraštį, ši institucija, nusprendusi prieštarauti vežimui dėl pranešėjo atlikto neteisingo šios operacijos
kvalifikavimo, negali savo iniciatyva perkvalifikuoti šio vežimo ir turi šį dokumentą perduoti kitoms kompetentingoms institucijoms
ir gavėjui. Taigi apie savo prieštaravimus ji visomis priemonėmis turi tinkamai pranešti pranešėjui ir kitoms kompetentingoms
institucijoms ne vėliau kaip iki šio Reglamento 7 straipsnio 2 dalyje nustatyto laikotarpio pabaigos.
Parašai
*
Proceso kalba: prancūzų.