CELEX: 62006CJ0439
Elektrienergia siseturg
Direktiiv 2003/54/EÜ
Artikli 20 lõige 1
Kolmandate isikute vaba juurdepääs elektrienergia edastus- ja jaotusvõrkudele

Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ (mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ,
ELT L 176, lk 37
; ELT eriväljaanne 12/02) artikli 20 lõike 1 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati menetluses, milles citiworks AG (edaspidi „citiworks”) esitas kaebuse otsuse peale, millega Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde (Saksi liidumaa majandus- ja tööministeerium, kes tegutseb liidumaa tasandil järelevalveasutusena; edaspidi „turujärelevalvet teostav asutus”) kvalifitseeris Flughafen Leipzig/Halle GmbH (edaspidi „FLH”) energia tarnevõrgu „sisevõrguks”7. juuli 2005. aasta elektri- ja gaasitarnet reguleeriva seaduse, n-ö „energia mõistliku juhtimise seaduse” (Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Energiewirtschaftsgesetz);
BGBl
. 2005 I, lk 1970; edaspidi „EnWG”) § 110 lõike 1 punkti 1 tähenduses.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Vastavalt direktiivi 2003/54 artiklile 1 kehtestatakse selle direktiiviga elektrienergia tootmise, edastamise, jaotamise ja tarnimise ühiseeskirjad. Selles sätestatakse elektrisektori korraldamise ja toimimise, turulepääsu, pakkumismenetluste kriteeriumide ja protseduuride ning võrkude haldamiseks lubade andmisega seotud eeskirjad.
Direktiivi 2003/54 põhjendused 4, 5, 6, 7 ja 26 on sõnastatud järgnevalt:
„(4)
Euroopa Liidu kodanikele asutamislepinguga tagatud vabadused — kaupade vaba liikumine, teenuste osutamise vabadus ja asutamisvabadus — on võimalikud üksnes täiesti avatud turul, kus kõik tarbijad saavad vabalt valida tarnijaid ja kõik tarnijad saavad vabalt teenindada oma tarbijaid.
(5)
Hästitoimiva ja konkurentsivõimelise siseturu loomise põhitakistused on muu hulgas seotud võrkupääsu küsimuste, tarifitseerimisküsimuste, võrkude koostalitlusvõime ja liikmesriikide turu avatuse erineva tasemega.
(6)
Konkurentsi toimimiseks peab võrkupääs olema mittediskrimineeriv, läbipaistev ja õiglaste hindadega.
(7)
Elektrienergia siseturu täielikuks väljakujundamiseks on esmatähtis mittediskrimineeriv juurdepääs edastusvõrgu või jaotusvõrgu halduri võrgule. Edastus- või jaotusvõrgu halduriks võivad olla üks või mitu ettevõtjat.
[…]
(26)
Käesoleva direktiivi põhinõue on arvestamine avalike teenuste osutamise nõuetega ning seetõttu on tähtis, et käesolevas direktiivis käsitletaks kõigis liikmesriikides järgitavaid ühiseid miinimumstandardeid, milles arvestatakse üldise kaitse, varustuskindluse, keskkonnakaitse ja samaväärse konkurentsitaseme eesmärke kõigis liikmesriikides. On oluline, et avalike teenustega seotud nõudeid saaks tõlgendada siseriiklikul tasandil, võttes arvesse siseriiklikke tingimusi ja järgides ühenduse õigusakte.”
Direktiivi 2003/54 artiklis 2 pealkirjaga „Mõisted” on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
3)
edastamine — elektrienergia transport vastastikku seotud ülikõrgepinge- ja kõrgepingevõrkudes, mille eesmärk on edastada see lõpptarbijatele või jaotajatele, kuid mitte tarnimine;
4)
edastusvõrgu haldur — füüsiline või juriidiline isik, kes täidab edastamise ülesannet ja vastutab edastusvõrgu kasutamise eest, tagades selle hoolduse ja vajadusel edastusvõrgu ehitamise teatud paikkonnas ja, kui vaja, vastastikuse sidumise teiste võrkudega, ning kes tagab võrgu pikaajalise võime rahuldada mõistlikku nõudlust elektrienergia transportimise järele;
5)
jaotamine — elektrienergia transport kõrgepinge-, keskpinge- ja madalpinge jaotusvõrkudes, mille eesmärk on edastada see klientidele, kuid mitte tarnimine;
6)
jaotusvõrgu haldur — füüsiline või juriidiline isik, kes täidab jaotamise ülesannet ja vastutab jaotusvõrgu kasutamise eest, tagades selle hoolduse ja vajadusel jaotusvõrgu ehitamise teatud paikkonnas ning vajadusel vastastikuse sidumise teiste võrkudega, ning kes tagab võrgu pikaajalise võime rahuldada mõistlikku nõudlust elektrienergia jaotamise järele;
7)
tarbijad — elektrienergia hulgimüüjad ja lõpptarbijad;
8)
hulgimüüjad — füüsilised või juriidilised isikud, kes ostavad elektrienergiat edasimüümiseks võrgus, kuhu nad kuuluvad, või väljaspool seda;
9)
lõpptarbijad — tarbijad, kes ostavad elektrienergiat oma tarbeks;
[…]
19)
tarnimine — elektrienergia müük, kaasa arvatud edasimüük tarbijatele;
[…]
26)
väike eraldatud võrk — võrk, kus tarbimine oli 1996. aastal väiksem kui 3000 GWh ja milles vähem kui 5% iga-aastasest tarbimisest kaetakse ühenduste kaudu teiste võrkudega;
27)
üliväike eraldatud võrk — võrk, kus tarbimine oli 1996. aastal väiksem kui 500 GWh ja millel puuduvad ühendused teiste võrkudega;
[…]”
Direktiivi 2003/54 artikli 3 pealkirjaga „Avalike teenuste osutamise kohustus ja tarbijakaitse” lõikes 8 on sätestatud:
„8.   Liikmesriigid võivad otsustada mitte kohaldada artiklite 6, 7, 20 ja 22 sätteid, kui see takistaks juriidiliselt või faktiliselt elektriettevõtjatele pandud üldist majandushuvi esindavate kohustuste täitmist, tingimusel et see otsus ei mõjuta kaubanduse arengut sellisel määral, mis oleks vastuolus ühenduse huvidega. Kooskõlas käesoleva direktiiviga ja asutamislepingu artikliga 86 hõlmavad ühenduse huvid muu hulgas ka konkurentsi vabatarbijate leidmiseks.”
Nimetatud direktiivi artiklis 20 pealkirjaga „Kolmandate isikute juurdepääs” on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et rakendatakse kolmandate isikute edastus- ja jaotusvõrkudele juurepääsu süsteemi, mis põhineb avaldatud, kõikide vabatarbijate suhtes kohaldatavatel tariifidel ning mida kohaldatakse objektiivselt ja võrgukasutajate vahel vahet tegemata. Liikmesriigid tagavad nimetatud tariifid või nende arvutamise aluseks olev metoodika kiidetakse enne nende jõustumist heaks vastavalt artiklile 23 ning et need tariifid ja, kui heaks kiidetakse üksnes metoodika, see metoodika avaldatakse enne nende jõustumist.
2.   Edastus- või jaotusvõrgu haldur võib keelduda juurdepääsu võimaldamast, kui tal puudub vajalik võimsus. Keeldumist tuleb nõuetekohaselt põhjendada, pidades eelkõige silmas artiklit 3. Vajadusel ning juurdepääsu võimaldamisest keeldumise korral tagavad liikmesriigid, et edastus- või jaotusvõrgu haldur annab asjakohast teavet meetmete kohta, mida oleks vaja võrgu tugevdamiseks. Isikult, kes teavet nõuab, võib võtta mõistlikku tasu, mis peegeldab teabe andmise kulusid.”
Sama direktiivi artiklis 26 pealkirjaga „Erandid” on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid, kes pärast direktiivi jõustamist tõendavad, et nende väikeste eraldatud võrkude toimimises on olulisi probleeme, võivad olemasoleva võimsuse ümberkorraldamise, suurendamise ja laiendamisega seoses taotleda ja komisjon võib neile teha erandeid IV, V, VI ja VII peatüki asjaomastest sätetest ning, üliväikeste eraldatud võrkude puhul, ka III peatüki sätetest. Enne otsuse tegemist teavitab komisjon neist taotlustest liikmesriike, pidades seejuures silmas konfidentsiaalsusnõudeid. Otsus avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas. […]”
Siseriiklik õigus
EnWG võeti vastu direktiivi 2003/54 ülevõtmiseks siseriiklikku õigusesse.
Selle seaduse § 3 punktides 16 ja 17 on energia tarnevõrgud defineeritud kui „elektri või gaasi tarnevõrgud, mis läbivad ühte või mitut pinge- või survetasandit”, ja üldkasutatavad tarnevõrgud on defineeritud kui „energia tarnevõrgud, mille ülesanne on jaotada energiat kolmandatele isikutele ja mis on oma suuruse poolest mõeldud mitte üksnes võrgu loomise ajal olemasolevate või kindlaksmääratavate konkreetsete lõpptarbijate varustamiseks, vaid võimaldavad põhimõtteliselt kõigi lõpptarbijate varustamist.”
Sama seaduse § 3 punktis 18 on energia tarnevõrgu haldur defineeritud kui füüsiline või juriidiline isik, kes haldab energia tarnevõrku.
EnWG 3. osa hõlmab muu hulgas §-e 20 ja 21. § 20 lõike 1 esimeses lauses on sätestatud, et energia tarnevõrkude haldurid „peavad objektiivselt põhjendatud ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel tagama kõigile juurdepääsu oma võrgule ning avaldama Internetis juurdepääsu tingimused, sh näidislepingud, ja tasud”.
EnWG § 21 lõikes 1 on sätestatud:
„Juurdepääsu tingimused ja tasud peavad olema mõistlikud, mittediskrimineerivad, läbipaistvad ega tohi olla ebasoodsamad kui tingimused ja tasud, mida võrgu haldur kohaldab praktikas või arveldamisel sarnastes olukordades teenuste osutamisel oma ettevõttes või seotud ettevõtjatele.”
EnWG § 110 lõige 1 reguleerib sisevõrguks kvalifitseerimise tingimusi ja selle kvalifikatsiooni õiguslikke tagajärgi järgnevalt:
„Käesoleva seaduse 2. ja 3. osa ning §-d 4, 52 ja 92 ei kohaldu selliste energia tarnevõrkude haldamise suhtes, mis
1.
asuvad geograafiliselt kokkukuuluvas tegevuspiirkonnas ja rahuldavad valdavalt ettevõtja enda või temaga käesoleva seaduse § 3 punkti 38 tähenduses seotud ettevõtjate energiavajadusi;
2.
asuvad geograafiliselt kokkukuuluval eraalal ja võimaldavad halduril või selle esindajal seoses ühise esmase ärieesmärgiga,
a)
mis on ulatuslikum kui lihtsalt liisimine või rentimine ning
b)
mille saavutamine oleks käesoleva lause sissejuhatavas osas nimetatud sätete kohaldamisel ebamõistlikult keeruline,
varustada energiaga konkreetseid lõpptarbijaid või
3.
asuvad geograafiliselt kokkukuuluvas piirkonnas lähestikku ja on mõeldud valdavalt oma energiavajaduste rahuldamiseks,
tingimusel et energia tarnevõrk ei ole üldkasutatav käesoleva seaduse § 3 punkti 17 tähenduses ning et sisevõrgu halduril või selle esindajal on olemas töötajad ning tehnilised ja majanduslikud vahendid võrgu pikaajalise töö tagamiseks kooskõlas käesoleva seaduse sätetega.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Citiworks on Saksa seaduse alusel asutatud energia tarnimisega tegelev äriühing. Alates 2004. aasta algusest on ta varustanud elektriga Leipzig/Halle lennujaama territooriumil tegutsevat DFS Deutsche Flugsicherung GmbH-d. Viimatinimetatud äriühing on 100% riigi osalusega äriühing ja ta kontrollib Saksamaal lennuliiklust.
FLH käitab Leipzig/Halle lennujaama. Sellest tulenevalt haldab ta energia tarnevõrku, mis varustab teda ja veel 93 lennujaama territooriumil asuvat ettevõtjat elektriga (edaspidi „põhikohtuasjas arutluse all olev võrk”). 2004. aastal tarbiti selle võrgu kaudu ligi 22200 MWh elektrit, millest FLH oma tarbeks kulus 85,4%.
FLH taotles, et põhikohtuasjas arutluse all olev võrk kvalifitseeritaks sisevõrguks EnWG § 110 mõttes. Taotluse läbivaatamisel palus turujärelevalvet teostav asutus 20. jaanuaril 2006 citiworks’il menetlusse astuda.
12. juuli 2006. aasta otsusega rahuldas turujärelevalvet teostav asutus FLH taotluse. Citiworks esitas selle otsuse peale kaebuse Oberlandesgericht Dresdenile.
Kohtus väitis Citiworks, et EnWG § 110 on vastuolus direktiivi 2003/54 artikliga 20.
Neil asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Dresden menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [EnWG] § 110 lõike 1 punkt 1 on kooskõlas direktiivi 2003/54 […] artikli 20 lõikega 1, arvestades, et juhul, kui EnWG § 110 lõike 1 punktis 1 sätestatud tingimused on täidetud, ei ole võrgule juurdepääsu reguleerivad üldsätted (EnWG §-d 20–28a) kohaldatavad nn ettevõttevõrgule isegi mitte siis, kui juurdepääs sellele võrgule ei ole ebamõistlikult keeruline?”
Eelotsuse küsimus
Esiteks tuleb meelde tuletada, et kuigi Euroopa Kohus ei ole eelotsusemenetluses pädev lahendama küsimust, kas siseriiklik meede on ühenduse õigusega vastavuses, on tal õigus anda siseriiklikule kohtule ühenduse õiguse tõlgendamise kõik juhtnöörid, mis võimaldavad siseriiklikul kohtul tema menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks seda vastavust hinnata (vt eelkõige 21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-124/99: Borawitz, EKL 2000, lk I-7293
, punkt 17; 8. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-60/05: WWF Italia jt, EKL 2006, lk I-5083
, punkt 18, ja 24. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-257/06: Roby Profumi, EKL 2008, lk I-189
, punkt 11).
Eelotsusetaotlusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada seda, kas direktiivi 2003/54 artikli 20 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline säte nagu EnWG § 110 lõike 1 punkt 1, mille alusel ei kohaldu teatud energia tarnevõrkudele kohustus võimaldada kolmandatele isikutele vaba juurdepääs nendele võrkudele seetõttu, et need asuvad kokkukuuluvas tegevuspiirkonnas ja rahuldavad valdavalt ettevõtja enda või temaga seotud ettevõtjate energiavajadusi, kuigi ei ole tuvastatud, et kolmandate isikute vaba juurdepääsu võimaldamine nendele võrkudele oleks ebamõistlikult keeruline.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Citiworks leiab, et EnWG § 110 lõike 1 punkt 1 on direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikega 1 vastuolus. Nimelt on selle direktiivi üheks peamiseks eesmärgiks võimaldada energiaga varustajate vaba juurdepääs energia tarnevõrkudele, et kõik tarbijad saaksid vabalt tarnijat valida.
Siseriiklik õigusakt, mis teeb sellest põhimõttest erandi, ei ole eespool nimetatud eesmärgiga kooskõlas. Ükski direktiivi 2003/54 säte ei luba liikmesriikidel vabalt määratleda tingimusi, mille esinemisel võivad nad energia tarnevõrgule vaba juurdepääsu osas erandeid teha.
Citiworks leiab ka, et EnWG § 110 lõike 1 punkt 1 kohaldub automaatselt kohe, kui selles sätestatud tingimused on täidetud.
FLH leiab esiteks, et eelotsuse küsimus ei ole vastuvõetav, sest see on oletuslik. Küsimus on esitatud kujul, mis ei vasta EnWG § 110 lõike 1 punkti 1 sõnastusele, sest selles punktis ei sisaldu viidet mõistele „ebamõistlikult keerukas”. Samuti ei ole küsimus põhikohtuasja lahendamise seisukohast asjakohane.
Küsimuse sisu osas leiavad FLH, turujärelevalvet teostav asutus ning Saksa ja Ühendkuningriigi valitsus, et põhikohtuasjas arutluse all olev võrk ei ole edastus- ega jaotusvõrk ning et sellele ei kohaldu direktiiv 2003/54. See on sisevõrk, mille ettevõtjad on loonud oma energiavajaduste tarbeks, selle kaudu tarbitakse vähe ja see ei kahjusta konkurentsi. EnWG § 110 lõike 1 punkt 1 väljendab lihtsalt kaalutlusõigust, mida Saksa seadusandja kasutas direktiivi 2003/54 ülevõtmisel siseriiklikku õigusesse. Samuti on elektri tarnimine FLH kõrvaltegevus võrreldes tema põhitegevusalaga, milleks on lennujaama käitamine.
Saksa valitsus väidab, et põhikohtuasjas arutluse all olev võrk on „kliendirajatis”, kus jaotatakse energiat ainult selle rajatise piires. Seda haldavale ettevõtjale ei kohaldu direktiivis 2003/54 jaotusvõrgu halduritele sätestatud kohustused.
Poola valitsus leiab, et EnWG § 110 lõike 1 punkt 1 on direktiiviga 2003/54 vastuolus. Direktiivis on kehtestatud süsteem erandlike asjaoludega seotud erandite tegemiseks, mis välistab üldkohaldatavate erandite kehtestamise võimaluse.
Komisjon leiab, et EnWG § 110 lõike 1 punkt 1 on vastuolus direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikega 1. Põhikohtuasjas arutluse all olev võrk on jaotusvõrk selle direktiivi tähenduses ja seega peab sellele olema tagatud vaba juurdepääs. Komisjon tuletab meelde, et kolmandate isikute vaba juurdepääsu õigus on väga oluline põhimõte ja et sellest erandite tegemine on lubatud vaid selgelt kindlaksmääratud tingimustel. Selles osas arvestatakse võrgu suurusega ainult küsimuses, kuidas õiguslikult eristada jaotusvõrgu haldurit, nagu see tuleneb direktiivi 2003/54 artikli 15 lõikest 2.
Euroopa Kohtu vastus
Taotluse vastuvõetavus
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on ainult siseriiklik kohus, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab tehtava kohtuotsuse eest, pädev kohtuasja eripära arvestades hindama nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust (vt eelkõige 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-415/93: Bosman, EKL 1995, lk I-4921
, punkt 59, ja 15. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-466/04: Acereda Herrera, EKL 2006, lk I-5341
, punkt 47).
Euroopa Kohus ei saa siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastata ainult siis, kui on ilmselge, et ühenduse õigusnormi tõlgendamine või kehtivuse hindamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline (vt eespool viidatud otsus kohtuasjas Bosman, punkt 61, ja otsus kohtuasjas Acereda Herrera, punkt 48).
Põhikohtuasjas on siseriiklikule kohtule kaebuse esitanud elektritarnija, kes väidab, et direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikega 1 on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis vabastab teatud energia tarnevõrkude haldurid kolmandatele isikutele vaba juurdepääsu võimaldamise kohustusest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et asjassepuutuvas siseriiklikus õigusnormis kehtestatud erand kohaldub energia tarnevõrkudele, ilma et erandi kohaldamise lisatingimuseks oleks ebamõistliku keerukuse olemasolu, kuigi see tingimus on seatud EnWG § 110 lõike 1 punktis 2 viidatud teenusevõrkudele.
Järelikult küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikega 1 on vastuolus erandi andmist ettenägev kord, mis vabastab teatud energia tarnevõrgud kolmandate isikute vaba juurdepääsu võimaldamise kohustusest, ilma et arvestataks nende võrkude tehnilist võimsust.
Seega on esitatud küsimus asjassepuutuv, mitte oletuslik ja järelikult ka vastuvõetav.
Küsimuse sisu
Küsimusele vastamiseks tuleb direktiivi 2003/54 tõlgendada selle direktiivi eesmärkide ja sätete valguses, et jõuda selgusele, kas põhikohtuasjas arutluse all oleva võrgu suhtes saab seda direktiivi kohaldada ja kas selle direktiivi artikliga 20 on vastuolus selline säte nagu EnWG § 110 lõike 1 punkt 1, mis vabastab teatud energia tarnevõrgud kolmandatele isikutele vaba juurdepääsu võimaldamise kohustusest.
Siinkohal tuleb meenutada, et direktiiviga 2003/54 tunnistati kehtetuks ja asendati 19. detsembri 1996. aasta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 96/92/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta (
EÜT 1997, L 27, lk 20
; ELT eriväljaanne nr 12/02). Esimesena nimetatud direktiivi põhjendustest 1 ja 2 tuleneb, et direktiiv võeti vastu oluliste puuduste tõttu, mis esinesid elektrienergia siseturu loomisel ka pärast direktiivi 96/92 rakendamist. Järelikult on direktiivi 2003/54 eesmärk parandada selle turu toimimist.
Direktiivi 2003/54 põhjenduse 5 kohaselt on üks hästitoimiva ja konkurentsivõimelise siseturu loomise põhitakistus seotud võrkupääsu küsimuste, tarifitseerimisküsimuste, võrkude koostalitlusvõime ja liikmesriikide turu avatuse erineva tasemega.
Põhjendustes 6 ja 7 on täpsustatud, et konkurentsi toimimiseks peab võrkupääs olema mittediskrimineeriv, läbipaistev ja õiglaste hindadega ja et see on elektrienergia siseturu täielikuks väljakujundamiseks esmatähtis.
Direktiivi 96/92 artiklites 16–20 oli ette nähtud elektri edastus- ja jaotusvõrgule juurdepääsu süsteem, mis põhines läbirääkimistel. Ühenduse seadusandja otsustas selle süsteemi kaotada, et elektrienergia siseturgu rohkem avada, nagu nähtub 13. märtsil 2001 komisjoni esitatud direktiivi ettepanekust (KOM(2001) 125 (lõplik),
EÜT C 240 E, lk 60
).
Euroopa Kohus meenutab siinkohal, et ta on direktiivi 96/92 artikli 7 lõike 5 ja artikli 16 tõlgendamisel toonitanud võrgu tarbijate mittediskrimineerimise põhimõtte üldkohaldatavust (vt selle kohta 7. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-17/03: VEMW jt, EKL 2005, lk I-4983
, punktid 42–46).
Direktiivi 2003/54 põhjenduses 4 meenutatakse, et täiesti avatud turul saavad kõik tarbijad vabalt valida tarnijaid ja kõik tarnijad saavad vabalt teenindada oma tarbijaid. Need kaks õigust on omavahel paratamatult seotud, nagu on õigesti toonitatud kohtujuristi ettepaneku punktis 72. Selleks et tarbijad saaksid vabalt tarnijat valida, peab neil olema juurdepääs erinevatele edastus- ja jaotusvõrkudele, mis elektri tarbijani toovad.
Nendest seisukohtadest tuleneb, et kolmandate isikute vaba juurdepääs edastus- ja jaotusvõrkudele on oluline meede, mille liikmesriigid on kohustatud rakendama selleks, et luua elektrienergia siseturg.
Vastavalt direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikele 1 kohaldub vaba juurdepääsu põhimõte nii edastus- kui ka jaotusvõrkudele. Sama direktiivi artikli 2 punktides 3 ja 5 on defineeritud mõisted „edastamine” ja „jaotamine”. Edastamine on elektrienergia transport vastastikku seotud ülikõrgepinge- ja kõrgepingevõrkudes, mille eesmärk on edastada see lõpptarbijatele või jaotajatele. Jaotamine on elektrienergia transport kõrgepinge-, keskpinge- ja madalpinge jaotusvõrkudes, mille eesmärk on edastada see klientidele. Edastamine ja jaotamine ei hõlma tarnimist. Mõiste „tarnimine” on defineeritud direktiivi 2003/54 artikli 2 punktis 19 kui elektrienergia müük tarbijatele.
Esiteks tuleneb nendest mõistetest, et edastusvõrk on vastastikku seotud ülikõrgepinge- ja kõrgepingevõrk, mille kaudu transporditakse elektrienergiat müügiks lõpptarbijatele või jaotajatele, ja teiseks, et jaotusvõrk on kõrgepinge-, keskpinge- ja madalpinge jaotusvõrk, mille kaudu transporditakse elektrienergiat müügiks elektrienergia hulgimüüjatele või lõpptarbijatele.
Teatavate Euroopa Kohtule esitatud märkuste kohaselt ei ole põhikohtuasjas arutluse all olev võrk edastusvõrk ega jaotusvõrk, mistõttu direktiiv 2003/54 sellele ei kohaldu. Esiteks on tegemist sisevõrguga ja see ei kahjusta konkurentsi oma väikese tarbimismahu tõttu ning teiseks on selle võrgu haldamine lennujaama käitamisele kui põhitegevusalale vaid lisanduv kõrvaltegevus.
Esiteks, mis puudutab edastus- ja jaotusvõrkude olemust direktiivi 2003/54 tähenduses ja nende kaudu edastatava elektrienergia mahtu, siis tuleb märkida, et elektri edastust ja jaotust eristatakse ainult elektrivõrgu pinge alusel.
Selle direktiivi artikli 2 punktide 3 ja 5 kohaselt on edastusvõrk vastastikku seotud ülikõrgepinge- ja kõrgepingevõrk ning jaotusvõrk on kõrgepinge-, keskpinge- ja madalpinge jaotusvõrk. Direktiivis 2003/54 viidatakse elektri tarbimise mahule ainult mõistetes „väike eraldatud võrk” ja „üliväike eraldatud võrk”, mille puhul võib teha erandi teatud direktiivis sätestatud kohustuste suhtes. Ühenduse seadusandja ei soovinud seega jätta direktiivi kohaldumisalast välja edastus- või jaotusvõrke nende teatud suuruse või tarbimismahu tõttu.
Siinkohal tuleb märkida, et EnWG § 110 lõike 1 punktis 1 ei defineerita võrke, millele see säte kohaldub, elektritarbimise mahu alusel. See säte puudutab võrke, mis „asuvad geograafiliselt kokkukuuluvas tegevuspiirkonnas ja rahuldavad valdavalt ettevõtja enda või temaga seotud ettevõtjate energiavajadusi”.
Teiseks, mis puudutab edastus- ja jaotusvõrkude haldamist ja sihtotstarvet, siis täpsustatakse direktiivis 2003/54 mõlemat liiki võrkude kohta, et elektrit edastatakse tarnimiseks, kuid tarnimine ise ei ole sellega hõlmatud, ja et edastusvõrgu haldur vastutab võrgu kasutamise eest, tagades selle hoolduse ja vajadusel võrgu ehitamise teatud paikkonnas, et tagada võrgu pikaajaline töövõime.
Lisaks on direktiivi 2003/54 artiklis 13 kehtestatud nõue, et jaotusvõrkude omanikud või nende eest vastutavad isikud määraksid jaotusvõrgu halduri. Sellest sättest ega sama direktiivi ühestki muust sättest ei tulene, et vaba juurdepääsu võimaldamise kohustus laieneb ainult ettevõtjatele, kelle jaoks jaotusvõrgu haldamine on põhitegevusala.
Siinkohal tuleb ka märkida, et EnWG § 110 lõike 1 punktis 1 ei ole täpsustatud, kas selleks, et see säte võrgule kohalduks, peab energia tarnevõrgu haldamine olema haldurile põhi- või kõrvaltegevus.
Eelotsusetaotlusest ja Euroopa Kohtule esitatud märkustest nähtub, et põhikohtuasjas arutluse all olev võrk varustab elektriga FLH-d ennast ja veel 93 ettevõtjat, kes kõik asuvad Leipzig/Halle lennujaamas. 2004. aastal tarbiti selle võrgu kaudu 22200 MWh elektrit, millest 3800 MWh tarbisid FLH-st erinevad ettevõtjad. Eelotsusetaotluse kohaselt prognoositi, et nende ettevõtjate tarbimismaht 2007. aastal ületab 8000 MWh piiri. Järelikult ei halda FLH edastusvõrku, sest elektrit ei edastata ülikõrgepinge- ja kõrgepingevõrguga, vaid ta haldab lihtsalt võrku, millega edastatakse elektrit klientidele tarnimiseks ja mis on seega käsitletav elektri jaotusvõrguna direktiivi 2003/54 artikli 2 punkti 5 tähenduses.
Direktiivi 2003/54 artikli 20 lõige 1 kohustab liikmesriike võtma meetmeid, mis on vajalikud kolmandatele isikutele edastus- või jaotusvõrkudele juurdepääsu süsteemi sisseseadmiseks. Järelikult on liikmesriigid kooskõlas EÜ artikliga 249 pädevad valima sobiva vormi ja meetodi selle süsteemi sisseseadmiseks. Arvestades edastus- või jaotusvõrgule vaba juurdepääsu põhimõtte olulisust, ei luba antud tegutsemisvabadus sellest põhimõttest siiski kõrvale kalduda, v.a juhtudel, mille kohta direktiiv 2003/54 kehtestab erisätte või erandi.
Seega on selline säte nagu EnWG § 110 lõike 1 punkt 1 direktiiviga 2003/54 kooskõlas ainult juhul, kui sellele kohalduvad eespool nimetatud erisätted või erandid.
Esiteks on direktiivi 2003/54 artikli 20 lõikes 2 sätestatud, et jaotusvõrgu haldur võib keelduda juurdepääsu võimaldamast, kui tal puudub vajalik võimsus ja ta seda nõuetekohaselt põhjendab. Võimalust keelduda juurdepääsu võimaldamisest tuleb igal üksikjuhul hinnata eraldi ja see säte ei anna liikmesriigile õigust kehtestada üldkohaldatav erand, ilma et iga halduri puhul hinnataks konkreetselt tema võrgu tehnilist suutmatust rahuldada kolmandate isikute juurdepääsutaotlusi.
Teiseks lubab selle direktiivi artikli 3 lõige 8 liikmesriikidel artikli 20 sätteid mitte kohaldada juhul, kui see takistaks juriidiliselt või faktiliselt elektriettevõtjatele pandud üldist majandushuvi esindavate kohustuste täitmist, tingimusel et see otsus ei mõjuta kaubanduse arengut sellisel määral, mis oleks vastuolus ühenduse huvidega.
Tuleb täpsustada, et direktiivi 2003/54 artikli 3 lõigetes 2 ja 3 on viidatud avalike teenuste pakkumise kohustusele, mis liikmesriigid võivad panna elektriettevõtjatele üldist majandushuvi arvestades. Direktiivi põhjendusest 26 tuleneb, et avalike teenustega seotud nõudeid tõlgendatakse siseriiklikul tasandil.
Direktiivi 2003/54 artikli 3 lõikest 8 nähtub, et liikmesriigid võivad otsustada piirata kolmandate isikute juurdepääsu edastus- ja jaotusvõrkudele, et tagada elektriga varustamise avaliku teenuse osutamine. Piirangu kehtestamiseks on aga liikmesriigid kohustatud esiteks kontrollima, kas võrgule piiramatu juurdepääsu andmine takistab võrgu halduril avaliku teenuse osutamise kohustuse täitmist, ja teiseks uurima, kas seda kohustust saab täita muul viisil, mis ei kahjusta võrgule juurdepääsu õigust, mis on üks direktiiviga 2003/54 kehtestatud põhiõigusi.
Tuleb mainida, et EnWG § 110 lõike 1 punktis 1 elektri tarnevõrgule vaba juurdepääsu põhimõtte osas tehtud erandit ei ole põhjendatud riskiga, et võrgu haldurid, kelle suhtes see säte kohaldub, ei pruugi selle vaba juurdepääsu tõttu olla enam võimelised täitma avaliku teenuse kohustust. Erandit on põhjendatud vaid selle territooriumi geograafilise või õigusliku positsiooniga, kus võrke hallatakse. Samuti ei ole Saksa valitsus väitnud, et Saksamaa Liitvabariik on EnWG § 110 lõike 1 punkti 1 kehtestanud selleks, et rakendada direktiivi 2003/54 artikli 3 lõiget 8.
Kolmandaks on selle direktiivi artikli 26 lõikes 1 sätestatud, et liikmesriigid, kes tõendavad, et nende väikeste eraldatud võrkude toimimises on olulisi probleeme, võivad direktiivi teatud sätete, sealhulgas artikli 20 kohaldamise osas erandit taotleda.
Need erandid eeldavad aga komisjoni nõusolekut, mis antakse Euroopa Liidu Teatajas avaldatava otsuse vormis. Sellised erandid tehti näiteks Küprose Vabariigile 25. septembri 2006. aasta otsusega (
ELT L 270, lk 72
) ja Malta Vabariigile 28. novembri 2006. aasta otsusega (
ELT L 332, lk 32
). Tuleb märkida, et Saksamaa Liitvabariik ei ole direktiivi 2003/54 artikli 26 lõike 1 alusel taotlenud ega saanud komisjonilt erandi tegemist lubavat otsust.
Eeltoodust tuleneb, et sellisele sättele nagu EnWG § 110 lõike 1 punkt 1 ei kohaldu ükski erisäte ega erand, mis on direktiivis 2003/54 edastus- ja jaotusvõrkudele vaba juurdepääsu põhimõtte osas ette nähtud.
Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 2003/54/EÜ artikli 20 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline säte nagu EnWG § 110 lõike 1 punkt 1, mis vabastab teatud energia tarnevõrkude haldurid kolmandatele isikutele vaba juurdepääsu võimaldamise kohustusest seetõttu, et need võrgud asuvad kokkukuuluvas tegevuspiirkonnas ja rahuldavad valdavalt ettevõtja enda või temaga seotud ettevõtjate energiavajadusi.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ (mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ) artikli 20 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline säte nagu 7. juuli 2005. aasta elektri- ja gaasitarnet reguleeriva seaduse, n-ö „energia mõistliku juhtimise seaduse” (Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Energiewirtschaftsgesetz)) § 110 lõike 1 punkt 1, mis vabastab teatud energia tarnevõrkude haldurid kolmandatele isikutele vaba juurdepääsu võimaldamise kohustusest seetõttu, et need võrgud asuvad kokkukuuluvas tegevuspiirkonnas ja rahuldavad valdavalt ettevõtja enda või temaga seotud ettevõtjate energiavajadusi.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.