CELEX: 62004CJ0156
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 83/182/EEB
Transporto priemonių laikinas importas
Atleidimas nuo mokesčių
Įprastinė gyvenamoji vieta valstybėje narėje

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad:
–        kitose valstybėse narėse registruotų transporto priemonių laikinam naudojimui savo teritorijoje taikydama įvežimo laikinam
naudojimui muitų režimo nuostatas, taikytinas iš trečiųjų šalių įvežamoms transporto priemonėms; užuot taikiusi 1983 m. kovo
28 d. Tarybos direktyvos 83/182/EEB dėl tam tikrų transporto priemonių, laikinai importuojamų iš vienos valstybės narės į
kitą, atleidimo nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje (OL L 105, p. 59, toliau – direktyva) nuostatas,
–        už su transporto priemonių, laikinai įvežtų į jos teritoriją, deklaravimu susijusius pažeidimus taikydama sankcijų, kurios
kartu su administracinių valdžios institucijų praktika, kai sistemiškai nustatoma, jog transporto priemonę įvežančio asmens
įprastinė gyvenamoji vieta yra Graikijoje, laikomos akivaizdžiai neproporcingomis, sistemą,
–        sistemiškai rinkdama mokesčius, numatytus už galutinį transporto priemonių įvežimą, jei iš to paties asmens pavagiama antra
laikinai įvežta transporto priemonė,
Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 90 straipsnį ir direktyvą, konkrečiai tariant, pagal jos 1 straipsnį.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Pagal pirmąją ir antrąją konstatuojamąsias dalis direktyva siekiama panaikinti laisvo asmenų judėjimo ir vidaus rinkos sukūrimo
kliūtis, kurias lemia valstybėse narėse tam tikrų transporto priemonių laikinam įvežimui taikoma apmokestinimo tvarka.
Trečioje direktyvos konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog „būtina, kad tam tikrais atvejais būtų įmanoma tiksliai nustatyti,
ar asmuo iš tikrųjų yra tam tikros valstybės narės rezidentas“.
Direktyvos 1 straipsnio 1 dalis numato, jog valstybės narės, vadovaudamosi direktyvoje nurodytomis sąlygomis, atleidžia iš
kitos valstybės narės laikinai įvežamas motorines transporto priemones nuo mokesčių, būtent nuo apyvartos mokesčio, akcizų
ir bet kokio kito vartojimo mokesčio. Direktyvos 1 straipsnio 3 dalis nurodo, jog atleidimas nuo mokesčių komercinėms transporto
priemonėms netaikomas.
Privačių transporto priemonių atveju direktyvos 3 straipsnis numato, jog mokestis yra taikomas jas privačiais tikslais įvežant
laikinai naudoti ne ilgesniam kaip šešių mėnesių nepertraukiamam laikotarpiui arba laikotarpiui su pertraukomis per bet kuriuos
dvylika mėnesių. Pagal direktyvos 4 straipsnį tų pačių transporto priemonių atveju mokestis taikomas jų laikinam įvežimui
verslo tikslais nepertraukiamam šešių arba septynių mėnesių laikotarpiui arba pertraukiamam šešių arba septynių mėnesių laikotarpiui
per bet kuriuos dvylika mėnesių.
Ir direktyvos 3 straipsnis, ir jos 4 straipsnis atleidimą nuo mokesčio numato su sąlyga, kad transporto priemonę įvežančio
asmens „įprastinė gyvenamoji vieta yra ne laikinojo įvežimo valstybėje narėje“, išskyrus tam tikras papildomas sąlygas, taikomas
asmeniui, kuris transporto priemonę įveža verslo tikslais.
Dėl sąvokos „įprastinė gyvenamoji vieta“ direktyvos 7 straipsnis „Bendrosios taisyklės dėl gyvenamosios vietos nustatymo“
patikslina:
„1.      Šioje direktyvoje „įprastinė gyvenamoji vieta“ reiškią vietą, kurioje asmuo paprastai, tai yra mažiausiai 185 dienas per kiekvienus
kalendorinius metus, gyvena dėl asmeninių ir darbo ryšių, arba jeigu asmuo darbo ryšių neturi, – dėl asmeninių ryšių, kurie
rodo artimą sąsają tarp to asmens ir vietos, kurioje jis gyvena.
Tačiau asmens, kuris darbo ryšiais susijęs vienoje vietoje, o asmeniniais kitoje, ir kuris dėl to gyvena skirtingose vietose,
esančiose dviejose ar daugiau valstybių narių, įprastine gyvenamąja vieta yra laikoma jo asmeninių ryšių vieta, jeigu šis
asmuo nuolat į ją grįžta. Pastaroji sąlyga netaikytina, jeigu asmuo gyvena valstybėje narėje, kad atliktų nustatytos trukmės
užduotį. Universiteto ar mokyklos lankymas nereiškia įprastinės gyvenamosios vietos pakeitimo.
2.      Asmenys savo įprastinę gyvenamąją vietą įrodo pateikdami asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar kokį kitą galiojantį dokumentą.
3.      Kilus abejonių dėl pagal 2 straipsnio dalį pateikto įprastinės gyvenamosios vietos įrodymo galiojimo arba prireikus atlikti
ypatingą patikrinimą, kompetentingos įvežimo valstybės narės institucijos gali pareikalauti papildomos informacijos arba įrodymų.“
Direktyvos 9 straipsnio 1 dalis numato, jog valstybės narės, visų pirma importuotojui prašant, gali leisti laikinai įvežti
ilgesniam laikotarpiui nei nurodyti šios direktyvos 3 ir 4 straipsniuose.
Direktyvos 9 straipsnio 2 dalis numato:
„Vykdydamos šią direktyvą, valstybės narės Bendrijos teritorijoje negali atleisti transporto priemonių nuo mokesčių mažiau
palankiomis sąlygomis nei tos, kurias jos taikytų iš trečiosios šalies įvežamoms transporto priemonėms.“
Galiausiai direktyvos 10 straipsnio 2 dalis nustato:
„Jeigu taikant šią direktyvą praktikoje kyla sunkumų, suinteresuotųjų valstybių narių kompetentingos institucijos tarpusavio
susitarimu, ypač remdamosi konvencijomis ir Bendrijos direktyvomis dėl abipusės pagalbos, priima reikiamus sprendimus.“

Nacionalinės teisės aktai
1988 m. kovo 1 d. Finansų ministro dekreto Nr. D 247/13, iš dalies pakeisto Įstatymu Nr. 2187/94 (toliau – 1988 m. kovo 1 d.
Dekretas), kuriuo direktyva buvo perkelta į vidaus teisę, 1 straipsnis leidžia netaikant atitinkamų muito mokesčių ir kitokių
mokesčių laikinai įvežti transporto priemones privačiais tikslais; ši tvarka netaikoma komercinėms transporto priemonėms.
1988 m. kovo 1 d. Dekreto 3 straipsnis sąvoką transporto priemonę įvežančio asmens „įprastinė gyvenamoji vieta“ apibrėžia
terminais, kurie iš esmės identiški vartojamiems direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje.
Šio dekreto 4 straipsnis, susijęs su ne komercinės transporto priemonės laikinu įvežimu privačiais tikslais, nustato, kad
ši transporto priemonė nacionalinėje teritorijoje gali būti nepertraukiamą arba pertraukiamą šešių mėnesių laikotarpį per
dvyliką mėnesių. Jis numato, jog šis terminas gali būti pratęstas devyniais papildomais mėnesiais, išskyrus, jei transporto
priemonę įvežantis asmuo Graikijoje užsiima verslu – tokiu atveju maksimalus pratęsimo terminas yra trys mėnesiai.
1988 m. kovo 1 d. Dekreto 5 straipsnis privačios transporto priemonės laikinam įvežimui verslo tikslais nustato iš principo
šešių mėnesių laikotarpį, pertraukiamą ar nepertraukiamą, per kurį ši transporto priemonė gali būti Graikijoje. Atleidimas
nuo mokesčių netaikomas, jei transporto priemonė naudojama keleiviams vežti arba pramoniniam ar komerciniam prekių vežiojimui
už atlyginimą ar be jo.
Ir šio dekreto 4 straipsnis, ir jo 5 straipsnis atleidimui nuo mokesčių numato sąlygą, kad suinteresuotojo asmens įprastinė
gyvenamoji vieta būtų ne Graikijoje.
1988 m. kovo 1 d. Dekreto 15 straipsnio trečioji ir ketvirtoji pastraipos identiškais ar iš esmės identiškais terminais pakartoja
direktyvos 7 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatas, susijusias su įprastinės gyvenamosios vietos nustatymu.
Įstatymo 1165/1918 dėl muitinės kodekso (FEK A’ 73) 133 straipsnio 2 dalis, taikytina šioje byloje vykusios ikiteisminės procedūros
metu, numato:
„Bendrijos transporto priemonės gali laikinai būti nacionalinėje teritorijoje nereikalaujant sumokėti registracijos mokesčio
ir pridėtinės vertės mokesčio (PVM). Siekiant taikyti šį laikiną atleidimą <...>, sąvokos ir sąlygos, numatytos muitų susitarimo
nuostatomis dėl iš trečiųjų šalių laikinai įvežtų transporto priemonių laikino leidimo, yra taikytinos
mutatis mutandis
su sąlyga, kad šios transporto priemonės yra reeksportuojamos“.
Įstatymo Nr. 2682/1999 18 straipsnis „Pažeidimai ir sankcijos“, taikytas šioje byloje per ikiteisminę procedūrą, numato:
„A. Bendrijos transporto priemonės
1.      Jei Graikijoje įsisteigęs asmuo, nesilaikydamas nė vieno iš šio įstatymo 10 ir 11 straipsniuose numatytų reikalavimų, turi
Bendrijos transporto priemonę ar ja naudojasi, tai yra kontrabandos nusikaltimas ir yra taikomos kontrabandą reglamentuojančios
Muitinės kodekso nuostatos (Įstatymas Nr. 1165/1918, <...>). Šiuo atveju baudžiamasis persekiojimas nepradedamas, jei atitinkami
asmenys sumoka padidintą mokėtiną mokestį, kurio minimalus dydis yra nustatytas nagrinėjamose nuostatose, ir jei jie atsisako
kitų teisių gynimo būdų, taikytinų aktams, kuriais įpareigojama sumokėti šį mokestį. Šioje dalyje numatytais atvejais šio
straipsnio A4 dalyje numatytos baudos neskiriamos.
<…>
4.      Nurodyti pažeidimai kvalifikuojami kaip paprasti muitų taisyklių pažeidimai ir atitinkamais atvejais už juos skiriamos tokios
baudos:
<…>
d)      už <...> pavėluotą <...> transporto priemonės išvežimą skiriama bauda už kiekvieną pavėluotą dieną; baudos dydis nustatomas
taip: privačioms transporto priemonėms ir
Jeep
kategorijos transporto priemonėms iki 1.600 cc – 29 eurai, nuo 1.601 cc – 59 eurai. Sunkvežimiams, neatsižvelgiant į jų variklio
tūrį, – 29 eurai. Motociklams, neatsižvelgiant į jų variklio tūrį – 14 eurų;
<…>
f)      jei nacionalinėje teritorijoje esančią transporto priemonę <...> vairuoja kitas, teisės į atleidimą nuo mokesčio neturintis
asmuo, skiriama 733 eurų bauda, jei teisę į atleidimą nuo mokesčio turintis asmuo buvo nacionalinėje teritorijoje tuo metu,
kai pažeidimas buvo padarytas. Jei prieš tai nurodyta transporto priemone naudojasi ne teisę į atleidimą nuo mokesčio turintis,
o kitas asmuo, šio įstatymo 14 straipsnio 2 dalyje numatytas režimas panaikinamas, jei pažeidimo padarymo metu teisę į atleidimą
nuo mokesčio turintis asmuo nebuvo nacionalinėje teritorijoje, ir šio straipsnio A1 dalies nuostatos taikomos teisės neturinčiam
asmeniui.“
Įstatymo 2682/1999 18 straipsnio C skirsnis „Bendrijos ir trečiųjų šalių transporto priemonės“ nurodo:
„1.      Be prieš tai esančiose A4, <...> dalyse numatytų baudų, transporto priemonės taip pat areštuojamos muitinės valdžios institucijų
sprendimu, kuriuo konstatuotas pažeidimas, ir jos perduodamos disponuoti sumokėjus skirtas baudas ir galimus kitus numatytus
mokesčius. <...>
<…>“
Pagal Įstatymo 2682/1999 10 straipsnio 5 punktą:
„Bendrijos transporto priemonės gali būti reeksportuotos į Europos Sąjungos valstybes nares ar eksportuotos į trečiąsias šalis
iki mokėtino registracijos mokesčio nustatymo“.
Galiausiai 1988 m. kovo 1 d. Dekreto 12 straipsnio „Transporto priemonių vagystė“ 1 dalies d punktas numato:
„1.      Teisę į atleidimą nuo mokesčio turintis asmuo, pranešęs apie vagystę transporto priemonės, kuri jam buvo suteikta pagal įvežimo
laikinam naudojimui režimą, <…> neprivalo sumokėti muitų ar kitų pavogtai transporto priemonei <...> taikytinų mokesčių su
sąlyga, kad ateityje nebus nustatyta, jog teisę į atleidimą nuo mokesčio turintis asmuo transporto priemone neteisėtai naudojasi
Graikijoje ir jei yra įvykdytos šios kumuliacinės sąlygos:
<…>
d)      teisę į atleidimą nuo mokesčio turintis asmuo anksčiau nepranešė apie kitos privačios transporto priemonės, kuri jam buvo
suteikta pagal įvežimo laikinam naudojimui režimą, vagystę.“

Ikiteisminė procedūra
Gavusi keletą skundų dėl laikinam tam tikrų transporto priemonių įvežimui į Graikiją taikomų taisyklių, kad šios sudaro rimtų
kliūčių Bendrijos piliečiams toje valstybėje narėje naudotis judėjimo laisve, Komisija 1999 m. gegužės 17 d. Graikijos valdžios
institucijoms nusiuntė oficialų pranešimą, atkreipdama dėmesį į tai, kad atitinkami nacionalinės teisės aktai yra nesuderinami
su direktyvos nuostatomis ir EB 90 straipsniu.
Išnagrinėjusi Graikijos Respublikos pastabas, kurias ši išdėstė savo 1999 m. rugsėjo 1 d. atsakyme į oficialų pranešimą, Komisija
2000 m. lapkričio 29 d. šiai valstybei narei nusiuntė pagrįstą nuomonę, kurioje buvo išdėstyti devyni kaltinimai ir nurodyta,
jog nagrinėjami teisės aktai yra nesuderinami su minėtomis Bendrijos taisyklėmis.
Manydama, jog paaiškinimai, kuriuos Graikijos Respublika pateikė savo 2001 m. vasario 21 d. atsakyme į šią pagrįstą nuomonę,
nėra patenkinami, Komisija pareiškė šį ieškinį, tačiau paliko tik kai kuriuos pagrįstoje nuomonėje suformuluotus kaltinimus.

Dėl ieškinio

Dėl pirmojo kaltinimo
Šalių argumentai
Komisija Graikijos Respubliką kaltina tuo, kad ši laikinam kitose valstybėse narėse registruotų transporto priemonių naudojimui
savo teritorijoje taiko įvežimo laikinam naudojimui muitų režimo nuostatas, skirtas iš trečiųjų šalių įvežamoms transporto
priemonėms, o ne didesnės valstybių narių integracijos reikalingumu pagrįstos direktyvos nuostatas.
Tame pačiame kontekste Komisija Graikijos valdžios institucijas kaltina tuo, kad jos laikosi požiūrio, jog nuo 1993 m. sausio
1 d., kai santykiuose tarp valstybių narių buvo panaikintas importo apmokestinimo principas, direktyva, kuri „įvežimo“ srityje
nustato atleidimą nuo mokesčių, nebeturi poveikio ir neteko reguliavimo dalyko.
Graikijos vyriausybė į tai atsako, kad Komisijos kaltinimai yra netikslūs, nes direktyva jau seniai buvo teisingai perkelta
į vidaus teisę ir ji tebėra taikoma. Komisija nenurodė konkrečių iš direktyvos kylančių įsipareigojimų pažeidimų ir jos pradėta
diskusija yra teorinio pobūdžio; Graikijos valdžios institucijų tikslas yra paraginti Komisiją imtis iniciatyvos teisės aktų
leidybos srityje pritaikant direktyvą nuo 1993 m. sausio 1 d., nuo kurios tarp valstybių narių nebeegzistuoja  sąvoka „importas“,
egzistuojančiai teisinei situacijai.
Graikijos vyriausybė patvirtina, kad bet kuriuo atveju ji direktyvą taiko santykiams Bendrijos viduje.
Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo kaltinimu Komisija tvirtina, jog Graikijos Respublika direktyvos realiai netaiko.
Šiuo atžvilgiu Graikijos vyriausybė patikslina, kad nesusipratimą su Komisija lėmė Graikijos valdžios institucijų pastabos,
palaikant nuolatinius kontaktus su Komisija pateiktos dėl būtinybės pritaikyti direktyvą, kurioje vartojama sąvoka „importas“,
prie nuo 1993 m. sausio 1 d., nuo kurios ši sąvoka santykiuose tarp valstybių narių buvo panaikinta, susiklosčiusios situacijos.
Graikijos vyriausybės teigimu, šis nesusipratimas nedaro įtakos direktyvos taikymui Graikijos Respublikoje.
Reikia pažymėti, jog 2001 m. liepos 12 d. Sprendime
Louloudakis
(C‑262/99, Rink. p. I‑5547, ypač 20–25 punktuose) Teisingumo Teismas nurodė Graikijos teisės aktus, leidžiančius nemokant muitų ir
kitų mokesčių laikinai įvežti transporto priemones privačiais tikslais. Šie teisės aktai yra minimi šio sprendimo 11–16 punktuose.
Iš šių teisės aktų, be kita ko, matyti, kad sąvoką „įprastinė gyvenamoji vieta“ jie apibrėžia iš esmės taip pat, kaip ji apibrėžta
direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje, kad nuo mokesčių atleidžiama, kaip numatyta direktyvoje, šešis mėnesius per dvylikos mėnesių
laikotarpį ir kad šie teisės aktai identiškais ar iš esmės identiškais terminais pakartoja direktyvos 7 straipsnio 2 ir 3 dalių
nuostatas, susijusias su įprastinės gyvenamosios vietos nustatymu.
Taip pat pažymėtina, jog minėtas sprendimas
Louloudakis
buvo priimtas Graikijos teismui, siekiančiam išspręsti jo nagrinėjamą ginčą, Teisingumo Teismo paprašius priimti prejudicinį
sprendimą dėl direktyvos išaiškinimo, o tai įrodo faktą, kad direktyva yra taikoma.
Be to, ieškinio 21 punkto trečiojoje pastraipoje Komisija pati konstatavo, jog Graikijos teisės aktai pakartoja ginčijamoje
direktyvos nuostatoje įtvirtintus kriterijus dėl įprastinės gyvenamosios vietos nustatymo.
Galiausiai reikia pažymėti, kad valstybės narės iš trečiųjų šalių įvežamų transporto priemonių laikinam naudojimui gali nekliudomos
taikyti tą patį režimą, kurį direktyva numato iš kitos valstybės narės įvežamoms transporto priemonėms. Vienintelis šiuo atveju
taikytinas apribojimas yra numatytas direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią valstybės narės Bendrijos teritorijoje
negali atleisti transporto priemonių nuo mokesčių mažiau palankiomis sąlygomis nei tos, kurias jos taikytų iš trečiųjų šalių
įvežamoms transporto priemonėms.
Tiesa, Komisija pateikė konkrečias pastabas dėl tam tikrų direktyvos taikymo sričių, tačiau nepateikė įrodymų, kad Graikijos
Respublika direktyvos realiai netaiko.
Teorinis vertinimas ir galimi nesusipratimai dėl reikalingumo direktyvą pritaikyti po 1993 m. sausio 1 d. esančiai teisinei
situacijai, kurie atsiranda palaikant nuolatinius kontaktus tarp nacionalinių administracijų ir Komisijos, negali būti pagrindu
Teisingumo Teismui pripažinti įsipareigojimų neįvykdymą.
Todėl pirmasis kaltinimas yra nepagrįstas.

Dėl antrojo kaltinimo
Šiuo kaltinimu Komisija ginčija Graikijos valdžios institucijų taikomą sankcijų sistemą.
Šį kaltinimą sudaro dvi dalys. Pirma, Komisija Graikijos Respubliką kaltina tuo, kad egzistuoja administracinė praktika, jog
tuo atveju, kai yra įrodymų, kad įprastinė gyvenamoji vieta gali būti tiek Graikijoje, tiek kitoje valstybėje narėje, suinteresuotųjų
asmenų įprastinę gyvenamąją vietą Graikijos valdžios institucijos sistemiškai priskiria Graikijai, šiuo atžvilgiu jiems taikydamos
sunkesnę įrodinėjimo naštą. Antra, Komisija kritikuoja tai, kad šis įprastinės gyvenamosios vietos priskyrimas Graikijai lemia
neproporcingas sankcijas.

Dėl administracinės praktikos
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad nors Graikijos teisės aktai pakartoja direktyvoje naudojamus kriterijus įprastinės gyvenamosios vietos
šaliai nustatyti, Graikijos administracinės valdžios institucijos asmenų, kurie asmeniniais ir darbo ryšiais susiję ir su
Graikija, ir su kitomis valstybėmis narėmis, įprastinę gyvenamąją vietą vis dėlto sistemiškai priskiria Graikijai, beveik
automatiškai pirmenybę teikdamos asmeniniams ryšiams ir praktiškai taikydamos gyvenamosios vietos nacionalinėje teritorijoje
prezumpciją, kai suinteresuotieji asmenys turi Graikijos pilietybę.
Šiuo atžvilgiu Komisija teigia, kad šios administracinės valdžios institucijos perkelia įprastinės gyvenamosios vietos įrodinėjimo
naštą arba įpareigoja suinteresuotuosius asmenis pateikti svaresnių įrodymų, o tai nesuderinama su direktyva nustatytomis
gyvenamosios vietos nustatymo taisyklėmis. Komisija nurodo tam tikrus pavienius atvejus, kurių, jos nuomone, savaime pakanka
iš direktyvos kylančių įsipareigojimų neįvykdymui pripažinti. Be to, šią nuolatinę administracinę praktiką palaiko teismai.
Graikijos vyriausybė pažymi, jog praktikoje yra įprasta, kad nustatant įprastinę gyvenamąją vietą Graikijos piliečių, kurie
verslo ir asmeniniais ryšiais susiję ir su Graikija, ir su kita valstybe nare, iškyla sunkumų. Komisijos nurodomi pavieniai
atvejai atskleidžia šią situaciją.
Tokiais atvejais administracinės valdžios institucijos taiko direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje, šiuo atžvilgiu pirmenybę suteikiančioje
asmeniniams ryšiams, įtvirtintus kriterijus. Esant abejonių, šios valdžios institucijos pagrįstai naudojasi direktyvos 7 straipsnio
3 dalimi, kuri joms suteikia galimybę iš suinteresuotųjų asmenų pareikalauti bet kokios papildomos informacijos arba įrodymų.
Galiausiai Graikijos vyriausybė pabrėžia, kad šiuo metu didžioji dalis Graikijoje vairuojamų transporto priemonių, kurioms
taikomas įvežimo laikinam naudojimui režimas, priklauso Graikijos piliečiams, kurie savo įprastinę gyvenamąją vietą užsienyje
naudoja kaip teisinį pagrindą atleidimui nuo mokesčių.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje esančiai sąvokai „įprastinė gyvenamoji vieta“ nustatyti
skirti kriterijai susiję ir su asmens profesiniais, ir su asmeniniais ryšiais tam tikroje vietoje bei šių ryšių trukme, ir
šią sąvoką apibrėžė kaip vietą, kur yra suinteresuotojo asmens nuolatinių interesų centro vieta (minėto sprendimo
Louloudakis
51 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Taigi siekiant nustatyti įprastinę gyvenamąją vietą reikia atsižvelgti ir į darbo, ir į asmeninius suinteresuotojo asmens
ryšius su atitinkama vieta, taip pat į jų trukmę ir, jei šie ryšiai nėra tik vienoje valstybėje narėje, direktyvos 7 straipsnio
pirmoji pastraipa pirmenybę teikia asmeniniams, o ne darbo ryšiams. Vertinant suinteresuotojo asmens asmeninius ir darbo ryšius
reikia atsižvelgti į visas svarbias faktines aplinkybes, kaip antai jo ir šeimos narių realus buvimas, gyvenamosios vietos
turėjimas, jo profesinės veiklos vieta ir turtinių interesų buvimo vieta (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Louloudakis
52, 53 ir 55 punktus).
Valstybių narių kompetentingos valdžios institucijos visų pirma turi įvertinti ir pasverti visas kiekvienam nagrinėjamam atvejui
svarbias faktines aplinkybes, atsižvelgdamos į Teisingumo Teismo praktikoje nurodytus kriterijus, ir Teisingumo Teismas yra
kompetentingas pripažinti, kad dėl nuolatinės klaidingos ar piktnaudžiaujamos praktikos atitinkama valstybė narė neįvykdė
įsipareigojimų.
Šioje byloje Komisija, remdamasi tam tikrais pavieniais atvejais, siekia įrodyti, kad egzistuoja nuolatinė, klaidinga ir piktnaudžiaujama
Graikijos administracinių valdžios institucijų praktika, dėl kurios turėtų būti pripažintas bendras atsakovės valstybės narės
įsipareigojimų nagrinėjamoje srityje neįvykdymas. Iš tiesų savo ieškinyje Komisija nurodo „keletą skundų“, tačiau ji konkrečiai,
nors ir lakoniškai bei neišsamiai, nurodo tik du pavienius atvejus, o savo dublike taip pat nelabai detaliai nurodo kitus
šešis atvejus.
Neatsižvelgiant į aplinkybę, ar tai, kad šeši pavieniai atvejai kaip įrodymai pirmą kartą minimi tik dublike, yra priimtina
pagal Procedūros reglamento 42 straipsnio 1 dalies reikalavimus, iš bylos medžiagos vis dėlto matyti, kad keturiais iš aštuonių
Komisijos nurodomų atvejų atitinkami asmenys turėjo Graikijos pilietybę ir su Graikija buvo susiję neginčytinais asmeniniais
ir darbo ryšiais (vienas šių asmenų neturėjo jokių ryšių už šios valstybės narės ribų), du asmenys turėjo dvigubą pilietybę
ir buvo asmeniniais ar darbo ryšiais susiję su Graikija, o kiti asmenys turėjo kitos valstybės narės pilietybę, tačiau nusistovėjusiais
asmeniniais ir darbo ryšiais buvo susiję su Graikija. Aštunto atvejo situacijos iš bylos medžiagos aiškiai nustatyti negalima.
Visais prieš tai apibūdintais atvejais, išskyrus paskutinį, Graikijos valdžios institucijų pateikti paaiškinimai neatrodo
nepagrįsti. Bet kuriuo atveju neatrodo, kad šios valdžios institucijos viršijo diskrecijos, kurią jos turi nustatydamos suinteresuotųjų
asmenų įprastinę gyvenamąją vietą, ribas.
Kiek tai susiję su galimybe įsipareigojimų neįvykdymą pripažinti valstybėje narėje vykdomos administracinės praktikos pagrindu,
Teisingumo Teismas jau yra nustatęs taikytinus kriterijus. Iš tiesų tokiu atveju įsipareigojimų neįvykdymas gali būti pripažintas
tik pateikus pakankamai informatyvų ir išsamų praktikos, kuria kaltinama, įrodymą, taip pat reikia, kad ši administracinė
praktika būtų pasiekusi tam tikrą pastovumo ir bendrumo laipsnį, ir, norėdama padaryti išvadą dėl bendros ir nuolatinės praktikos
buvimo, Komisija negali remtis bet kokia prielaida (2006 m. balandžio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑441/02, Rink. p. I‑3449, 49, 50 ir 99 punktai ir nurodyta teismų praktika).
Remiantis Komisijos pateiktais įrodymais negalima padaryti išvados, kad ankstesniame punkte nurodyti reikalavimai nagrinėjamu
atveju yra įvykdyti. Bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į labai didelį Bendrijos piliečių bei kitose valstybėse narėse įsisteigusių
Graikijos piliečių, kasmet automobiliu atvykstančių į Graikiją, skaičių, Komisijos nurodomi aštuoni pavieniai atvejai, jei
juos ir laikytume įrodytais, pagal Teisingumo Teismo praktikos nustatytus reikalavimus yra aiškiai per mažas procentas, kad
įrodytų įsipareigojimų neįvykdymą reiškiančios nuolatinės praktikos egzistavimą.
Komisija Graikijos teisminės valdžios institucijas taip pat kaltina tuo, kad šios patvirtina administracinę praktiką, tačiau
šiuo atžvilgiu nepateikia jokių įrodymų. Jei Komisija siekia įrodyti teismų praktikos lemiamą įsipareigojimų neįvykdymą, šio
sprendimo 50 punkte nurodyti Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinti kriterijai yra juo labiau taikytini ir tai turi būti
daroma dar griežčiau.
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad Teisingumo Teismo nustatyti kriterijai nėra įvykdyti.
Taip pat reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas atsižvelgė į diskreciją, kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų
turimą šioje jautrioje srityje, kurioje paliečiama nacionalinė kompetencija mokesčių srityje, nuspręsdamas, kad direktyvos
10 straipsnio 2 dalyje numatyta valdžios institucijų bendradarbiavimo pareiga jų neįpareigoja bendradarbiauti kiekvienu individualiu
atveju, kai šios direktyvos taikymas kelia sunkumų (minėto sprendimo
Louloudakis
59 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Galiausiai Komisija Graikijos valdžios institucijas kaltina suinteresuotųjų asmenų įpareigojimu pateikti svaresnių įrodymų
siekiant nustatyti jų įprastinę gyvenamąją vietą ir taip perkeliant įrodinėjimo naštą, nors ši našta paprastai tenka nacionalinės
valdžios institucijoms. Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad pagal direktyvos 7 straipsnio 2 ir 3 dalis įprastinės gyvenamosios
vietos įrodinėjimo našta iš principo tenka suinteresuotiesiems asmenims. Kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos
savo ruožtu turi atlikti ypatingus patikrinimus ir, esant abejonių, pareikalauti bet kokios papildomos informacijos arba įrodymų.
Vadinasi, su pirma antrojo kaltinimo dalimi negalima sutikti.

Dėl neproporcingų sankcijų Šalių argumentai
Komisija ypač nurodo tai, kad Graikijos teisės aktais numatytos sankcijos, taikomos, jei kompetentingos valdžios institucijos
nustato, jog Graikijoje vairuojamos ir registracijos kitoje valstybėje narėje numerius turinčios transporto priemonės savininko
įprastinė gyvenamoji vieta yra Graikijoje. Nagrinėjamu laikotarpiu galioję nacionalinės teisės aktai tokį veiksmą kvalifikavo
kaip kontrabandą, už kurią numatytos baudžiamosios teisės sankcijos, būtent transporto priemonės savininko įkalinimas ir transporto
priemonės areštas, bei administracinės sankcijos skiriant baudas. Be to, atitinkamas asmuo turi sumokėti galutinai įvežant
transporto priemonę mokėtiną registracijos mokestį, nebent jis sutiktų transporto priemonę reeksportuoti iš nacionalinės teritorijos.
Komisija mano, kad šios sankcijos, kartu su Graikijos administracinių valdžios institucijų praktika nustatant įprastinę gyvenamąją
vietą, ir neatsižvelgimas į galimą suinteresuotojo asmens sąžiningumą, yra neproporcingos. Be to, tai, kad reikalaujama sumokėti
registracijos mokestį, nors analogiškas mokestis jau buvo sumokėtas kitoje valstybėje narėje, prieštarauja EB 90 straipsniui.
Komisijos teigimu, neproporcingos yra ir sankcijos, numatytos tam atvejui, jei viršijamas šešių mėnesių laikotarpis, kurį
Bendrijos transporto priemonė gali būti vairuojama naudojantis laikino įvežimo režimu.
Graikijos vyriausybė atsako, jog dėl to, kad direktyva nenumato sankcijų už galimą Bendrijos transporto priemonių laikino
įvežimo pažeidimą, valstybės narės turi priimti nuostatas, kurias jos mano esant būtinas siekiant išvengti sukčiavimo mokesčių
srityje. Vis dėlto numatytos sankcijos turi būti tinkamos ir būtinos keliamam tikslui įgyvendinti.
Šioje byloje Komisijos kaltinimai yra susiję su sankcijomis, taikomomis, jei asmenys, kurių įprastinė gyvenamoji vieta yra
Graikijoje, pasinaudodami laikino įvežimo režimu, joje vairuoja kitoje valstybėje narėje registruotas transporto priemones.
Tokiais atvejais, atsižvelgiant į tai, kad registracijos mokesčiai Graikijoje yra labai dideli, o tai kai kuriuos asmenis
skatina bandyti juos apeiti, ir, atsižvelgiant į iki šiol konstatuotus daugelį sukčiavimo mokesčių srityje atvejų, numatytos
sankcijos nėra neproporcingos keliamam tikslui, būtent atgrasyti nuo sukčiavimo mokesčių srityje ir už tai bausti.
Graikijos vyriausybė galiausiai teigia, jog dėl registracijos mokesčių nesumokėjimo numatytos sankcijos taikomos ir vidaus,
ir importuotų produktų atveju. Todėl realiai neįmanoma teigti, kad yra pažeistas EB 90 straipsnis.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad antrojo Komisijos kaltinimo antroji dalis (ieškinio 9–12 puslapiai) taip pat susijusi su 2001 m.
lapkričio 22 d. Įstatyme 2960/2001 dėl muitinės kodekso (FEK A 265), nustatančiame Įstatymo 2682/1999 18 straipsnyje įtvirtintų
sankcijų pakeitimus, numatytomis sankcijomis. Įstatymas 2960/2001 buvo priimtas pasibaigus 2000 m. lapkričio 22 d. pagrįstoje
nuomonėje nustatytam dviejų mėnesių terminui, todėl į jį negali būti atsižvelgiama EB 226 straipsnyje numatytoje ikiteisminėje
procedūroje. Be to, iš bylos medžiagos nematyti, nei kad šis naujas reglamentavimas per ikiteisminę procedūrą paliko galioti
visą ginčijamais teisės aktais įtvirtintą sistemą, nei kad šių dviejų teisės aktų nuostatos yra iš esmės tapačios (šiuo klausimu
žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑98/03, Rink. p. I‑53, 27 ir 28 punktus bei nurodytą teismo praktiką).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas gali savo iniciatyva išnagrinėti, ar įvykdytos EB 226 straipsnyje
nustatytos ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos (2007 m. vasario 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, C‑199/04, Rink. p. I‑0000, 20 punktas ir nurodyta teismo praktika).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas visuomet atskyrė EB 226 straipsnyje nustatytas ikiteisminę ir ginčo stadijas ir nusprendė,
kad vienas ikiteisminės procedūros tikslų yra apibrėžti ginčo dalyką, siekiant galimai kreiptis į Teisingumo Teismą ir užtikrinti,
kad galimos ginčo procedūros dalykas bus aiškiai apibrėžtas (šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑230/99, Rink. p. I‑1169, 31 punktą; 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑1/00, Rink. p. I‑9989, 53 ir 54 punktus; 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
, C‑362/01, Rink. p. I‑11433, 17 ir 18 punktus bei 2003 m. birželio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑145/01, Rink. p. I‑5581, 17 punktą).
Panašiai pagal gerai nusistovėjusią teismo praktiką ikiteisminėje procedūroje apribotas ginčo dalykas nebegali būti išplėstas
ar pakeistas ieškinio reikalavimais ginčo procedūroje (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑191/95, Rink. p. I‑5449, 56 punktą; 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 25 punktą ir 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑105/02, Rink. p. I‑0000, 47 ir 48 punktus). Galiausiai įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje
narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas atsižvelgti negali (kaip
vieną paskutinių žr. 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Švediją
, C‑104/06, Rink. p. I‑0000, 28 punktą).
Jei Teisingumo Teismas išplėstų savo kontrolę nagrinėjamos valstybės narės teisės aktams, nebuvusiems ikiteisminės stadijos
dalyku ir pirmą kartą paminėtiems tik ieškinio reikalavimuose, kuriais dėl paprastumo Komisija rėmėsi per posėdį, būtų išplėstas
Sutarties autorių EB 226 straipsnyje nustatyto proceso turinys ir tai reikštų piktnaudžiavimą šiuo procesu. Todėl šiuo atveju
Teisingumo Teismas nagrinėja tik ginčijamas teisės aktų nuostatas, galiojusias iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino
pabaigos, ir tik tiek, kiek ieškinyje jos pateiktos pakankamai aiškiai, kad būtų galima vykdyti teisminę kontrolę (šiuo klausimu
žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
21 punktą).
Visų pirma Komisijos kaltinimai yra susiję su Įstatymo 2682/1999 18 straipsnio A skirsnio 1 dalimi, kuri numato, kad jei įprastinę
gyvenamąją vietą Graikijoje turintis asmuo Graikijos teritorijoje turi kitoje valstybėje narėje registruotą transporto priemonę
ar ja naudojasi, tai laikoma kontrabandos nusikaltimu, už kurį, be kita ko, numatytos baudžiamosios sankcijos, kaip antai
transporto priemonės laikytojo įkalinimas ir pačios transporto priemonės areštas.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad teisės aktais, dėl kurių kaltinama, baudžiamosios sankcijos taikomos už elgesį, kai siekiama
apeiti nacionalines muitų ir mokesčių nuostatas motorinių transporto priemonių eksploatavimo srityje.
Nagrinėjamos sankcijos iš tiesų numatytos tiems atvejams, kai įprastinę gyvenamąją vietą Graikijoje turintys asmenys naudojasi
kitoje valstybėje narėje registruotomis transporto priemonėmis, būtent atvejams, kurie nepatenka į direktyvos taikymo sritį,
ir yra skirtos apsaugoti nagrinėjamos valstybės narės interesus mokesčių srityje.
Nacionalinio įstatymų leidėjo siekiama nustatyti baudžiamoji atsakomybė už elgesį yra susijusi su ekonomine ir socialine nagrinėjamos
valstybės narės situacija ir šiuo atveju su ypatinga motorinių transporto priemonių apmokestinimo situacija. Šiuo atžvilgiu
neginčijama, kad Graikijoje registracijos mokesčiai yra labai dideli, o tai kai kuriuos asmenis gali skatinti joje eksploatuoti
kitoje valstybėje narėje registruotas transporto priemones, siekiant su pastarąja fiktyviai susisieti kokiu nors ryšiu. Baudimo
ir prevencijos būtinybė bei atitinkamos valstybės narės mokestinių interesų apsauga pateisina tai, kad ji numato tinkamas
sankcijas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Louloudakis
70 punktą).
Todėl įsipareigojimų neįvykdymo pats savaime negali reikšti faktas, kad abstrakti nacionalinė taisyklė kaip nusikaltimą kvalifikuoja
elgesį, kai apeinamos paprastai taikomos muitų ir mokesčių teisės nuostatos. Kaip matyti iš minėto sprendimo
Louloudakis
69 ir 70 punktų, baudimo ir prevencijos būtinybė gali pateisinti tai, kad valstybė narė nustato tam tikro griežtumo lygio
sankcijas, tačiau negalima atmesti galimybės, kad tam tikromis aplinkybėmis šios sankcijos gali būti neproporcingos. Vadinasi,
į klausimą, ar taikomos sankcijos yra proporcingos, ar ne, turi būti atsakyta atsižvelgiant į nagrinėjamu atveju realiai taikytas
sankcijas. Iš šio sprendimo 48 punkte minėtų atvejų analizės negalima daryti išvados apie neproporcingą realiai taikytų sankcijų
pobūdį, o Komisija nepateikė kitų įrodymų, kuriais remiantis būtų galima prieiti prie kitokios išvados.
Vadinasi, šie kaltinimai yra nepagrįsti.
Antra, Komisija tvirtina, kad Įstatymo 2682/1999 18 straipsnio A skirsnio 1 dalyje numatytais atvejais baudžiamasis persekiojimas
nepradedamas, jei atitinkami asmenys sumoka mokėtiną mokestį ir jeigu atsisako kitų nacionalinės teisės numatytų teisių gynimo
būdų, taikytinų dėl akto, kuriuo įpareigojama sumokėti šį mokestį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad valstybėje narėje įprastinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims direktyva, laikantis
tam tikrų sąlygų, suteikia teisę tam tikrą laikotarpį kitų valstybių narių teritorijoje eksploatuoti privačią transporto priemonę,
taikant laikino atleidimo nuo mokesčio režimą.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką veiksmingos teisminės apsaugos principas yra bendrasis Bendrijos teisės principas ir
valstybių narių teismai turi užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių teisminę apsaugą (šiuo klausimu žr. 2007 m.
kovo 13 d. Sprendimo
Unibet
, C‑432/05, Rink. p. I‑0000, 37 ir 38 punktus bei nurodytą teismo praktiką). Taikydamas šį principą Teisingumo Teismas pripažino nacionalinio
teismo kompetenciją užtikrinti direktyvos taikymą ir iš jos kylančių asmenų teisių apsaugą nustatant, be kita ko, įprastinę
gyvenamąją vietą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Louloudakis
57 ir 70 punktus).
Dėl kaltinimų pagrindu esančios nacionalinės nuostatos asmenys gali netekti Bendrijos teisės siekiamos veiksmingos teisminės
apsaugos, nes norint išvengti baudžiamojo persekiojimo jie skatinami atsisakyti nacionalinėje teisėje paprastai numatomų teisių
gynimo priemonių. Vadinasi, Komisijos kaltinimai nagrinėjamu atveju yra pagrįsti.
Trečia, Komisija kritikuoja Įstatymo 2682/1999 18 straipsnio A skirsnio 4 dalies d punkte nustatytas pinigines sankcijas,
skirtas tam atvejui, jei viršijamas šešių mėnesių laikotarpis, kai taikomas atleidimas nuo nagrinėjamo mokesčio.
Šiuo atžvilgiu manytina, kad šešių mėnesių laikotarpis, kai taikomas atleidimas nuo mokesčio, yra pakankamai ilgas ir kad
Graikijos vyriausybė nurodė, o Komisija tam neprieštaravo, jog tam tikrais atvejais šiuo laikotarpiu suteikiama lengvata ir
jis pratęsiamas. Ši vyriausybė taip pat pažymėjo ir dėl to jai nebuvo prieštarauta, kad šešių mėnesių apribojimo laikymasis
negali būti griežtai užtikrintas, nes transporto priemonių įvažiavimo į nacionalinę teritoriją data neberegistruojama, todėl
šiame kontekste reikalinga didesnė prevencija, o tai pateisina kaip tinkamą atgrasinimo priemonę numatytas baudas. Todėl baudos,
dėl kurių kaltinama, nėra neproporcingos ir negali sudaryti kliūčių Sutartyje įtvirtintoms laisvėms.
Ketvirta, reikia manyti, kad Įstatymo 2682/1999 18 straipsnio A skirsnio 4 dalies f punkte numatyta piniginė sankcija, skirta
tam atvejui, kai transporto priemonė, kuriai taikomas laikinas atleidimas nuo mokesčio, Graikijos teritorijoje vairuojama
šios teisės neturinčio asmens, nepatenka į direktyvos taikymo sritį.
Panašiai minėtoje nuostatoje numatytas atvejis, kurį kaip penktą nurodo Komisija, kai atitinkamą transporto priemonę vairuoja
teisės į atleidimą nuo mokesčio neturintis asmuo, nors teisę į atleidimą nuo mokesčio turinčio asmens pažeidimo padarymo metu
nėra Graikijos teritorijoje, nepatenka į direktyvos taikymo sritį.
Šešta, Komisijos kaltinimuose nurodoma Įstatymo 2682/1999 18 straipsnio C skirsnio 1 dalis, numatanti, jog, be baudų skyrimo,
transporto priemonės taip pat areštuojamos ir perduodamos disponuoti sumokėjus baudas bei galimus kitus numatytus mokesčius.
Ši priemonė gali užkirsti kelią teisę į atleidimą nuo mokesčio turinčiam asmeniui naudotis savo transporto priemone laikotarpiu,
kuris gali būti ilgas, ypač kai skirtos baudos ginčijamos teisme. Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs svarbą, kurią teisė
vairuoti transporto priemonę turi veiksmingam naudojimuisi su laisvu asmenų judėjimu susijusiomis teisėmis (1996 m. vasario
29 d. Sprendimo
Skanavi ir Chryssanthakopoulos
, C‑193/94, Rink. p. I‑929, 36 punktas). Vadinasi, ši priemonė yra neproporcinga siekiamam tikslui, kuris yra surinkti baudas, tikslui,
kuris gali būti pasiektas labiau Bendrijos teisės aktus atitinkančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, garantijos pateikimu. Todėl
šie kaltinimai yra pagrįsti.
Kita vertus, nėra pagrįsta Komisijos kaip septintas atvejis nurodyta kritika dėl Įstatymo Nr. 2682/1999 10 straipsnio 5 dalies,
numatančios, jog jei taikant įvežimo laikinam naudojimui režimą įvežtos transporto priemonės savininko įprastinė gyvenamoji
vieta yra Graikijoje, jis gali išvengti mokėtino registracijos mokesčio reeksportuodamas savo transporto priemonę iš Graikijos
teritorijos. Iš tiesų ši priemonė suinteresuotajam asmeniui suteikia galimybę, netgi privalumą, ir negali būti laikoma prieštaraujančia
direktyvai.
Komisija galiausiai nurodo EB 90 straipsnio pažeidimą. Šios nuostatos pirmoji pastraipa numato draudimą apmokestinti iš kitų
valstybių importuojamų gaminius daugiau negu panašius vietos gaminius. Vis dėlto Teisingumo Teismas, kaip Bendrijos taisykles
atitinkančią, laikė situaciją, kai valstybė narė, nustatydama suinteresuotojo asmens įprastinę gyvenamąją vietą savo teritorijoje,
reikalauja sumokėti transporto priemonės registracijos mokestį, neatsižvelgdama į tai, ar panašus registracijos mokestis jau
buvo sumokėtas kitoje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑138/04, Rink. p. I‑0000, 13 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šio EB 90 straipsnio antroji pastraipa valstybėms narėms draudžia kitų šalių gaminiams taikyti mokesčius, kurie netiesiogiai
suteiktų apsaugą vietos gaminiams. Šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktikos nustatytais kriterijais
(2007 m. sausio 18 d. Sprendimo
Brzeziński
, C‑313/05, Rink. p. I‑0000, 27 punktas ir nurodyta teismo praktika), Komisija neįrodė, jog nacionalinės teisės aktai, dėl kurių kaltinama,
netiesiogiai apsaugo vietos gaminius.

Dėl trečiojo kaltinimo
Šalių argumentai
Trečiasis Komisijos kaltinimas susijęs su 1988 m. kovo 1 d. Dekreto 12 straipsnio 1 dalies d punktu, kuris numato, kad asmenys,
iš kurių buvo pavogta antra transporto priemonė, pagal laikino įvežimo režimą esanti Graikijoje, privalo sumokėti registracijos
mokestį. Komisija teigia, kad šia nuostata įtvirtinama bendra sukčiavimo mokesčių srityje prezumpcija, nes daroma prielaida,
nesant įrodymų šiuo atžvilgiu, kad pavogta transporto priemonė tebėra Graikijoje. Komisija mano, kad situacijos, kai egzistuoja
sukčiavimo mokesčių srityje galimybė, turėtų būti nagrinėjamos atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį. Priemonė, dėl kurios
kaltinama, yra neproporcinga siekiamam tikslui, būtent mokesčių vengimo prevencijai, ir ja įtvirtinamas netiesioginis diskriminacinis
požiūris į kitoje valstybėje narėje registruotas transporto priemones, o tai prieštarauja EB 90 straipsniui.
Graikijos vyriausybė į tai atsako, kad Bendrijos teisėje gaminių, kuriems taikomas atleidimo nuo mokesčių režimas ir už kuriuos
mokesčiai nebuvo sumokėti, vagystės atveju nėra numatytas joks atleidimas nuo šių mokesčių. Šiuo klausimu ji nurodo 1992 m.
vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu,
judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1), 14 straipsnį, pagal kurį praradimo atveju nuo akcizų už produktus, kuriems taikomas
laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas, mokėjimo atleidžiama tik tuo atveju, jei šie produktai buvo prarasti dėl nelaimingų
atsitikimų arba
force majeure
ir kompetentingos valdžios institucijos gali patikrinti, ar šie produktai galutinai prarasti. Visais kitais atvejais, ypač
vagystės, šie mokesčiai turi būti sumokėti.
Šioje byloje, vagystės atveju, transporto priemonė nėra negrįžtamai prarasta, tačiau ja naudojasi kitas asmuo. Vadinasi, registracijos
mokestis mokėtinas. Be to, direktyva nenumato jokio nuolatinio atleidimo vagystės atveju.
Graikijos vyriausybė galiausiai pažymi, jog, pirma, aplinkybė, kad sumokėti registracijos mokestį yra reikalaujama tik tada,
kai iš to paties nukentėjusio asmens pavagiama antra transporto priemonė, kuriai taikomas laikinas atleidimas nuo mokesčio,
ir nereikalaujama pirmos vagystės atveju, yra palankumas nukentėjusiam asmeniui ir, antra, kad vagystė yra labai dažna rizika,
kurią turi prisiimti draudimo bendrovės, o ne visuomenė.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia pažymėti, kad direktyva, laikantis tam tikrų sąlygų, įpareigoja valstybes nares atleisti nuo mokesčio kitoje valstybėje
narėje registruotą transporto priemonę, kuria laikinai ir tiksliai apibrėžtą laikotarpį naudosis taip pat kitoje negu nagrinėjama
valstybė narė įprastinę gyvenamąją vietą turintis asmuo.
Tokiam atleidimui, be kita ko, taikoma direktyvos 3 straipsnio a ir b punktuose suformuluota, vietos jokiam dviprasmiškumui
nepaliekanti sąlyga, kad teisę į atleidimą nuo šio mokesčio turintis asmuo transporto priemonę, kuriai netaikomas mokestis,
naudoja privačiais tikslais, ši transporto priemonė negali būti perleidžiama nuosavybėn, išnuomojama laikinojo įvežimo valstybėje
narėje ar paskolinama tos valstybės rezidentui. Taigi direktyvoje akcentuojamas glaudus ryšys tarp teisę į laikiną atleidimą
turinčio asmens ir transporto priemonės, kuriai šis atleidimas taikomas.
Transporto priemonės, kuriai šis atleidimas taikomas, vagystės ir jos sukeliamų pasekmių direktyva nenumato.
Vis dėlto direktyvoje nėra nieko, kas leistų padaryti išvadą, kad ja norėta išplėsti atleidimo nuo mokesčio taikymą ir taip
apriboti valstybių narių suverenitetą mokesčių srityje tais atvejais, kai ryšys tarp teisę į atleidimą nuo mokesčio turinčio
asmens ir transporto priemonės, kuriai atleidimas taikomas, yra nutrūkęs, ir ypač vagystės atveju, kai labai tikėtina, kad
transporto priemonė ir toliau eksploatuojama atitinkamos valstybės narės teritorijoje, vairuojama asmens, neturinčia jokio
ryšio su teisę į atleidimą nuo mokesčio turinčiu asmeniu. Tokio atvejo direktyva neapima ir jis patenka į valstybių narių
reglamentavimo sritį.
Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į tai, kad Komisija nesiremia kitomis Bendrijos teisės nuostatomis, įsipareigojimų neįvykdymo
pripažinti negalima.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 85 ir 86 punktuose Teisingumo Teismo išdėstytus argumentus, nacionalinė priemonė, dėl kurios
kaltinama, nepažeidžia ir EB 90 straipsnio.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, jog:
–        Įstatymo 2682/1999 18 straipsnio A skirsnio 1 dalyje numatydama, kad jei įprastinę gyvenamąją vietą Graikijoje turintis asmuo
Graikijos teritorijoje turi kitoje valstybėje narėje registruotą transporto priemonę ar ja naudojasi, įprastai numatytas baudžiamasis
persekiojimas nepradedamas, jei atitinkamas asmuo sumoka mokėtiną registracijos mokestį ir jei tuo pat metu atsisako kitų
nacionalinės teisės numatytų teisių gynimo būdų, taikytinų aktui, kuriuo įpareigojama sumokėti šį mokestį, ir
–        to paties įstatymo 18 straipsnio C skirsnio 1 dalyje numatydama, jog skiriant baudas transporto priemonės taip pat areštuojamos
ir perduodamos disponuoti sumokėjus baudas bei galimus kitus numatytus mokesčius,
Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvą.
Kitą ieškinio dalį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Pagal to paties straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti
kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi dalis Komisijos ir Graikijos Respublikos reikalavimų nagrinėjamu atveju buvo atmesta,
kiekviena iš šių šalių padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Numatydama:
–
Įstatymo 2682/1999 18 straipsnio A skirsnio 1 dalyje, kad jei įprastinę gyvenamąją vietą Graikijoje turintis asmuo Graikijos
teritorijoje turi kitoje valstybėje narėje registruotą transporto priemonę ar ja naudojasi, įprastai numatytas baudžiamasis
persekiojimas nepradedamas, jei atitinkamas asmuo sumoka mokėtiną registracijos mokestį ir jei tuo pat metu atsisako kitų
nacionalinės teisės numatytų teisių gynimo priemonių, nukreiptų prieš aktą, kuriuo įpareigojama sumokėti šį mokestį, ir
–
to paties įstatymo 18 straipsnio C skirsnio 1 dalyje, jog skiriant baudas transporto priemonės taip pat areštuojamos ir perduodamos
disponuoti sumokėjus baudas bei galimus kitus numatytus mokesčius,
Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyvą 83/182/EEB dėl tam tikrų transporto
priemonių, laikinai importuojamų iš vienos valstybės narės į kitą, atleidimo nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje.
2.
Atmesti kitą ieškinio dalį.
3.
Europos Bendrijų Komisija ir Graikijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.