CELEX: 62007TJ0419
Ochranná známka Spoločenstva
Konanie o zrušení
Slovná ochranná známka Spoločenstva OKATECH
Čiastočné zrušenie
Lehota na podanie odvolania
Články 57 a 77a nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz články 58 a 80 nariadenia (ES) č. 207/2009]
Zásada ochrany legitímnej dôvery a zásada právnej istoty
Právo byť vypočutý

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyňa Okalux GmbH podala 25. augusta 1998 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z o ochrannej známke Spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 78, s. 1
)]. Prihlasovanou ochrannou známkou bolo slovné označenie OKATECH. Výrobky a služby, pre ktoré bol zápis požadovaný, patria do tried 6, 19 a 42 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis ochranných známok z v revidovanom a doplnenom znení. Ochranná známka bola zapísaná .
Dňa 16. decembra 2005 podal vedľajší účastník konania Messe Düsseldorf GmbH návrh na čiastočné zrušenie slovnej ochrannej známky OKATECH podľa článku 50 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009] s tvrdením, že ochranná známka nebola predmetom riadneho používania nepretržite počas obdobia piatich rokov. Tento návrh bol obmedzený na označené služby, ktoré patria do triedy 42 v zmysle Niceskej dohody a zodpovedajú opisu „architektúra, projektovanie“.
Rozhodnutím z 21. decembra 2006, ktoré bolo doručené v ten istý deň, vyhovelo zrušovacie oddelenie návrhu na čiastočné zrušenie podanému vedľajším účastníkom konania a nariadilo, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
V nadväznosti na návrh vedľajšieho účastníka konania informovalo zrušovacie oddelenie listom zo 6. februára 2007 účastníkov konania o svojom úmysle zrušiť svoje rozhodnutie podľa článku 77a nariadenia č. 40/94 (teraz článok 80 nariadenia č. 207/2009) takto:
„Týmto Vás informujeme, že zrušovacie oddelenie má v úmysle zrušiť svoje rozhodnutie z [21.] decembra 2006 vo vyššie uvedenom konaní…
Dôvodom tohto zrušenia je, že rozhodnutie obsahuje zjavnú procesnú chybu, ktorej sa dopustil [ÚHVT]. Vo svojom rozhodnutí nesprávne rozhodol, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania, hoci [vedľajší účastník konania] mal vo svojom návrhu úspech v plnom rozsahu, to znamená, že dosiahol čiastočné zrušenie napadnutej ochrannej známky Spoločenstva pre uvedené služby.
Zrušovacie oddelenie preto zruší svoje rozhodnutie v súlade s článkom 77a nariadenia [č. 40/94] a prípadne zmení svoje rozhodnutie tak, že určí, že majiteľ ochrannej známky Spoločenstva musí zaplatiť náklady a trovy konania vynaložené [vedľajším účastníkom konania] v rámci konania.
Vaše pripomienky môžete predložiť v lehote jedného mesiaca od prijatia tohto oznámenia. Túto lehotu nemožno predĺžiť.
Po tom, čo [ÚHVT] prijme Vaše prípadné pripomienky, zruší svoje rozhodnutie, pokiaľ ide o určenie nákladov a prijme nové rozhodnutie.“
Dňa 7. februára 2007 sa žalobkyňa telefonicky spojila s ÚHVT, aby zistila, aký je ďalší postup v konaní a aké sú lehoty na podanie odvolania.
Dňa 5. marca 2007 predložila svoje pripomienky v nadväznosti na list zrušovacieho oddelenia zo .
Rozhodnutím z 21. marca 2007 zrušilo zrušovacie oddelenie svoje rozhodnutie z podľa článku 77a nariadenia č. 40/94 a pravidla 53a nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z , ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 303, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 189), len čo sa týka určenia trov konania. Oddelenie uložilo žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania vynaložené vedľajším účastníkom v rámci konania, v ktorom bolo rozhodnuté rozhodnutím z . Zrušovacie oddelenie totiž konštatovalo, že jeho rozhodnutie z poznačila zjavná procesná chyba, ktorú mu možno pripísať, pretože nesprávne rozhodlo, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania, hoci mal vedľajší účastník vo veci úspech. Toto oddelenie vo svojom rozhodnutí z tiež pripomenulo, že listom zo boli účastníci konania o tomto zrušení informovaní a vyzvaní, aby predložili svoje pripomienky, že pripomienky žalobkyne z sa netýkali otázky trov konania a že vedľajší účastník konania pripomienky nepredložil.
Dňa 16. mája 2007 podala žalobkyňa proti rozhodnutiu z na ÚHVT odvolanie podľa článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94 (teraz články 58 až 64 nariadenia č. 207/2009), v ktorom tvrdí, že preukázala riadne používanie ochrannej známky OKATECH pre uvedené služby, a preto navrhuje zrušenie rozhodnutia zrušovacieho oddelenia z .
Listom z 30. mája 2007 ÚHVT potvrdil prijatie odvolania žalobkyne a listom z toho istého dňa informoval vedľajšieho účastníka konania o existencii tohto odvolania. Vedľajší účastník konania predložil svoje pripomienky.
Druhým listom z 30. mája 2007, zaslaným faxom , ÚHVT informoval žalobkyňu o zápise čiastočného zrušenia jej ochrannej známky OKATECH. Zástupca žalobkyne zaslal ÚHVT list, ktorý obsahoval zhrnutie telefonického rozhovoru zo týkajúceho sa lehôt na podanie odvolania (pozri bod 5 vyššie) a dôrazne pripomenul jej odvolanie zo , ktorým navrhovala vziať zápis čiastočného zrušenia späť až do nadobudnutia účinnosti rozhodnutia o návrhu na čiastočné zrušenie zo .
Listom z 19. júna 2007 ÚHVT informoval žalobkyňu najmä o tom, že jej odvolanie zo bolo pridelené druhému odvolaciemu senátu, ktorý rozhodne o jeho prípustnosti. Žalobkyňa listami z 3. a predložila ÚHVT svoje pripomienky. V liste z uvádza najmä porušenie článku 60a nariadenia č. 40/94 (teraz článok 62 nariadenia č. 207/2009), ďalej, že list z nebol zaslaný jej zástupcovi, ale priamo jej, že čiastočné zrušenie je v rozpore s článkom 77a nariadenia č. 40/94 a že list zo oznamujúci zrušenie uvádzal, že bude prijaté nové rozhodnutie. Žalobkyňa v liste z zdôrazňuje slovné spojenie „a prijme nové rozhodnutie“ uvedené v liste zo a tvrdí, že rozhodnutie o trovách konania nemôže byť predmetom samostatného podania.
Rozhodnutím z 3. septembra 2007, doručeným žalobkyni (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), druhý odvolací senát ÚHVT zamietol odvolanie ako neprípustné. Odvolací senát najprv uviedol, že toto odvolanie, ktoré sa týkalo zrušenia rozhodnutia z o čiastočnom zrušení, bolo podané po uplynutí lehoty dvoch mesiacov stanovených v článku 59 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 60 nariadenia č. 207/2009) a vyjadrenie obsahujúce dôvody odvolania bolo podané po uplynutí štvormesačnej lehoty stanovenej pravidlom 49 ods. 1 nariadenia č. 2868/1995. Odvolací senát ďalej konštatoval, že rozhodnutie zrušovacieho oddelenia z zrušilo len časť rozhodnutia z týkajúcu sa trov konania a časť týkajúca sa veci samej nemohla byť po uplynutí predmetom odvolania.
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie,
—
zamietol návrh na čiastočné zrušenie ochrannej známky Spoločenstva OKATECH,
—
subsidiárne vrátil vec zrušovaciemu oddeleniu ÚHVT na rozhodnutie o odvolaní zo 16. mája 2007,
—
zaviazal ÚHVT alebo vedľajšieho účastníka konania na náhradu trov konania vrátane trov konania týkajúcich sa konania pred ÚHVT.
ÚHVT a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Súd prvého stupňa:
—
zamietol žalobu,
—
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Právny stav
O prípustnosti niektorých žalobných návrhov
— Tvrdenia účastníkov konania
ÚHVT tvrdí, že druhý žalobný návrh žalobkyne týkajúci sa zamietnutia návrhu na čiastočné zrušenie ochrannej známky Spoločenstva je neprípustný.
ÚHVT okrem toho tvrdí, že subsidiárny návrh žalobkyne porušuje článok 130 ods. 1 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 135 ods. 1 nariadenia č. 207/2009), podľa ktorého právomoc rozhodovať o odvolaniach majú odvolacie senáty.
ÚHVT nakoniec uvádza neprípustnosť návrhu žalobkyne týkajúceho sa trov konania vynaložených v prvostupňovom konaní pred ÚHVT.
Žalobkyňa v tejto súvislosti nepredložila žiadne pripomienky.
— Posúdenie Súdom prvého stupňa
Druhý žalobný návrh žalobkyne, aby Súd prvého stupňa zamietol návrh na čiastočné zrušenie jej ochrannej známky Spoločenstva, a subsidiárny návrh žalobkyne, ktorým navrhuje, aby sa vec vrátila zrušovaciemu oddeleniu na rozhodnutie o jej návrhu, možno vykladať v tom zmysle, že v podstate smerujú k tomu, aby bolo ÚHVT nariadené zamietnuť návrh na zrušenie. V súlade s článkom 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 65 ods. 6 nariadenia č. 207/2009) je však ÚHVT povinný prijať opatrenia nevyhnutné na dosiahnutie súladu s rozsudkom súdu Spoločenstva. Súdu prvého stupňa preto neprináleží uložiť ÚHVT príkaz [rozsudky Súdu prvého stupňa z 31. januára 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/ÚHVT (Giroform), T-331/99, Zb. s. II-433, bod 33; z , Eurocool Logistik/ÚHVT (EUROCOOL), T-34/00, Zb. s. II-683, bod 12, a z , Institut für Lernsysteme/ÚHVT — Educational Services (ELS), T-388/00, Zb. s. II-4301, bod 19].
Pokiaľ sa majú tieto návrhy vykladať v tom zmysle, že Súd prvého stupňa má zmeniť napadnuté rozhodnutie, je potrebné uviesť, že hoci článok 63 ods. 3 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 65 ods. 3 nariadenia č. 207/2009) oprávňuje Súd prvého stupňa zmeniť rozhodnutia odvolacích senátov, je táto možnosť v zásade obmedzená na situácie, keď o veci môže byť rozhodnuté. V prejednávanej veci však odvolací senát nepreskúmal ani skutkové okolnosti, ani predmetné dôkazy týkajúce sa čiastočného zrušenia ochrannej známky OKATECH, ani s tým súvisiace tvrdenia žalobkyne. Zmena napadnutého rozhodnutia by predpokladala, že Súd prvého stupňa po prvýkrát posúdi z vecného hľadiska návrhy, o ktorých odvolací senát opomenul rozhodnúť. Také posúdenie však nespadá do právomoci Súdu prvého stupňa definovanej v článku 63 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 63 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009) [rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. júna 2008, Gabel Industria Tessile/ÚHVT – Creaciones Garel (GABEL), T-85/07, Zb. s. II-823, bod 28].
Z toho vyplýva, že druhý návrh a subsidiárny návrh žalobkyne sú neprípustné.
Žalobkyňa nakoniec navrhuje zaviazať ÚHVT na náhradu trov konania vrátane tých, ktoré sú spojené s konaním pred ÚVHT. ÚHVT namieta proti prípustnosti tohto návrhu týkajúceho sa výdavkov vynaložených v prvostupňovom konaní uskutočnenom pred ním.
Podľa článku 136 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa „nutné výdavky vynaložené účastníkmi konania v súvislosti s konaním pred odvolacím senátom… možno považovať za trovy konania, ktoré sa nahrádzajú“. Z uvedeného vyplýva, že náklady vynaložené v súvislosti so zrušovacím konaním nemôžu byť považované za trovy konania, ktoré sa nahrádzajú [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. apríla 2005, Ampafrance/ÚHVT — Johnson & Johnson (monBeBé), T-164/03, Zb. s. II-1401, bod 27].
Tento žalobný návrh treba teda zamietnuť ako neprípustný, keďže sa týka nákladov vynaložených v súvislosti s konaním pred zrušovacím oddelením.
O veci samej
Žalobkyňa na podporu svojej žaloby v podstate uvádza päť žalobných dôvodov založených po prvé na porušení článkov 57 a 77a nariadenia č. 40/94, po druhé na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery a zásady právnej istoty, po tretie na porušení práva byť vypočutý, po štvrté na existencii procesných nezrovnalostí a po piate na nedôvodnosti čiastočného zrušenia.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článkov 57 a 77a nariadenia č. 40/94
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že konanie o zrušení bolo ukončené až rozhodnutím z 21. marca 2007, rozhodnutie z preto nemôže byť napadnuté samostatným podaním podľa článku 57 ods. 2 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 58 ods. 2 nariadenia č. 207/2009). Článok 77a nariadenia č. 40/94 navyše nestanovuje možnosť čiastočného zrušenia rozhodnutia prijatého formou jediného rozhodnutia.
ÚHVT a vedľajší účastník spochybňujú tvrdenie žalobkyne.
— Posúdenie Súdom prvého stupňa
Článok 57 ods. 1 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 58 ods. 1 nariadenia č. 207/2009) stanovuje, že proti rozhodnutiam zrušovacích oddelení možno podať odvolanie, ktoré má odkladný účinok.
Článok 59 nariadenia č. 40/94 stanovuje, že opravný prostriedok proti rozhodnutiu ÚHVT sa musí podať v lehote dvoch mesiacov odo dňa doručenia rozhodnutia.
Rozhodnutím z 21. decembra 2006 vyhovelo zrušovacie oddelenie v predmetnej veci návrhu vedľajšieho účastníka konania na čiastočné zrušenie ochrannej známky žalobkyne a každému účastníkovi konania nariadilo znášať svoje vlastné trovy konania. Toto rozhodnutie ukončilo konanie pred zrušovacím oddelením. Ide teda o rozhodnutie, proti ktorému možno podať odvolanie za podmienok uvedených v citovaných článkoch, ako to výslovne uvádza aj toto rozhodnutie.
List zo 6. februára 2007, ktorým zrušovacie oddelenie informovalo účastníkov konania o svojom úmysle zrušiť toto rozhodnutie v rozsahu, v akom sa týka rozdelenia trov konania, nič nemení na začatí plynutia lehoty na podanie odvolania, ktorá bola výslovne uvedená v rozhodnutí z .
Tento list totiž uvádza (pozri bod 4 vyššie):
„[ÚHVT] nesprávne rozhodol, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania, hoci [vedľajší účastník konania] mal vo svojom návrhu úspech v plnom rozsahu, to znamená, že dosiahol čiastočné zrušenie napadnutej ochrannej známky Spoločenstva pre uvedené služby. Zrušovacie oddelenie preto zruší svoje rozhodnutie v súlade s článkom 77a nariadenia [č. 40/94] a prípadne zmení svoje rozhodnutie tak, že určí, že majiteľ ochrannej známky Spoločenstva musí zaplatiť náklady a trovy konania vynaložené [vedľajším účastníkom konania] v rámci konania… Po tom, čo ÚHVT prijme Vaše prípadné pripomienky, zruší svoje rozhodnutie, pokiaľ ide o určenie nákladov a prijme nové rozhodnutie.“
Zo znenia tohto listu vyplýva, že zrušenie sa týka len rozdelenia trov konania a že rozhodnutie týkajúce sa čiastočného zrušenia ochrannej známky nie je oznámeným zrušením spochybnené, a to aj napriek slovnému spojeniu „nové rozhodnutie“ uvedenému na konci listu. Navyše, preskúmanie vecného hľadiska čiastočného zrušenia ochrannej známky, či dokonca zmenu rozhodnutia prijatého v tejto súvislosti, môže vykonať len odvolací senát, avšak nie v rámci článku 77a nariadenia č. 40/94.
Rozhodnutie z 21. decembra 2006 je teda aktom, ktorý poškodzuje žalobkyňu. Ak si žalobkyňa želala spochybniť toto rozhodnutie týkajúce sa čiastočného zrušenia jej ochrannej známky, mala podať odvolanie v lehote do dvoch mesiacov stanovenej v článku 59 nariadenia č. 40/94 a výslovne pripomenutej v tomto rozhodnutí. Odlišný výklad by viedol obchádzaniu záväzných lehôt stanovených v nariadení č. 40/94.
Odvolanie podané 16. mája 2007 na odvolacom senáte proti rozhodnutiu o čiastočnom zrušení z preto treba považovať za oneskorené.
Tvrdenie žalobkyne o nemožnosti čiastočného zrušenia rozhodnutia z 21. decembra 2006 nemôže tento záver spochybniť.
Treba totiž najprv uviesť, že hoci článok 77a nariadenia č. 40/94 výslovne neupravuje čiastočné zrušenie, znenie tohto ustanovenia ho nevylučuje. Okrem toho pravidlo 53a nariadenia č. 2868/95 stanovuje, že pred zrušením rozhodnutia ÚHVT „o úmysle zrušiť ho informuje dotknutú stranu“. Dotknutá strana môže predložiť stanovisko „k predpokladanému zrušeniu“ a ak dotknutá strana so zrušením nesúhlasí, rozhodnutie „o zrušení“ prijme ÚHVT. Uplatňované konanie teda umožňuje, aby sa zrušenie prípadne obmedzovalo na určitú časť rozhodnutia, pokiaľ je dodržaná zásada kontradiktórnosti. Tak je to aj v prejednávanej veci, keďže žalobkyňa, ktorá bola listom zo 6. februára 2007 informovaná o predpokladanom zrušení, jeho dôvodoch a cieli, mohla predložiť svoje pripomienky, čo aj urobila (pozri bod 6 vyššie). V tejto súvislosti nie je relevantné, že tieto pripomienky sa netýkali otázky trov konania (pozri bod 7 vyššie).
Rozdelenie trov konania v prejednávanej veci, ktoré je oddeliteľnou súčasťou rozhodnutia, sa v rozhodnutí zrušovacieho oddelenia zdá byť zjavne nesprávne, čo žalobkyňa nespochybňovala. Vzhľadom na skutočnosť, že vedľajší účastník konania mal vo veci úplný úspech, pokiaľ ide o jeho návrh na čiastočne zrušenie ochrannej známky, mali byť trovy konania pripísané žalobkyni podľa článku 81 ods. 1 nariadenia č.40/94 (teraz článok 85 ods. 1 nariadenia č. 207/2009) bez toho, aby muselo zrušovacie oddelenie v tejto súvislosti rozhodnúť.
Nakoniec výklad, ktorý pripúšťa možnosť čiastočného zrušenia rozhodnutí, sa nesie v duchu nariadení č. 40/94 a č. 2868/95, ktoré stanovujú možnosť opravy rozhodnutí ÚHVT pred rozhodnutím o spore odvolacou inštanciou, a to najmä v článku 60a nariadenia č. 40/94 týkajúcom sa preskúmania, v pravidle 53 nariadenia č. 2868/95 týkajúcom sa opráv chýb a v pravidle 53a nariadenia č. 2868/95 týkajúcom sa zrušenia.
Vzhľadom na uvedené treba pripustiť, že zrušenie rozhodnutia z 21. decembra 2006 mohlo byť len čiastočné za predpokladu dodržania procesných pravidiel a všeobecných zásad práva. Preto zrušenie rozhodnutia týkajúceho sa rozdelenia trov konania nemôže zaviesť novú lehotu na podanie odvolania proti rozhodnutiu z , ktorá uplynula .
Odvolací senát teda zrušil odvolanie ako oneskorené bez toho, aby tým porušil články 57 a 77a nariadenia č. 40/94.
Aj za predpokladu, že by čiastočné zrušenie nebolo možné, ako to tvrdí žalobkyňa, a druhé rozhodnutie z 21. marca 2007 by bolo nezákonné, zákonnosť prvého rozhodnutia z nebola v lehote na podanie opravného prostriedku spochybnená.
V dôsledku toho treba prvý žalobný dôvod zamietnuť.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery a zásady právnej istoty
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že jej analýza týkajúca sa lehôt na podanie odvolania bola potvrdená zamestnancom ÚHVT, ktorý jej 7. februára 2007 oznámil, že lehota na podanie odvolania začne znovu plynúť od priatia nového rozhodnutia. Žalobkyňa preto uvádza porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery a zásady právnej istoty uvedených v článku 79 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 83 nariadenia č. 207/2009).
ÚHVT s argumentáciou žalobkyne nesúhlasí.
— Posúdenie Súdom prvého stupňa
Právo domáhať sa ochrany legitímnej dôvery, ktoré je všeobecnou zásadou práva Spoločenstva, sa vzťahuje na každého jednotlivca, ktorý sa nachádza v situácii, z ktorej vyplýva, že správny orgán Spoločenstva tým, že mu poskytol presné uistenia, vyvolal u neho dôvodné nádeje. Bez ohľadu na formu oznámenia sú takýmito uisteniami informácie, ktoré sú presné, zhodujúce sa, neviažuce sa na splnenie žiadnej podmienky a ktoré pochádzajú z oprávnených a dôveryhodných zdrojov. Naopak, nikto nemôže poukazovať na porušenie tejto zásady, pokiaľ neexistujú presné uistenia, ktoré mu mal poskytnúť správny orgán [rozsudok Súdneho dvora z 22. júna 2006, Belgicko a Forum 187/Komisia, C-182/03 a C-217/03, Zb. s. I-5479, bod 147; rozsudky Súdu prvého stupňa z , Kachakil Amar/ÚHVT (Pozdĺžna čiara končiaca trojuholníkom), T-388/04, neuverejnený v Zbierke, bod 26, a z , Citymo/Komsia, T-271/04, Zb. s. II-1375, body 108 a 138].
V prejednávanej veci žalobkyňa tvrdí, že zamestnanec ÚHVT ju telefonicky ubezpečil, že bude prijaté nové rozhodnutie týkajúce sa trov konania a že bude plynúť nová lehota na podanie odvolania. V tejto súvislosti predložila jednak ručne napísanú správu zo 7. februára 2007, ktorú sama napísala a ktorá zhrňuje telefonický rozhovor z toho istého dňa, a jednak svoj list z zaslaný ÚHVT (pozri bod 10 vyššie), ktorý uvádza tento telefonický rozhovor zo . ÚHVT nespochybňuje existenciu tohto telefonického rozhovoru zo a na pojednávaní potvrdil, že išlo o odpoveď na list zo , ktorý sa vzťahoval len na predpokladané nové rozhodnutie týkajúce sa trov konania.
Výhrada založená na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery však musí byť v predmetnej veci zamietnutá.
Po prvé rozhodnutie z 21. decembra 2006 je totiž aktom spôsobujúcim ujmu, ktorého napadnuteľný charakter nie je spochybnený, a ktorý navyše výslovne uvádza možnosť podania odvolania, ako aj stanovenú lehotu, ktorá má kogentný charakter.
Po druhé list zo 6. februára 2007, ktorý oznamoval zrušenie rozhodnutia z , je presnou informáciou pochádzajúcou z oprávneného a dôveryhodného zdroja, z ktorého vyplýva, že rozsah zrušenia sa obmedzí len na rozdelenie trov konania (pozri bod 4 vyššie). Obmedzený rozsah oznámeného zrušenia jasne vyplýva zo znenia tohto listu a tento záver nie je, vzhľadom na list ako celok, spochybnený konečnou informáciou v liste, podľa ktorej zrušovacie oddelenie „zruší svoje rozhodnutie, pokiaľ ide o určenie nákladov, a prijme nové rozhodnutie“.
Vzhľadom na tieto skutočnosti sa nezdá, že telefonický rozhovor zo 7. februára 2007, tak ako ho citovala žalobkyňa, by bol presnou, zhodujúcou sa a na splnenie žiadnej podmienky neviažucou sa informáciou v zmysle už citovanej judikatúry v bode 46 vyššie, ktorá by zakladala legitímnu dôveru, z ktorej vyplýva, že nová lehota na podanie odvolania proti rozhodnutiu o čiastočnom zrušení začne plynúť od prijatia rozhodnutia o čiastočnom zrušení.
Po tretie, pokiaľ ide o možnosť odvolávať sa na zásadu ochrany legitímnej dôvery s cieľom vyhnúť sa premlčaniu, ktoré vyplýva z uplynutia lehoty na podanie opravného prostriedku, z judikatúry vyplýva, že žalobca musí byť schopný poukázať na dôvodné nádeje vyvolané presnými uisteniami, ktoré mu poskytol správny orgán Spoločenstva alebo ktoré získal na základe konania tohto správneho orgánu, spôsobujúce pochopiteľný zmätok v úsudku osoby podliehajúcej súdnej právomoci, ktorá konala v dobrej viere a preukázala všetku náležitú starostlivosť vyžadovanú od bežne obozretného subjektu (pozri v tomto zmysle uznesenie Súdneho dvora z 13. decembra 2000, Sodima/Komisia, C-44/00 P, Zb. s. I-11231, bod 50).
V predmetnej veci vzhľadom na kogentnú povahu lehôt na podanie odvolania a vzhľadom na dôvody uvedené v liste zo 6. februára 2007, telefonický rozhovor žalobkyne s ÚHVT jej nedáva možnosť vyhnúť sa premlčaniu, vyplývajúcemu z uplynutia stanovenej lehoty, aby spochybnila rozhodnutie z , a to aj za predpokladu, že tento rozhovor mohol vyvolať určitý zmätok v úsudku žalobkyne. Žalobkyňa, ktorá nepožiadala ÚHVT o písomné potvrdenie tohto telefonického rozhovoru, by totiž preukázala náležitú starostlivosť vyžadovanú od bežne uvedomelého subjektu, pokiaľ by podala, aby zachovala právo, odvolanie v lehote uvedenej v rozhodnutí z , ktorá má kogentnú povahu a nedovoľuje účastníkom konania stanoviť ju podľa vlastnej potreby (pozri v tomto zmysle uznesenie Sodima/Komisia, už citované v bode 52 vyššie, bod 51).
Výhradu založenú na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery treba teda zamietnuť.
Keďže na podporu výhrady založenej na porušení zásady právnej istoty nebolo uvedené žiadne samostatné tvrdenie, druhý žalobný dôvod treba zamietnuť v celom rozsahu ako nedôvodný.
O treťom žalobnom dôvode založenom na práve byť vypočutý
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa odvolaciemu senátu vytýka, že neuviedol jej listy z 11. júna, 3. a 10. júla 2007 týkajúce sa nemožnosti dodržania lehoty na podanie odvolania v predmetnej veci a že sa nevyjadril k právnemu hľadisku, ktoré obhajovala.
ÚHVT a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenie žalobkyne.
— Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa článku 73 druhej vety nariadenia č. 40/94 (teraz článok 75 druhá veta nariadenia č. 207/2009) vychádzajú rozhodnutia ÚHVT z dôvodov, ku ktorým mali účastníci konania možnosť predložiť svoje pripomienky.
Z judikatúry vyplýva, že právo byť vypočutý, stanovené týmto ustanovením, sa však vzťahuje na všetky skutkové a právne okolnosti, ako aj dôkazy, ktoré tvoria základ rozhodnutia, ale neuplatňuje sa na konečne stanovisko, ktoré chce správny orgán prijať [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. júna 2005, Lidl Stiftung/ÚHVT — REWE-Zentral (Salvita), T-303/03, Zb. s. II-1917, bod 62].
V predmetnej veci, pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne týkajúce sa nemožnosti dodržať lehotu na podanie odvolania a nemožnosti čiastočného zrušenia, uvedených v podstate v jej listoch zaslaných ÚHVT 11. júna 2007 (pozri bod 10 vyššie) a 3. a (pozri bod 11 vyššie), je potrebné uviesť, že napadnuté rozhodnutie vo svojom zhrnutí skutkových okolnosti uvádza nielen vyjadrenie žalobkyne zo týkajúce sa čiastočného zrušenia, ale aj neskôr predložené pripomienky (bod 6 napadnutého rozhodnutia).
Odvolací senát tak odkazuje na pripomienky z 11. júna, 3. a 10. júla 2007, ktoré sú jedinými pripomienkami nasledujúcimi po vyjadrení zo , ktoré žalobkyňa zaslala ÚHVT, a ktoré boli teda riadne zohľadnené odvolacím senátom.
Napadnuté rozhodnutie navyše spresňuje, že rozhodnutie zrušovacieho oddelenia z 21. marca 2007 sa vzťahuje len na „časť rozhodnutia týkajúcu sa trov konania“. Odvolací senát teda implicitne, ale vhodne potvrdzuje možnosť čiastočného zrušenia rozhodnutia z , ktoré uplatnilo zrušovacie oddelenie, a tým odpovedá na tvrdenie žalobkyne v tomto ohľade.
Z toho vyplýva, že žalobkyňa nepreukázala porušenie práva byť vypočutá, pokiaľ ide najmä o lehoty na podanie odvolania a možnosť čiastočného zrušenia.
Tretí žalobný dôvod treba preto zamietnuť.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na existencii procesných nezrovnalostí
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa uvádza porušenie článku 60a ods. 4 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 62 ods. 4 nariadenia č. 207/2009) a v podstate zdôrazňuje nedostatok transparentnosti vo vnútornom fungovaní ÚHVT. Žalobkyňa tiež uvádza, že ÚHVT zapísal čiastočný výmaz ochrannej známky OKATECH bez ohľadu na jej odvolanie, čím porušil článok 77a nariadenia č. 40/94, a že tento čiastočný výmaz oznámil priamo jej, a nie jej zástupcovi. Navyše podľa žalobkyne, ak odvolací senát považoval za možné vyhlásiť za neprípustné jej odvolanie zo 16. mája 2007 pre uplynutie lehoty, mal v súlade s pravidlami 49 a 51 nariadenia č. 2868/95 nariadiť vrátenie poplatku za odvolanie, ktorý bolo takisto uhradený po uplynutí lehoty.
ÚHVT s touto argumentáciou nesúhlasí.
— Posúdenie Súdom prvého stupňa
Po prvé, pokiaľ ide o výhrady žalobkyne založené na rôznych procesných nezrovnalostiach, ku ktorým údajne došlo v priebehu konania pred ÚHVT, treba pripomenúť, že podľa článku 63 ods. 1 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 65 ods. 1 nariadenia č. 207/2009) žaloby na súd Spoločenstva možno podávať iba proti rozhodnutiam odvolacích senátov. Takže je potrebné usúdiť, že v rámci takejto žaloby sú prípustné iba dôvody, ktoré smerujú proti rozhodnutiu samotného odvolacieho senátu (rozsudok Salvita, už citovaný v bode 59 vyššie, bod 59).
Aj za predpokladu, že by sa potvrdili uvedené procesné nezrovnalosti, t. j. nedostatok transparentnosti v rozhodovacom konaní a zápis čiastočného výmazu ochrannej známky, výhrady žalobkyne nesmerujú proti napadnutému rozhodnutiu odvolacieho senátu.
Tieto výhrady treba teda zamietnuť ako neprípustné.
Po druhé, pokiaľ ide o výhradu založenú na porušení článku 60a nariadenia č. 40/94 o preskúmaní rozhodnutí v prípadoch
inter partes
, treba pripomenúť, že cieľom žaloby podanej na Súd prvého stupňa podľa článku 63 ods. 2 nariadenia č. 40/94 je preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov. Toto preskúmanie sa vykoná so zreteľom na skutkové a právne okolnosti sporu tak, ako bol predložený odvolaciemu senátu [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. decembra 2007, Portela & Companhia/ÚHVT – Torrens Cuadrado a Sanz (Bial), T-10/06, neuverejnený v Zbierke, bod 61 a tam citovanú judikatúru]. Okrem toho podľa článku 135 ods. 4 rokovacieho poriadku účastníci konania nemôžu svojimi vyjadreniami meniť predmet konania pred odvolacím senátom (rozsudok Bial, už citovaný, bod 62).
Okrem skutočnosti, že preskúmanie rozhodnutí stanovené v článku 60a nariadenia č. 40/94 nie je v predmetnej veci spochybnené, treba konštatovať, že odvolací senát nerozhodoval o takomto tvrdení.
Výhrada založená na porušení článku 66a nariadenia č. 40/94 je preto tiež neprípustná.
Po tretie, pokiaľ ide o výhradu založenú na porušení pravidiel 49 a 51 nariadenia č. 2868/95 a skutočnosť, že napadnuté rozhodnutie malo nariadiť vrátenie poplatku za odvolanie uhradeného taktiež po uplynutí lehoty, je potrebné pripomenúť, že pravidlo 49 ods. 3 nariadenia č. 2868/95 stanovuje, že „ak poplatok za odvolanie bol uhradený po uplynutí lehoty na podanie odvolania na základe článku 59 nariadenia [č. 40/94], odvolanie sa považuje za nepodané a poplatok za odvolanie sa vráti odvolávajúcemu sa“.
V predmetnej veci sa odvolanie žalobkyne zo 16. mája 2007 formálne týkalo rozhodnutia o čiastočnom zrušení z (pozri bod 8 vyššie) a bolo podané v lehote do dvoch mesiacov od tohto rozhodnutia. Vzhľadom na to nebol poplatok za odvolanie uhradený žalobkyňou po uplynutí dvojmesačnej lehoty stanovenej v článku 59 nariadenia č. 40/94.
Navyše pravidlo 51 písm. b) nariadenia č. 2868/95 stanovuje vrátenie poplatku za odvolanie, ak odvolací senát vyhovie odvolaniu a považuje takéto vrátenie vzhľadom na podstatné porušenie postupu za spravodlivé. V tomto prípade tomu tak však nie je, keďže odvolací senát naopak odvolanie žalobkyne zamietol.
Preto treba výhradu založenú na porušení pravidiel 49 a 51 nariadenia č. 2868/95 zamietnuť ako nedôvodnú.
Vzhľadom na to treba štvrtý žalobný dôvod zamietnuť ako sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
O piatom žalobnom dôvode založenom na nedôvodnosti čiastočného zrušenia
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že preukázala používanie ochrannej známky OKATECH pre uvedené služby, a domnieva sa, že odvolací senát mal jej odvolaniu vyhovieť zrušením rozhodnutí zrušovacieho oddelenia z 21. decembra 2006 a z .
ÚHVT namieta proti prípustnosti tohto žalobného dôvodu, keďže prípustné sú len žalobné dôvody, ktoré smerujú proti rozhodnutiu odvolacieho senátu.
— Posúdenie Súdom prvého stupňa
Treba pripomenúť, že odvolací senát v napadnutom rozhodnutí vyhlásil odvolanie žalobkyne za neprípustné, a nevyslovil sa tak k otázke o čiastočnom zrušení jej ochrannej známky.
Súd prvého stupňa však v tejto súvislosti nemôže nahradiť rozhodnutie ÚHVT, a nemôže sa preto vyslovovať k argumentácii uvedenej žalobkyňou k tejto otázke [rozsudok zo 4. októbra 2007, Advance Magazine Publishers/ÚHVT — Capela & Irmãos (VOGUE), T-481/04, neuverejnený v Zbierke, bod 22].
Z toho vyplýva, že piaty žalobný dôvod v rozsahu, v akom je uvedený na podporu neprijateľného žalobného návrhu (pozri body 19 až 21 vyššie), treba zamietnuť ako neprípustný.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že sa žaloba musí zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhmi ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania.

Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Okalux GmbH je povinná nahradiť trovy konania.

Tiili
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 1. júla 2009.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.