CELEX: 62007CJ0550
Muutoksenhaku
Kilpailu
Asian selvittämistoimet
Komission tarkastusvalta
Yhteydenpidon luottamuksellisuuden suoja
Asianajajan ja yrityksen välinen työsuhde
Sähköpostiviestien vaihto

Akzo Nobel Chemicals Ltd (jäljempänä Akzo) ja Akcros Chemicals Ltd (jäljempänä Akcros) vaativat valituksellaan Euroopan yhteisöjen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-125/03 ja T-253/03, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals
vastaan komissio, 17.9.2007 antaman tuomion (jäljempänä valituksenalainen tuomio) kumoamista siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin hylkäsi Akzon yrityslakimiehen kanssa käydyn kirjeenvaihdon luottamuksellisuuden suojaa koskevan vaatimuksen.
I
Unionin oikeus
Perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan täytäntöönpanosta 6.2.1962 annetun ensimmäisen neuvoston asetuksen N:o 17 (EYVL
1962, 13, s. 204) 14 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Komissio voi – – [SEUT 105] artiklan sekä [SEUT 103] artiklan nojalla annettuihin säännöksiin perustuvien tehtäviensä suorittamiseksi
ryhtyä kaikkiin tarpeellisiin yrityksiä ja yritysten yhteenliittymiä koskeviin tutkimuksiin.
Tätä tarkoitusta varten komission valtuuttamilla virkamiehillä on oikeus:
a)      tutkia kirjanpitoa ja muita liikeasiakirjoja;
b)      ottaa jäljennöksiä ja otteita kirjanpidosta ja muista liikeasiakirjoista;
c)      vaatia suullisia selvityksiä paikalla;
d)      päästä yrityksen kaikkiin tiloihin, sen kaikille alueille ja sen kaikkiin kulkuneuvoihin.
2.      Komission virkamiehillä, jotka on valtuutettu suorittamaan näitä tutkimuksia, on oikeus käyttää toimivaltaansa esitettyään
kirjallisen valtuutuksen – –
3.      Yritysten ja yritysten yhteenliittymien on alistuttava komission päätöksellään määräämiin tutkimuksiin. Päätöksessä on mainittava
tutkimuksen kohde ja tarkoitus, määrättävä päivä, jona tutkimus alkaa, sekä ilmoitettava – – seuraamuksista ja oikeudesta
hakea muutosta päätökseen [unionin] tuomioistuimelta.
– –”
II
Tosiseikat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tiivisti valituksenalaisessa tuomiossa olennaiset tosiseikat seuraavasti:
”1      Komissio teki 10.2.2003 päätöksen K(2003) 559/4, jolla muutetaan 30.1.2003 tehtyä päätöstä K(2003) 85/4, jossa määrättiin
muun muassa Akzo – – ja Akcros – – sekä näiden tytäryhtiöt alistumaan – – asetuksen N:o 17 – – 14 artiklan 3 kohdan perusteella
tarkastuksiin, joissa pyrittiin etsimään todisteita mahdollisista kilpailua rajoittavista menettelytavoista (jäljempänä yhdessä
tarkasteltuna tarkastuksen määräämistä koskeva päätös).
2      Komission virkamiehet tekivät 12.2. ja 13.2.2003 Office of Fair Tradingin (OFT, Yhdistyneen kuningaskunnan kilpailuviranomainen)
edustajien avustamana tarkastuksen määräämistä koskevan päätöksen perusteella tarkastuksen kantajien toimitiloissa, jotka
sijaitsevat Ecclesissä, Manchesterissa (Yhdistynyt kuningaskunta). Tämän tarkastuksen kuluessa komission virkamiehet jäljensivät
huomattavan määrän asiakirjoja.
3      Näiden toimenpiteiden aikana kantajien edustajat ilmoittivat komission virkamiehille, että tietyt aineistoon sisältyvät asiakirjat
saattoivat kuulua asianajajien ja asiakkaiden välisen yhteydenpidon luottamuksellisuuden suojan (legal professional privilege
eli LPP) [jäljempänä myös asianajajasalaisuuden suoja] piiriin.
4      Komission virkamiehet ilmoittivat tällöin kantajien edustajille, että heidän oli tarpeen tarkastella kyseisiä asiakirjoja
pintapuolisesti, jotta he voisivat muodostaa oman mielipiteensä siitä, millaista suojaa kyseisten asiakirjojen on mahdollisesti
saatava. Kun asiasta oli keskusteltu pitkään ja kun komission ja OFT:n virkamiehet olivat muistuttaneet kantajien edustajia
tarkastustoimenpiteiden estämisestä aiheutuvista seuraamuksista, päätettiin, että tarkastusta suorittavan ryhmän esimies tarkastelee
kyseisiä asiakirjoja pintapuolisesti niin, että kantajien edustaja on hänen vierellään.
5      Kun kantajien edustajien osoittamassa aineistossa olevia asiakirjoja tarkasteltiin, erimielisyyttä syntyi viidestä asiakirjasta,
joita komissio lopulta käsitteli kahdella eri tavalla.
– –
8      Kolmas erimielisyyden kohteena oleva asiakirja koostuu joukosta [Akcrosin] toimitusjohtajan käsin kirjoittamia muistiinpanoja,
jotka hän on kantajien väitteiden mukaan laatinut alaistensa kanssa käymien keskustelujen yhteydessä ja joita on käytetty
A-sarjaan kuuluvan koneella kirjoitetun muistion laatimisessa. Kaksi viimeistä asiakirjaa ovat [Akcrosin] toimitusjohtajan
ja [Akzossa] kilpailuoikeudellisia asioita ohjaavan S:n välisiä sähköpostiviestejä. S on Alankomaiden asianajajaluetteloon
merkitty asianajaja, joka oli asian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan myös [Akzon] lakiasiainosaston työntekijä ja näin ollen
vakituisessa työsuhteessa tähän yritykseen.
9      Tarkasteltuaan näitä kolmea viimeksi mainittua asiakirjaa ja saatuaan kantajien selvityksen tarkastusta suorittavan ryhmän
esimies katsoi olevan varmaa, etteivät asiakirjat kuuluneet asiakkaiden ja asianajajien välisen yhteydenpidon luottamuksellisuuden
suojan piiriin. Tämän vuoksi hän teki niistä jäljennökset ja liitti nämä jäljennökset muuhun asiakirja-aineistoon laittamatta
niitä sinetöitävään kirjekuoreen. Kantajat ovat kutsuneet näitä kolmea asiakirjaa B-sarjan asiakirjoiksi.
10      Kantajat lähettivät 17.2.2003 komissiolle kirjeen, jossa ne esittivät selvityksen syistä, joiden vuoksi ne katsoivat, että
asianajajien ja asiakkaiden välisen yhteydenpidon luottamuksellisuuden suoja koski – – B-sarjan asiakirjoja.
11      Komissio ilmoitti kantajille 1.4.2003 päivätyllä kirjeellä, ettei se voinut kantajien 17.2.2003 päivätyssä kirjeessä esiin
tuomien seikkojen perusteella katsoa, että kyseessä olevat asiakirjat todella kuuluivat asianajajien ja asiakkaiden välisen
yhteydenpidon luottamuksellisuuden suojan piiriin. Komissio ilmoitti tässä samassa kirjeessä kuitenkin kantajille, että nämä
voivat esittää huomautuksia näistä alustavista päätelmistä kahden viikon kuluessa, minkä jälkeen komissio tekisi lopullisen
päätöksen.
– –
14      Komissio teki 8.5.2003 päätöksen K(2003) 1533 lopullinen, jolla se hylkäsi asianajajien ja asiakkaiden välisen yhteydenpidon
luottamuksellisuuteen perustuvaa riidanalaisten asiakirjojen suojaa koskevan kantajien pyynnön asetuksen N:o 17 14 artiklan
3 kohdan perusteella (jäljempänä 8.5.2003 tehty hylkäyspäätös). Kyseisen päätöksen 1 artiklassa komissio hylkäsi kantajien
pyynnön, jossa ne vaativat, että – – B-sarjaan kuuluvat asiakirjat palautetaan niille ja että komissio vahvistaa tuhonneensa
kaikki hallussaan olevat jäljennökset näistä asiakirjoista. – –
– –
18      – – Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin esittämän pyynnön perusteella komissio toimitti 8.9.2003 presidentille
luottamuksellisesti jäljennöksen B-sarjan asiakirjoista – –.”
III
Asian käsittelyn vaiheet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittajat vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa 11.4.2003 ja 4.7.2003 nostamillaan kahdella kanteella ensinnäkin
yhtäältä sen 10.2.2003 tehdyn komission päätöksen K(2003) 559/4 kumoamista ja tarvittaessa sen 30.1.2003 tehdyn komission
päätöksen K(2003) 85/4 kumoamista, joissa määrättiin Akzo ja Akcros sekä niiden tytäryhtiöt asetuksen N:o 17 14 artiklan 3
kohdan perusteella alistumaan tarkastuksiin (asia COMP/E-1/38.589), ja toisaalta sitä, että komissio määrätään palauttamaan
kyseisen tarkastuksen yhteydessä luovutetut asiakirjat ja että sitä kielletään käyttämästä niiden sisältöä (asia T-125/03);
toiseksi valittajat vaativat 8.5.2003 tehdyn hylkäyspäätöksen kumoamista (asia T-253/03).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti valituksenalaisella tuomiolla tarkastuksen määräämistä koskevasta päätöksestä
nostetun kumoamiskanteen (asia T-125/03) tutkimatta ja hylkäsi 8.5.2003 tehdystä hylkäyspäätöksestä nostetun kumoamiskanteen
(asia T-253/03) perusteettomana.
IV
Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
Akzo ja Akcros vaativat, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi asianajosalaisuuden suojaa
koskevan vaatimuksen Akzon yrityslakimiehen kanssa käydyn yhteydenpidon osalta
–        kumoaa 8.5.2003 tehdyn hylkäyspäätöksen siltä osin kuin siinä kieltäydyttiin palauttamasta Akzon yrityslakimiehen kanssa käytyä
sähköpostikirjeenvaihtoa (joka kuuluu B-sarjan asiakirjoihin) ja
–        velvoittaa komission korvaamaan tästä valituksesta ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä oikeudenkäynnistä
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut siltä osin kuin ne koskevat tässä valituksessa esitettyä valitusperustetta.
Ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana ollut Conseil des barreaux européens vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kieltäytyi toteamasta, että Akzon ja
S:n välinen yhteydenpito kuuluu asianajosalaisuuden suojan piiriin, ja kumoaa 8.5.2003 tehdyn hylkäyspäätöksen tältä osin
tai vaihtoehtoisesti, mikäli unionin tuomioistuin katsoo, ettei asian käsittely ole sellaisessa vaiheessa, että se voisi ratkaista
valituksen, palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, ja
–        velvoittaa komission korvaamaan tästä valituksesta ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä oikeudenkäynnistä
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut siltä osin kuin ne koskevat tässä valituksessa esitettyjä seikkoja.
Ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana ollut Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten vaatii, että unionin
tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi Akzon esittämän kanneperusteen,
joka koskee sitä, että Akcrosin toimitusjohtajan ja Akzon yrityslakimiehenä toimivan asianajajan väliseen kahteen sähköpostiviestiin
jätettiin soveltamatta asianajosalaisuuden suojaa koskevaa unionin oikeuden periaatetta kyseisen yrityslakimiehenä toimivan
asianajajan ja Akzon välisen työsuhteen vuoksi, ja
–        velvoittaa komission korvaamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä oikeudenkäynnistä ja tästä valituksesta
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana ollut European Company Lawyers Association vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, ettei Ackrosin ja Akzon lakiasiainosaston
työntekijän välinen yhteydenpito kuulunut asianajosalaisuuden suojan piiriin, ja
–        velvoittaa komission korvaamaan sille aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana ollut American Corporate Counsel Association (ACCA) – European Chapter vaatii,
että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi vaatimuksen asianajosalaisuuden
suojan ulottamisesta Akzon yrityslakimiehen kanssa vaihdettuihin sähköpostiviesteihin (jotka kuuluvat B-sarjan asiakirjoihin)
–        kumoaa 8.5.2003 tehdyn hylkäyspäätöksen siltä osin kuin siinä kieltäydytään palauttamasta valittajille kopioita näistä sähköpostiviesteistä
tai toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja
–        velvoittaa komission korvaamaan tästä valituksesta ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä oikeudenkäynnistä
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut siltä osin kuin ne koskevat tässä valituksessa esitettyä valitusperustetta.
Ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana ollut International Bar Association vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä evätään asianajosalaisuuden suoja Akzon ja S:n välillä vaihdettujen
B-sarjaan kuuluvien sähköpostiviestien osalta, ja
–        velvoittaa komission korvaamaan International Bar Associationille tästä valituksesta ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
käydystä oikeudenkäynnistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut siltä osin kuin ne koskevat tässä valituksessa tarkasteltuja seikkoja.
Muutoksenhakuasteessa väliintulijoina olevat Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, Irlanti sekä Alankomaiden
kuningaskunta tukevat Akzon ja Akcrosin esittämiä vaatimuksia.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V
Valituksen tarkastelu
A
Valituksen kohde
Valitus koskee yksinomaan osaa B-sarjan asiakirjoista eli Akcrosin toimitusjohtajan ja S:n välistä kahta sähköpostiviestiä.
Ajankohtana, jona tarkastukset suoritettiin valittajien liiketiloissa Yhdistyneessä kuningaskunnassa, S työskenteli Akzon,
joka on Yhdistyneen kuningaskunnan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, lakiasiainosastolla ja hänellä oli lupa toimia asianajajana
Alankomaissa. Komissio otti kopiot näistä sähköpostiviesteistä asiakirja-aineistoon.
Komissio on todennut, ettei sen 11.11.2009 tekemä päätös, jolla määrättiin sakkoja menettelyssä, jonka yhteydessä Akzon ja
Ackrosin liiketiloissa suoritettiin tarkastukset vuonna 2003 (asia COMP/38.589 – Lämmönkestäväksi tekevät aineet; SEC(2009)
1559 ja SEC(2009) 1560), perustunut näihin kahteen valituksenalaiseen sähköpostiviestiin, eivätkä valittajat ole esittäneet
vastalauseita tältä osin. Komission väitettä, jonka mukaan näistä sähköpostiviesteistä ei ole vaihdettu tietoja kansallisten
kilpailuviranomaisten kanssa, ei ole myöskään kiistetty.
B
Valittajien oikeussuojan tarve
1.     Asianosaisten lausumat
Ensimmäiseksi komissiolla on epäilyksiä siitä, onko Akzolla ja Akcrosilla oikeussuojan tarvetta. Nämä kaksi sähköpostiviestiä
eivät nimittäin täytä asiassa 155/79, AM & S Europe vastaan komissio, 18.5.1982 annetun tuomion (Kok., s. 1575, Kok. Ep. VI,
s. 427) 21 ja 23 kohdassa mainittua asianajosalaisuuden suojan ensimmäistä edellytystä, jonka mukaan oikeudellista neuvontaa
on pyydettävä ja sitä on annettava puolustautumisoikeuksien käyttämiseksi. Ensimmäinen sähköpostiviesti on vain pyyntö esittää
huomautuksia kolmannelle osapuolelle lähetettävästä kirjeluonnoksesta. Toinen sähköpostiviesti sisältää pelkästään sanamuodon
muutoksia.
Komission näkemyksen mukaan näitä kahta sähköpostiviestiä ei täten voida missään tapauksessa suojata, koska kyse ei ole asianajajan
ja asiakkaan välisestä oikeudellisesta kirjeenvaihdosta.
Komissio väittää seuraavaksi, etteivät valittajat ole esittäneet, että valituksenalaiset asiakirjat täyttävät edellä mainitussa
asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetun tuomion 21 ja 23 kohdassa mainitun asianajosalaisuuden suojaa koskevan ensimmäisen
edellytyksen.
Komissio lisää lopuksi, että Akzon ja Akcrosin oikeussuojan tarve on lakannut viimeistään sen komission 11.11.2009 tekemän
päätöksen tekoajankohtana, jolla valittajille määrättiin sakkoja.
Akzo ja Ackros vastaavat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei milloinkaan tutkinut näiden kahden sähköpostiviestin
sisältöä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti 8.5.2003 tehdyn hylkäyspäätöksen sillä perusteella, etteivät kyseiset
asiakirjat voineet kuulua asianajosalaisuuden suojan piiriin, koska niitä ei voitu pitää ulkopuolisen asianajajan kanssa käytynä
yhteydenpitona. Mainitussa päätöksessä evättiin asianajosalaisuuden suoja pelkästään kyseisen asianajajan aseman perusteella
eikä kyseisten asiakirjojen sisällön perusteella.
Akzo ja Akcros toteavat tämän perusteella, että kysymys siitä, täyttävätkö nämä kaksi sähköpostiviestiä ensimmäisen edellytyksen,
joka vaaditaan asianajosalaisuuden suojan myöntämiseksi, on tosiseikkoja koskeva kysymys, johon ei ole vielä vastattu. Tätä
kysymystä ei voida ratkaista käsiteltävänä olevassa menettelyssä, koska se on rajattu oikeuskysymyksiin.
2.     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Jotta komission esittämään väitteeseen voidaan vastata, on syytä palauttaa mieliin, että oikeussuojan tarve on yksi tutkittavaksi
ottamisen edellytyksistä, jonka on oltava olemassa siihen saakka, kunnes tuomioistuin antaa ratkaisun pääasiassa (ks. yhdistetyt
asiat C-373/06 P, C-379/06 P ja C-382/06 P, Flaherty ym. v. komissio, tuomio 17.4.2008, Kok., s. I-2649, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on myös täsmennetty, että oikeussuojan tarve on olemassa, jos valituksen lopputulos voi tuottaa valittajalle
etua (ks. asia C-277/01 P, parlamentti v. Samper, tuomio 3.4.2003, Kok., s. I-3019, 28 kohta; asia C-362/05 P, Wunenberger
v. komissio, tuomio 7.6.2007, Kok., s. I-4333, 42 kohta ja asia C-503/07 P, Saint-Gobain Glass Deutschland v. komissio, määräys
8.4.2008, Kok., s. I-2217, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt esillä olevassa asiassa komission väite, jonka mukaan Akcrosin toimitusjohtajan ja S:n väliset kaksi sähköpostiviestiä
eivät selvästikään voi kuulua asianajosalaisuuden suojan piiriin, ei voi vaikuttaa valittajien oikeussuojan tarpeeseen. Tällainen
väittämä, jonka tarkoituksena on osoittaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti, etteivät kyseiset
kaksi sähköpostiviestiä kuulu asianajosalaisuuden suojan piiriin, ei nimittäin koske tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä
vaan valituksen asiakysymyksen ratkaisemista.
Komission esittämästä näkemyksestä, jonka mukaan valittajien oikeussuojan tarve tämän muutoksenhakumenettelyn jatkamiseen
olisi lakannut edellä mainitun 11.11.2009 päivätyn päätöksen tekemisen vuoksi, on muistutettava, että komissio hylkäsi 8.5.2003
tehdyllä hylkäyspäätöksellä, jota valituksenalainen tuomio koskee, valittajien vaatimukset muun muassa siitä, että Akcrosin
toimitusjohtajan ja S:n väliset kaksi sähköpostiviestiä palautetaan valittajille, sekä siitä, että komissio vahvistaa tuhonneensa
kaikki hallussaan olevat kopiot näistä asiakirjoista. Asianajosalaisuuden suojan mahdollinen loukkaaminen tarkastuksen yhteydessä
ei tapahdu silloin, kun komissio perustaa asiaratkaisunsa suojattuun asiakirjaan, vaan asianajosalaisuuden suojaa loukataan
jo siitä lähtien, kun komission virkamies ottaa tällaisen asiakirjan haltuunsa. Valittajien oikeussuojan tarve säilyy näin
ollen ainakin niin kauan kuin komissiolla on hallussaan 8.5.2003 tehdyssä hylkäyspäätöksessä tarkoitetut asiakirjat tai kopiot
niistä.
Akzolla ja Akcrosilla on näin ollen oikeussuojan tarve esillä olevassa asiassa.
C
Asiakysymys
Akzo ja Akcros vetoavat valituksensa tueksi kolmeen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen on ensisijainen ja muut kaksi
toissijaisia valitusperusteita.
Kaikki valitusperusteet koskevat valituksenalaisen tuomion 165–180 kohtaa. Valittajat väittävät lähinnä, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin menetteli virheellisesti, kun se epäsi kahdelta S:n kanssa vaihdetulta sähköpostiviestiltä asianajosalaisuuden
suojan.
Koska ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana ollut European Company Lawyers Association ja unionin tuomioistuimessa väliintulijana
oleva Irlanti ovat väittäneet, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin loukkasi omaisuudensuojaa sekä ammatin harjoittamisen
vapautta valituksenalaisella tuomiolla, on syytä todeta, etteivät Akzo ja Ackros ole vedonneet näihin perusteisiin ensimmäisessä
oikeusasteessa. Näin ollen nämä väitteet on jätettävä tutkimatta.
1.     Ensimmäinen valitusperuste
Akzon ja Akcrosin ensimmäinen valitusperuste perustuu kahteen väitteeseen. Akzo ja Ackros katsovat ensimmäiseksi, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti asianajosalaisuuden suojan toista edellytystä, joka koskee sen asianajajan
ammatillista asemaa, jonka kanssa viestejä on vaihdettu, sellaisena kuin tästä edellytyksestä on lausuttu edellä mainitussa
asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetussa tuomiossa, ja ne katsovat toiseksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tällä tulkinnalla.
Komissio väittää, ettei tämä valitusperuste ole perusteltu.
a)     Ensimmäinen väite
i)     Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
Akzo ja Akcros väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin menetteli virheellisesti valituksenalaisen tuomion 166
ja 167 kohdassa, kun se tulkitsi edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annettua tuomiota ”kirjaimellisesti
ja valikoivasti” siltä osin kuin se liittyy asianajosalaisuuden suojan toiseen edellytykseen, joka koskee asianajajan asemaa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt tulkita tätä edellytystä ”teleologisesti” ja todeta, että valituksenalainen
yhteydenpito kuului kyseisen periaatteen suojan piiriin.
Akzo ja Akcros toteavat, että edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetun tuomion 21 kohdasta luettuna
yhdessä kyseisen tuomion 24 kohdan kanssa ilmenee, ettei oikeuskäytännön mukaan työsuhde välttämättä merkitse asianajajan
riippumattomuuden puuttumista.
Akzo ja Akcros sekä useat väliintulijat korostavat, ettei asianajajan riippumattomuuden edellytystä voida tulkita niin, että
yrityslakimiehet eivät voi olla riippumattomia. Yrityslakimies, joka on hyväksytty asianajajaksi, on jo hänen ammattieettisten
ja ammatillisten kurinpidollisten velvoitteidensa perusteella yhtä riippumaton kuin ulkopuolinen asianajaja. Takeet, jotka
koskevat ”advocaat in dienstbetrekkingin” eli Alankomaiden oikeuden mukaan työsuhteessa olevan asianajajan riippumattomuutta,
ovat lisäksi erityisen laajat.
Akzo ja Akcros huomauttavat, että esillä olevaan asiaan sovellettavien ammattieettisten ja ammatillisten kurinpidollisten
sääntöjen vuoksi työsuhdetta on pidettävä yhteensopivana riippumattoman asianajajan käsitteen kanssa. Valittajien mukaan sopimuksessa,
jonka S oli tehnyt sen yrityksen kanssa, jonka palveluksessa hän oli, määrättiin, että S:n on harjoitettava lakimiestointa
riippumattomasti ja hänen on pidättäydyttävä kaikista toimista, jotka voivat vaikuttaa näiden tehtävien suorittamiseen. Kyseisessä
sopimuksessa annetaan myös S:lle lupa noudattaa kaikkia Alankomaiden asianajajaliiton asettamia ammatillisia velvoitteita.
Akzo ja Akcros lisäävät, että esillä olevassa asiassa kyseessä olevaa työsuhteista asianajajaa velvoittavat käytännesäännöt
ja hänen toimiaan valvoo Alankomaiden asianajajayhteisö. Lisäksi on säädetty tietyistä lisätakeista, joiden tarkoituksena
on ratkaista puolueettomasti yrityksen ja sen yrityslakimiehenä toimivan asianajajan välillä olevat mahdolliset mielipide-erot.
Komissio toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi asianajosalaisuuden suojan periaatetta asianmukaisesti.
Edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetun tuomion 24–26 kohdasta käy nimittäin ilmi, että välttämätön
perustavanlaatuinen edellytys sille, että yhteydenpitoa asianajajaan voidaan suojata mainitun periaatteen nojalla, on se,
ettei asianajaja ole työsuhteessa asiakkaaseensa.
Komissio katsoo siten, että jos tarkoituksena olisi ollut, että asianajosalaisuuden suojaa sovelletaan myös yhteydenpitoon
niiden asianajajien kanssa, jotka ovat työsuhteessa neuvoa pyytävään henkilöön, toisen edellytyksen soveltamisalaa ei olisi
rajoitettu edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetun tuomion 21 kohdasta ilmenevällä tavalla.
Komissio korostaa, että edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetussa tuomiossa luokiteltiin asianajajat
jompaankumpaan kahdesta seuraavasta ryhmästä, eli yhtäältä työsuhteessa oleviin palkattuihin asianajajiin ja toisaalta asianajajiin,
joilla ei ole minkäänlaista työsopimusta. Ainoastaan jälkimmäiseen ryhmään kuuluvien asianajajien laatimia asiakirjoja pidettiin
mainitussa tuomiossa asianajosalaisuuden suojan piiriin kuuluvina.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On syytä muistuttaa, että edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetussa tuomiossa otettiin huomioon jäsenvaltioiden
kansallisissa oikeusjärjestyksissä kyseisenä ajankohtana voimassa olleet yhteiset arviointiperusteet ja samankaltaiset edellytykset
ja todettiin kyseisen tuomion 21 kohdassa, että asianajajien ja heidän asiakkaidensa kirjeenvaihdon luottamuksellisuutta on
suojattava Euroopan yhteisön tasolla. Tuomiossa täsmennettiin kuitenkin, että tämän suojan myöntäminen edellyttää kahden edellytyksen
yhtäaikaista täyttymistä.
Mainitun tuomion mukaan yhtäältä yhteydenpidon asianajajaan on tapahduttava ”asiakkaan puolustautumisoikeuksien” käyttämiseksi
ja toisaalta kirjeenvaihtoa on käytävä ”riippumattomien asianajajien” eli ”sellaisten asianajajien kanssa, jotka eivät ole
sidoksissa asiakkaaseen työsuhteen kautta”.
Edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetun tuomion 24 kohdassa todettiin tästä toisesta edellytyksestä,
että se riippumattoman asianajajan asemaa ja ominaisuutta koskeva vaatimus, joka oikeudellisen neuvonantajan, jolta mahdollisesti
suojattava viesti on peräisin, on täytettävä, perustuu sellaiseen käsitykseen asianajajan tehtävästä, jonka mukaan tämän katsotaan
olevan osatekijä oikeudenhoidon toteuttamisessa ja antavan riippumattomasti ja oikeudenhoidon etujen mukaisesti asiakkaalle
tämän tarvitsemaa oikeudellista neuvontaa. Vastapainona tälle suojalle ovat yleisen edun nimissä asetetut ja valvotut ammattieettiset
ja kurinpitosäännöt. Kyseisen tuomion mainitun kohdan mukaan tällainen käsitys vastaa jäsenvaltioiden yhteisiä oikeudellisia
perinteitä ja on myös osa unionin oikeusjärjestystä, kuten nykyisen unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan määräykset
osoittavat.
Nämä päätelmät toistettiin kyseisen tuomion 27 kohdassa, jonka mukaan asianajosalaisuuden suojan piiriin mahdollisesti kuuluva
kirjeenvaihto on käytävä ”riippumattoman asianajajan eli sellaisen asianajajan [kanssa], joka ei ole työsuhteen kautta sidoksissa
asiakkaaseen”.
Tästä seuraa, että riippumattomuuden vaatimuksen täyttymiseksi asianajajan ja tämän asiakkaan välillä ei saa olla minkäänlaista
työsuhdetta, joten asianajosalaisuuden suojan piiriin ei kuulu yrityksen tai konsernin sisäinen yhteydenpito yrityslakimiehinä
toimivien asianajajien kanssa.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 60 ja 61 kohdassa todennut, asianajajan riippumattomuuden käsitettä ei määritellä
vain positiivisesti, eli viittaamalla ammattieettisiin sääntöihin liittyviin sitoumuksiin, vaan se määritellään myös negatiivisesti,
eli työ- tai palvelussuhteen puuttumisen perusteella. Vaikka yrityslakimiehenä toimiva asianajaja on hyväksytty asianajajayhteisöön
ja häntä koskevat siihen liittyvät ammattisääntöjen mukaiset sitoumukset, hän ei ole samassa määrin riippumaton työnantajastaan
kuin ulkopuolisessa asianajotoimistossa työskentelevä asianajaja on asiakkaaseensa nähden. Näissä olosuhteissa yrityslakimiehenä
toimivan asianajajan on vaikeampi ratkaista mahdolliset ristiriidat ammatillisten velvoitteittensa ja asiakkaansa tavoitteiden
välillä kuin ulkopuolisen asianajajan.
Ammattisääntöihin liittyvistä sitoumuksista, joihin valittajat ovat vedonneet S:n riippumattomuuden osoittamiseksi, on huomautettava,
että vaikka on totta, että Alankomaiden oikeuden mukaiset ammattijärjestön säännöt, joihin Akzo ja Akcros ovat vedonneet,
voivat vahvistaa yrityslakimiehenä toimivan asianajajan asemaa yrityksessä, on kuitenkin niin, ettei niillä voida taata ulkopuoliseen
asianajajaan verrattavissa olevaa riippumattomuutta.
Alankomaiden oikeuden erityissäännösten nojalla tässä tapauksessa sovellettavasta ammattisäännöstöstä huolimatta yrityslakimiehenä
toimivaa asianajajaa ei voida hänellä olevista ammatinharjoittamiseen liittyvistä takeista riippumatta rinnastaa ulkopuoliseen
asianajajaan hänen työsuhteensa vuoksi, joka jo olosuhteidensa vuoksi merkitsee, ettei yrityslakimiehenä toimiva asianajaja
voi poiketa työnantajansa tavoittelemista kaupallisista strategioista, ja joka siten kyseenalaistaa asianajajan kyvyn harjoittaa
ammattia riippumattomasti.
On syytä lisätä, että yrityslakimiehenä toimivaa asianajajaa voidaan hänen työsopimuksensa perusteella pyytää hoitamaan muita
tehtäviä, jotka voivat vaikuttaa yrityksen liiketoimintaperiaatteisiin, kuten nyt esillä olevassa asiassa vastaamaan kilpailuoikeudellisesta
ohjauksesta. Tällaiset tehtävät vahvistavat välttämättä asianajajan läheisiä suhteita työnantajaansa.
Tästä seuraa, ettei yrityslakimiehenä toimiva asianajaja harjoita ulkopuoliseen asianajajaan verrattavalla tavalla ammattia
riippumattomasti yrityslakimiehen taloudellisen riippuvuuden vuoksi sekä siitä syystä, että hänellä on läheisiä siteitä työnantajaansa.
Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se sovelsi edellä mainitussa asiassa AM
& S Europe vastaan komissio annetussa tuomiossa mainittua asianajosalaisuuden suojan toista edellytystä.
Akzon ja Akcrosin ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä esittämää ensimmäistä väitettä ei täten voida hyväksyä.
b)     Toinen väite
i)     Asianosaisten lausumat
Akzo ja Akcros väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi virheellisesti valituksenalaisen tuomion 174
kohdassa väitteen, jonka mukaan sillä, että yrityslakimiehenä toimivan asianajajan kanssa käydyltä yhteydenpidolta evätään
asianajosalaisuuden suoja, loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Lähtökohtana kyseisen periaatteen soveltamisalan
määrittämisessä pitäisi nimittäin olla riippumattomuus, joka on taattu esillä olevaan asiaan sovellettavilla ammattieettisillä
ja ammatillisilla kurinpidollisilla säännöillä. Tämän arviointiperusteen mukaan yrityslakimiesten, jotka on hyväksytty asianajajiksi
tai asianajajayhdistykseen, tilanne ei eroa ulkopuolisten asianajajien tilanteesta.
Komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti valituksenalaisen tuomion mainitussa kohdassa,
että yrityslakimiehinä toimivat asianajajat ja ulkopuoliset asianajajat ovat selvästi erilaisissa tilanteissa, jotka eivät
ole verrattavissa keskenään, muun muassa siitä syystä, että yrityslakimiehet ovat henkilökohtaisesti, toiminnallisesti, rakenteellisesti
ja hierarkkisesti integroituneet yrityksiin, joiden palveluksessa he ovat.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että yhdenvertaisen kohtelun periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, joka on vahvistettu Euroopan
unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri
tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks.
asia C-344/04, IATA ja ELFAA, tuomio 10.1.2006, Kok., s. I-403, 95 kohta; asia C-303/05, Advocaten voor de Wereld, tuomio
3.5.2007, Kok., s. I-3633, 56 kohta ja asia C-127/07, Arcelor Atlantique et Lorraine ym., tuomio 16.12.2008, Kok., s. I-9895,
23 kohta).
Näiden kahden asianajajaryhmän olennaisista piirteistä eli asianajajien ammatillisesta asemasta on todettava, että tämän tuomion
45–49 kohdasta ilmenee, ettei yrityslakimiehenä toimiva asianajaja ole siitä huolimatta, että hänet on hyväksytty asianajajaksi
ja että häntä velvoittavat tietyt ammattisääntöihin liittyvät sitoumukset, samassa määrin riippumaton työnantajastaan kuin
ulkopuolisessa asianajotoimistossa työskentelevä asianajaja on asiakkaaseensa nähden.
Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 83 kohdassa, tämä riippumattomuutta koskeva ero on silti merkittävä,
vaikka kansallinen lainsäätäjä – tässä tapauksessa Alankomaiden lainsäätäjä – on pyrkinyt rinnastamaan ulkopuoliset asianajajat
ja yrityslakimiehinä toimivat asianajajat. Tällainen rinnastaminen liittyy näet yksinomaan muodolliseen toimeen, jolla yrityslakimies
hyväksytään asianajajaksi ja hänelle asetetaan ammattieettisiin sääntöihin liittyvät velvoitteet, joita asianajajayhteisöön
ottamisesta hänelle seuraa. Nämä oikeussäännöt eivät sitä vastoin muuta millään tavoin taloudellista riippuvuutta ja työsuhteessa
olevan asianajajan henkilökohtaista identifioitumista yritykseensä.
Näistä päätelmistä seuraa, että yrityslakimiehenä toimiva asianajaja on perustavanlaatuisesti erilaisessa asemassa kuin ulkopuolinen
asianajaja niin, että heidän tilanteensa eivät ole tämän tuomion 55 kohdassa viitatun oikeuskäytännön mukaisesti toisiinsa
rinnastettavia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siten perustellusti todennut, ettei yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ole loukattu.
Ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä esitettyä toista väitettä ei siten voida myöskään hyväksyä.
Ensimmäinen valitusperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
2.     Toinen valitusperuste
Siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkitsi edellä mainitussa
asiassa AM & S Europe vastaan komissio annettua tuomiota asianmukaisesti ja että tällä vuonna 1982 julistetulla tuomiolla
oli tarkoitus jättää yhteydenpito työsuhteisten asianajajien kanssa asianajosalaisuuden suojan ulkopuolelle, Akzo ja Akcros
esittävät toissijaisesti toisen valitusperusteen, joka perustuu kahteen väitteeseen, jotka kumpikin jakautuvat kahteen osaan.
Valittajat, joita useat väliintulijat tukevat, tukeutuvat ensimmäisen väitteen osalta kansallisten oikeusjärjestysten sekä
unionin oikeusjärjestyksen kehittymiseen. Toisen väitteen Akzo ja Akcros perustavat puolustautumisoikeuksiin ja oikeusvarmuuden
periaatteeseen.
Komissio katsoo, ettei mikään esitetyistä väitteistä tue valitusperustetta.
a)     Ensimmäisen väitteen ensimmäinen osa (kansallisten oikeusjärjestysten kehitys)
i)     Asianosaisten lausumat
Akzo ja Akcros väittävät, että vuodesta 1982 lähtien tapahtuneen ”oikeudellisen ympäristön” merkittävän kehityksen vuoksi
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt ”tulkita uudelleen” edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan
komissio annettuun tuomioon liittyvää oikeuskäytäntöä asianajosalaisuuden suojan osalta.
Akzo ja Akcros katsovat, että valituksenalaisen tuomion 170 ja 171 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti virheellisesti
laajentamatta asianajosalaisuuden suojan henkilöllistä soveltamisalaa sillä perusteella, että kansallisissa lainsäädännöissä
ei tunnusteta yksiselitteisesti ja selkeästi yrityslakimiesten kanssa käydyn yhteydenpidon luottamuksellisuuden suojaa. Kansallisella
tasolla olevan yhtenäisen suuntauksen puuttumisesta huolimatta unionin oikeudessa voidaan antaa puolustautumisoikeuksille
parempaa suojaa kuin tietyissä kansallisissa oikeusjärjestyksissä.
Komissio huomauttaa, että valittajat vaativat esitetyllä valitusperusteella unionin tuomioistuinta lähinnä muuttamaan edellä
mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annettuun tuomioon perustuvaa oikeuskäytäntöä.
Komissio toteaa, että valittajat eivät kyseenalaista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmää, jonka mukaan jäsenvaltioiden
lainsäädäntöjen enemmistössä ei vallitse suuntausta, jonka mukaan yhteydenpito yrityslakimiehinä toimiviin asianajajiin on
suojattu asianajosalaisuuden suojan nojalla.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieliin, että edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetussa tuomiossa olevissa päätelmissä,
jotka koskevat asianajosalaisuuden suojan periaatetta kilpailuoikeudellisten tarkastusmenettelyjen yhteydessä, korostettiin
sitä, että tällä unionin oikeuden alalla on otettava huomioon jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteiset periaatteet ja
käsitykset, jotka koskevat muun muassa asianajajien ja asiakkaiden välisen yhteydenpidon luottamuksellisuutta (ks. tämän tuomion
18 kohta). Mainitussa tuomiossa vertailtiin tästä syystä eri kansallisia oikeusjärjestyksiä.
Edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetun tuomion 19 ja 20 kohdassa todettiin, että vaikka asianajajien
ja asiakkaiden välisen kirjeenvaihdon suoja on yleisesti tunnustettu, sen ulottuvuus ja soveltamisedellytykset vaihtelevat
eri kansallisissa säännöstöissä. Tämän vertailun perusteella kuitenkin katsottiin, että asianajajien ja asiakkaiden välisen
yhteydenpidon luottamuksellisuutta on suojattava unionin oikeuden nojalla sikäli kuin mainitun tuomion 21 kohdassa mainitut
kaksi edellytystä täyttyvät.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin puolestaan totesi valituksenalaisen tuomion 170 kohdassa, että vaikka on totta, että
yrityslakimiehen roolin erityisyyden myöntäminen ja tämän kanssa käydyn kirjeenvaihdon suojaaminen luottamuksellisuuden vuoksi
ovat suhteellisesti yleisempiä vuonna 2004 kuin edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annetun tuomion ajankohtana,
tältä osin ei kuitenkaan ole mahdollista tunnistaa yhdenmukaisia tai selvästi valta-asemassa olevia suuntauksia jäsenvaltioiden
lainsäädännöissä.
Valituksenalaisen tuomion 171 kohdasta ilmenee lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittamasta oikeusvertailevasta
tutkimuksesta käy ilmi, että on edelleen merkittävä määrä jäsenvaltioita, jotka jättävät yrityslakimiehet asianajajien ja
asiakkaiden välisen yhteydenpidon luottamuksellisuuden suojan ulkopuolelle. Suuressa osassa jäsenvaltioita ei myöskään hyväksytä
yrityslakimiesten merkitsemistä asianajajaluetteloon eikä näin ollen sitä, että he saisivat asianajajan aseman.
Akzo ja Akcros ovat itsekin myöntäneet tältä osin, ettei jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä ole todettavissa mitään yleistä
suuntausta siihen, että yrityslakimiehinä toimivat asianajajat rinnastettaisiin itsenäisesti ammattiaan harjoittaviin asianajajiin.
Mitään vallitsevaa suuntausta siihen, että yrityksen tai konsernin sisäistä yhteydenpitoa yrityslakimiehinä toimivien asianajajien
kanssa suojataan asianajosalaisuuden suojan nojalla, ei voida näin ollen osoittaa Euroopan unionin 27 jäsenvaltion oikeusjärjestyksissä.
Toisin kuin valittajat pyrkivät osoittamaan, Alankomaiden voimassa olevaa oikeustilaa ei täten voida pitää jäsenvaltioissa
yleistyvänä uutena kehityksenä eikä olennaisena seikkana asianajosalaisuuden suojan soveltamisalan määrittämiseksi.
Unionin tuomioistuin katsoo näin, että niiden vuosien aikana, jotka ovat kuluneet edellä mainitussa asiassa AM & S Europe
vastaan komissio annetusta tuomiosta, oikeustila unionin jäsenvaltioissa ei ole kehittynyt siinä määrin, että kehitys olisi
perusteena myös oikeuskäytännön kehittämiselle siihen suuntaan, että yrityslakimiehinä toimivat asianajajat kuuluvat asianajosalaisuuden
suojan piiriin.
Ensimmäisen väitteen ensimmäinen osa on siten hylättävä.
b)     Ensimmäisen väitteen toinen osa (unionin oikeusjärjestyksen kehitys)
i)     Asianosaisten lausumat
Akzo ja Akcros väittävät, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottanut valituksenalaisen tuomion 172 ja 173 kohdassa
huomioon unionin oikeuden sen muutoksen merkitystä, joka liittyy muun muassa perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen
kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) voimaantuloon.
Akzon ja Akcrosin näkemyksen mukaan kartelleja koskevien menettelysääntöjen ”nykyaikaistaminen” on johtanut nimittäin siihen,
että tarvitaan yhä enemmän yrityksen sisäistä oikeudellista neuvontaa, jonka ehkäisevää tehtävää kilpailuoikeuden rikkomisen
estämisessä ei pidä aliarvioida, koska yrityslakimiehinä toimivat asianajajat voivat hyödyntää yritysten ja niiden liiketoimien
syvällistä tuntemusta.
Akzo ja Akcros lisäävät, että unionin kilpailuoikeuden asianmukaisen soveltamisen kannalta toivottavien compliance-ohjelmien
toteuttaminen edellyttää sitä, että yrityksen tai konsernin sisäinen yhteydenpito yrityslakimiehinä toimiviin asianajajiin
voi tapahtua luottamuksellisesti.
Komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemiä toteamuksia Akzon ja Akcrosin
esittämästä väitteestä ei rasita oikeudellinen virhe.
Komissio korostaa, että asetuksen N:o 1/2003 säännökset eivät vaikuta millään tavoin asianajosalaisuuden suojan laajuuteen.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vaikka on totta, että asetuksella N:o 1/2003 muutettiin merkittävästi unionin kilpailuoikeuden menettelysääntöjä, on myös
kiistatonta, ettei näihin sääntöihin sisälly mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella voitaisiin todeta, että näissä säännöissä
edellytetään itsenäisesti ammattiaan harjoittavien asianajajien ja yrityslakimiehinä toimivien asianajajien rinnastamista
toisiinsa asianajosalaisuuden suojan osalta, koska asetuksessa ei säädetä lainkaan kyseisestä periaatteesta.
Asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan säännöksistä nimittäin ilmenee, että komissio voi toteuttaa kaikki tarvittavat tarkastukset
yrityksissä ja tutkia tässä yhteydessä kirjanpitoa ja kaikkia muita liikeasiakirjoja riippumatta siitä, missä muodossa ne
on tallennettu, sekä ottaa tai saada missä tahansa muodossa jäljennöksiä ja otteita kirjanpidosta tai asiakirjoista.
Samoin kuin asetuksen N:o 17 14 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa, asetuksessa N:o 1/2003 on siten määritelty komission
tarkastusvalta laajasti. Koska kilpailusääntöjen rikkomisen selville saaminen on yhä vaikeampaa, on välttämätöntä suojella
kilpailua tehokkaasti ja komissiolle on annettava tarkastusten tehokkuuden säilyttämiseksi valtuudet päästä kaikkiin tiloihin,
joissa liikeasiakirjoja voidaan säilyttää, mukaan lukien yksityisasunnot, kuten asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan 25 ja 26
perustelukappaleesta ilmenee.
Toisin kuin valittajat pyrkivät osoittamaan, asetuksen N:o 1/2003 tarkoituksena ei siten ole rinnastaa yrityslakimiehinä toimivia
asianajajia ulkopuolisiin asianajajiin asianajosalaisuuden suojan osalta, vaan sen tarkoituksena on lisätä komission tarkastusvallan
laajuutta muun muassa sellaisten asiakirjojen osalta, jotka voivat olla tällaisten toimenpiteiden kohteina.
Erityisesti asetuksella N:o 1/2003 toteutetulla kilpailuoikeuden menettelysääntöjen muuttamisella ei näin ollen voida myöskään
perustella poikkeamista edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annettuun tuomioon perustuvasta oikeuskäytännöstä.
Ensimmäisen väitteen toinen osa on siten myös hylättävä.
Tästä seuraa, että toisen valitusperusteen yhteydessä vedottu ensimmäinen väite on hylättävä kokonaisuudessaan.
c)     Toisen väitteen ensimmäinen osa (puolustautumisoikeudet)
i)     Asianosaisten lausumat
Akzo ja Akcros väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 176 kohdassa tekemällä tulkinnalla
asianajosalaisuuden suojan laajuudesta alennetaan yritysten puolustautumisoikeuksien suojan tasoa. Siitä, että yrityslakimiehenä
toimivalta asianajajalta pyydetään oikeudellista neuvontaa, ei nimittäin saada samaa hyötyä, eikä neuvontaa voida käyttää
koko laajuudessaan, jos yrityksen tai konsernin sisäiseen yhteydenpitoon tällaisen asianajajan kanssa ei sovelleta asianajosalaisuuden
suojaa.
Komissio katsoo valittajien väittämästä poiketen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulkinnalla asianajosalaisuuden
suojan soveltamisalasta ei loukata millään tavoin puolustautumisoikeuksia.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä
seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja –, on unionin oikeuden perusperiaate, jota on korostettu moneen otteeseen
unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä (ks. asia C-194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-10821,
30 kohta; asia C-289/04 P, Showa Denko v. komissio, tuomio 29.6.2006, Kok., s. I-5859, 68 kohta ja asia C-3/06 P, Groupe Danone
v. komissio, tuomio 8.2.2007, Kok., s. I-1331, 68 kohta) ja joka on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 48 artiklan
2 kohdassa.
Valittajat vaativat esittämällään väitteellä sen toteamista, että yrityksillä olevan oikeuden saada neuvoja vapaasti valitsemaltaan
oikeudelliselta neuvonantajalta sekä antaa tämän henkilön puolustaa ja edustaa itseään on kuuluttava puolustautumisoikeuksiin
ja että asianajajan ja asiakkaan välisen yhteydenpidon luottamuksellisuuden suoja on osa näitä oikeuksia kyseisen asianajajan
ammatillisesta asemasta riippumatta.
Tästä väitteestä on huomautettava, että silloin kun yritys kääntyy yrityslakimiehensä puoleen, se ei ole tekemisissä riippumattoman
ulkopuolisen henkilön kanssa vaan henkilön, joka on yksi sen työntekijöistä, niistä mahdollisista ammatillisista velvoitteista
huolimatta, jotka seuraavat asianajajayhteisöön hyväksymisestä.
On syytä lisätä, että vaikka oletettaisiin, että yrityksen tai konsernin palveluksessa olevien asianajajien antaman neuvonnan
tulisi sisältyä oikeuteen saada neuvoja ja antaa toisen henkilön puolustaa ja edustaa itseään, tämä ei estä ammatinharjoittamiseen
liittyvien tiettyjen rajoitusten tai ehtojen soveltamista silloin, kun yrityslakimiehinä toimivat asianajajat hoitavat asiaa,
eikä tämän ole katsottava loukkaavan puolustautumisoikeuksia. Yrityslakimiehet eivät siten aina voi edustaa työnantajaansa
kaikissa kansallisissa tuomioistuimissa, ja tällaiset säännöt rajoittavat mahdollisten asiakkaiden mahdollisuuksia valita
niille sopivin oikeudellinen neuvonantaja.
Edellä esitetystä seuraa, että kaikkien oikeussubjektien, jotka pyytävät neuvoa asianajajalta, on hyväksyttävä tällaiset rajoitukset
ja ehdot, jotka liittyvät tämän ammatin harjoittamiseen. Asianajosalaisuuden suojaa koskevat edellytykset ovat osa näitä rajoituksia
ja ehtoja.
Väite, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista, ei siten ole perusteltu.
d)     Toisen väitteen toinen osa (oikeusvarmuuden periaate)
i)     Asianosaisten lausumat
Akzo ja Akcros katsovat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamukset loukkaavat myös oikeusvarmuuden periaatetta,
koska SEUT 101 artiklaa sovelletaan usein samanaikaisesti vastaavien kansallisen oikeuden säännösten kanssa. Yrityslakimiehinä
toimivien asianajajien kanssa käydyn kirjeenvaihdon luottamuksellisuuden suoja ei saa siten riippua siitä, suorittaako tarkastuksen
komissio vai kansallinen viranomainen.
Komissio korostaa sen sijaan sitä, että jos asianajosalaisuuden suojan periaatetta, jota sovelletaan sen suorittamiin tarkastuksiin,
ei määriteltäisi enää unionin tasolla vaan kansallisessa oikeudessa, tämä johtaisi monimutkaisiin ja epävarmoihin tilanteisiin
kaikkien asianosaisten kannalta, mikä loukkaisi oikeusvarmuuden periaatetta, johon Akzo ja Akcros ovat vedonneet.
ii)  Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieliin, että oikeusvarmuuden periaate on unionin oikeuden yleinen periaate ja se edellyttää muun muassa sitä,
että lainsäädäntö, joka aiheuttaa yksityisille epäedullisia seurauksia, on selvää ja täsmällistä ja että sen soveltaminen
on yksityisten ennakoitavissa (ks. asia C-110/03, Belgia v. komissio, tuomio 14.4.2005, Kok., s. I-2801, 30 kohta; asia C-76/06
P, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007, Kok., s. I-4405, 79 kohta ja asia C-226/08, Stadt Papenburg,
tuomio 14.1.2010, 45 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Jotta edellä mainittua periaatetta koskevaan väitteeseen voitaisiin vastata, on syytä huomauttaa, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemä tulkinta, jonka mukaan yrityksen tai konsernin sisäinen yhteydenpito yrityslakimiehinä
toimivien asianajajien kanssa ei kuulu asianajosalaisuuden suojan piiriin silloin, kun komissio on suorittanut tarkastuksen,
ei aiheuta mainitun suojan laajuutta koskevaa oikeudellista epävarmuutta.
Asetuksen N:o 17 ja asetuksen N:o 1/2003 nojalla komissiolle annettu toimivalta eroaa nimittäin laajuudeltaan kansallisen
tason tarkastustoimivallasta. Nämä molemmat eri menettelylajit perustuvat nimittäin toimivallan jakoon eri kilpailuviranomaisten
välillä. Asianajosalaisuuden suojaa koskevat säännöt voivat näin ollen vaihdella tämän toimivallanjaon sekä siihen liittyvän
lainsäädännön mukaan.
Oikeuskäytännön mukaan kilpailunrajoituksia tarkastellaan unionin kilpailuoikeudessa ja kansallisessa kilpailuoikeudessa eri
näkökulmista. Kun SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa käsitellään kilpailunrajoituksia niiden esteiden kannalta, joita niistä
voi aiheutua jäsenvaltioiden väliselle kaupalle, kansallisissa lainsäädännöissä, joihin ovat vaikuttaneet näille lainsäädännöille
ominaiset lähestymistavat, tarkastellaan kilpailunrajoituksia ainoastaan näiden kansallisille lainsäädännöille ominaisten
näkökohtien kannalta (ks. vastaavasti asia C-67/91, Asociación Española de Banca Privada ym., tuomio 16.7.1992, Kok., s. I-4785,
Kok. Ep. XIII, s. I-87, 11 kohta).
Yritykset, joiden liiketilat tutkitaan kilpailuoikeudellisen tutkinnan yhteydessä, voivat täten määrittää oikeutensa ja velvollisuutensa
toimivaltaisiin viranomaisiin sovellettavaan lakiin nähden esimerkiksi sen osalta, miten tällaisen tutkinnan yhteydessä mahdollisesti
haltuunotettuja asiakirjoja kohdellaan, sekä sen osalta, voivatko kyseiset yritykset vedota yrityslakimiehinä toimivien asianajajien
kanssa käydyn yhteydenpidon luottamuksellisuuden suojaan. Yritykset voivat siten mainittujen viranomaisten toimivallan sekä
niiden konkreettisten valtuuksien nojalla asianmukaisesti määrittää asiakirjojen luovuttamisvelvollisuuden sisällön.
Oikeusvarmuuden periaate ei täten edellytä sitä, että näissä kummassakin menettelylajissa on sovellettava samoja arviointiperusteita
asianajosalaisuuden osalta.
Sillä, että komission suorittaman tarkastuksen yhteydessä asianajosalaisuuden suoja on rajattu vain yhteydenpitoon yrityksen
ulkopuolisten asianajajien kanssa, ei näin ollen loukata periaatetta, johon Akzo ja Akcros ovat vedonneet.
Oikeusvarmuuden periaatetta koskeva väite ei näin ollen ole perusteltu.
Edellä lausutusta seuraa, että toinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
3.     Kolmas valitusperuste
a)     Asianosaisten lausumat
Akzo ja Akcros vetoavat vielä toissijaisemmin siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemät toteamukset kokonaisuudessaan
loukkaavat jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaatetta sekä annetun toimivallan periaatetta.
Akzo ja Akcros täsmentävät, että asetuksen N:o 1/2003 22 artiklan 2 kohdassa ilmaistaan jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian
periaate kyseisellä alalla. Unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti täsmentänyt, että myös silloin, kun tarkastukset SEUT 101
tai SEUT 102 artiklan rikkomisen toteamiseksi suoritetaan komission pyynnöstä, kansallisen kilpailuviranomaisen virkamiehet
käyttävät valtuuksiaan kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Lainsäätäjä ei ole antanut yhdenmukaista määritelmää asianajosalaisuuden
suojan periaatteelle, mikä merkitsee sitä, että jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta määrittää tämä puolustautumisoikeuksia
koskeva erityspiirre.
Komissio väittää, ettei valituksenalaisessa tuomiossa loukata kolmannessa valitusperusteessa tarkoitettuja periaatteita. Jäsenvaltioiden
menettelyllisen autonomian periaatteella säännellään nimittäin tilanteita, joissa jäsenvaltioiden tuomioistuinten ja viranomaisten
on pantava täytäntöön unionin oikeussääntöjä, mutta tätä periaatetta ei sovelleta silloin, kun on kyse itse toimielinten toimien
oikeudellisten rajojen määrittämisestä.
Komissio päättelee tästä, että määritelmä, jonka mukaan asianajosalaisuuden suojan soveltamisala on yhtenäinen koko unionissa
SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan rikkomisen toteamista koskevissa menettelyissä, merkitsee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin sovelsi asianmukaisesti edellä mainitussa asiassa AM & S Europe vastaan komissio annettua tuomiota. Annetun toimivallan
periaatetta ei näin ollen ole myöskään loukattu.
b)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieliin, että jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaatteen mukaan silloin, kun unioni ei ole antanut
asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää toimivaltaiset tuomioistuimet
ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten
oikeudet (ks. vastaavasti asia 33/76, Rewe, tuomio 16.12.1976, Kok., s. 1989, Kok. Ep. III, s. 271, 5 kohta; asia C-213/89,
Factortame ym., tuomio 19.6.1990, Kok., s. I-2433, Kok. Ep. X, s. 453, 19 kohta; asia C-312/93, Peterbroeck, tuomio 14.12.1995,
Kok., s. I-4599, 12 kohta ja asia C-13/01, Safalero, tuomio 11.9.2003, Kok., s. I-8679, 49 kohta).
Esillä olevassa asiassa unionin tuomioistuinta on kuitenkin pyydetty lausumaan unionin toimielimen sellaisen päätöksen laillisuudesta,
joka on tehty unionin tasolla annetun sellaisen säännöstön nojalla, jossa ei myöskään viitata lainkaan kansalliseen oikeuteen.
Asianajosalaisuuden suojan periaatetta on välttämätöntä tulkita ja soveltaa yhdenmukaisesti unionin tasolla, jotta komission
kartellimenettelyjen yhteydessä suorittamat tarkastukset voidaan toteuttaa siten, että kyseisiä yrityksiä kohdellaan yhdenvertaisesti.
Mikäli näin ei olisi, vaarannettaisiin unionin oikeuden yhtenäisyys, jos nojauduttaisiin jäsenvaltion kansallisen oikeuden
sääntöihin tai oikeudellisiin käsitteisiin. Unionin oikeusjärjestyksen yhdenmukainen tulkinta ja soveltaminen eivät saa riippua
tarkastuksen suorituspaikasta eivätkä kansallisten säännöstöjen mahdollisista erityispiirteistä.
Annetun toimivallan periaatteen osalta on korostettava, että kilpailuoikeuden menettelysäännöt, sellaisina kuin niistä on
säädetty asetuksen N:o 17 14 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 20 artiklassa, kuuluvat sisämarkkinoiden toimintaa varten
tarvittaviin sääntöihin, joiden antaminen kuuluu unionin yksinomaiseen toimivaltaan SEUT 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla.
Unionin tehtävänä on antaa SEUT 103 artiklan mukaisesti aiheelliset asetukset ja direktiivit yrityksiin sovellettavia kilpailusääntöjä
koskevissa SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettujen periaatteiden soveltamiseksi. Tämän toimivallan tarkoituksena on
muun muassa varmistaa ottamalla käyttöön sakot ja uhkasakot se, että kyseisissä artikloissa tarkoitettuja kieltoja noudatetaan,
sekä määritellä komission tehtävät näiden määräysten soveltamisessa.
SEUT 105 artiklassa määrätään tässä yhteydessä, että komissio huolehtii SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa määrättyjen periaatteiden
soveltamisesta sekä tutkii tapaukset, joissa näitä periaatteita epäillään rikotun.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 172 kohdassa todennut, kansallista lainsäädäntöä voidaan soveltaa komission Euroopan
unionin kilpailuviranomaisena suorittamiin tarkastuksiin vain siltä osin kuin jäsenvaltioiden viranomaiset antavat sille asetuksen
N:o 17 14 artiklan 6 kohdan tai asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 6 kohdan mukaisesti virka-apua erityisesti silloin, kun kyseessä
on asianomaisten yritysten vastustuksen murtaminen käyttämällä välitöntä pakkoa. Sitä vastoin yksinomaan unionin oikeuden
perusteella määräytyy, mitkä asiakirjat komissio saa tutkia ja jäljentää kartellioikeudellisen tarkastuksen yhteydessä.
Jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian sekä annetun toimivallan periaatteisiin ei näin ollen voida vedota komissiolla
kyseisellä alalla olevaa toimivaltaa vastaan.
Kolmatta valitusperustetta ei näin ollen voida myöskään hyväksyä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei valitus ole perusteltu.
VI
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan
valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä
vaatinut. Koska komissio on vaatinut Akzon ja Ackrosin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska ne ovat hävinneet
asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Niiden on vastattava näistä oikeudenkäyntikuluista yhteisvastuullisesti,
koska ne ovat tehneet valituksen yhdessä.
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, Irlanti ja Alankomaiden kuningaskunta vastaavat väliintulijoina
unionin tuomioistuimessa omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti.
Muut oikeudenkäynnin osapuolet, jotka ovat tukeneet valitusta ja jotka ovat hävinneet asian, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan
työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan nojalla.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, Irlanti ja Alankomaiden kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
3)
Conseil des barreaux européens, Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten, European Company Lawyers Association,
American Corporate Counsel Association (ACCA) – European Chapter ja International Bar Association vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
4)
Akzo Nobel Chemicals Ltd ja Akcros Chemicals Ltd korvaavat oikeudenkäyntikulut muilta osin yhteisvastuullisesti.
Allekirjoitukset
Oikeudenkäyntikieli: englanti.