CELEX: 61994TJ0334
Concurență
Amendă
Motivare

Situația de fapt
Prezenta
cauză privește Decizia 94/601/CE a Comisiei din 13 iulie 1994
referitoare la o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CE
(IV/C/33.833 – Carton) (JO L 243, p. 1), rectificată înainte
de publicare printr‑o decizie a Comisiei din 26 iulie 1994
[C (94) 2135 final] (denumită în continuare „decizia”). Prin
această decizie s‑au aplicat amenzi unui număr de 19 producători
furnizori de carton în Comunitate, ca urmare a încălcării articolului 85
alineatul (1) din tratat.
Produsul
care face obiectul deciziei este cartonul. Trei tipuri de carton,
desemnate a fi de calitățile „GC”, „GD” și „SBS”, sunt menționate în
decizie.
Cartonul
de calitate GD (denumit în continuare „carton GD”) este un carton cu
interiorul de culoare gri (hârtie reciclată), care este utilizat de
obicei la ambalarea produselor nealimentare.
Cartonul
de calitate GC (denumit în continuare „carton GC”) este un carton care
prezintă un strat exterior alb și care se utilizează de obicei la
ambalarea produselor alimentare. Cartonul GC este de o calitate
superioară celei a cartonului GD. În perioada menționată de decizie, a
existat, în general, între cele două produse o diferență de preț de
aproximativ 30 %. Într‑o măsură mai redusă, cartonul GC de înaltă
calitate servește și la utilizări grafice.
SBS
este sigla utilizată pentru desemnarea cartonului în totalitate alb
(denumit în continuare „carton SBS”). Acest carton este un produs al
cărui preț este cu aproximativ 20 % mai mare decât cel al
cartonului GC. Acesta se utilizează la ambalarea alimentelor, a
produselor cosmetice, a medicamentelor și a țigaretelor, însă este
destinat în principal utilizărilor grafice.
Prin
scrisoarea din 22 noiembrie 1990, British Printing Industries
Federation, organizație profesională care reprezintă majoritatea
producătorilor de cutii imprimate din Regatul Unit (denumită în
continuare „BPIF”), a depus o plângere neoficială la Comisie. Aceasta a
susținut că producătorii de carton care aprovizionează Regatul Unit
introduseseră o serie de creșteri de prețuri simultane și uniforme și a
solicitat Comisiei să verifice existența unei eventuale încălcări a
normelor comunitare de concurență. Pentru a asigura publicitatea
inițiativei sale, BPIF a publicat un comunicat de presă. Conținutul
acestui comunicat a fost relatat de presa profesională specializată în
cursul lunii decembrie 1990.
La
12 decembrie 1990, Fédération française du cartonnage a depus de
asemenea o plângere neoficială la Comisie, în care prezenta observații
cu privire la piața franceză a cartonului în termeni analogi celor din
plângerea depusă de BPIF.
La
23 și la 24 aprilie 1991, agenți ai Comisiei, acționând în temeiul
articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului
din 6 februarie 1962, Primul regulament de aplicare a articolelor 85 și
86 din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială,
08/vol. 1, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul
nr. 17”), au procedat la verificări simultane fără înștiințare
prealabilă la sediile mai multor întreprinderi și asociații profesionale
din sectorul cartonului.
Ca
urmare a acestor verificări, Comisia a adresat cereri de informații și
de documente, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17,
tuturor destinatarilor deciziei.
Elementele
obținute în cadrul acestor verificări și cereri de informații și de
documente au determinat Comisia să conchidă că întreprinderile în cauză
au participat, începând de la jumătatea anului 1986 până cel puțin în
aprilie 1991 (în majoritatea cazurilor), la o încălcare a articolului 85
alineatul (1) din tratat.
În
consecință, Comisia a decis să inițieze o procedură în temeiul acestei
ultime dispoziții. Prin scrisoarea din 21 decembrie 1992, aceasta a
adresat o comunicare privind obiecțiunile fiecăreia dintre
întreprinderile în cauză. Toate întreprinderile destinatare au răspuns
în scris la aceasta. Nouă întreprinderi au solicitat să fie audiate
oral. Audierea acestora s‑a desfășurat între 7 și 9 iunie 1993.
La încheierea procedurii, Comisia a adoptat decizia, care cuprinde dispozițiile următoare:
„
Articolul 1
Buchmann
GmbH, Cascades SA, Enso-Gutzeit Oy, Europa Carton AG, Finnboard – the
Finnish Board Mills Association, Fiskeby Board AB, Gruber & Weber
GmbH & Co KG, Kartonfabriek De Eendracht NV (a cărui denumire
comercială este BPB de Eendracht NV), NV Koninklijke KNP BT NV (fostă
Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV), Laakmann Karton GmbH &
Co KG, Mo Och Domsjö AB (MoDo), Mayr-Melnhof Gesellschaft mbH,
Papeteries de Lancey SA, Rena Kartonfabrik AS, Sarrió SpA, SCA Holding
Ltd [fostã Reed Paper & Board (UK) Ltd], Stora Kopparbergs Bergslags
AB, Enso Española SA (fostã Tampella Española SA) și Moritz J. Weig
GmbH & Co KG au încălcat articolul 85 alineatul (1) din Tratatul CE
participând:
–        în
cazul societăților Buchmann și Rena, începând aproximativ din luna
martie 1988 până cel puțin la sfârșitul anului 1990;
–        în
cazul societății Enso Española, începând cel puțin din luna martie 1988
până cel puțin la sfârșitul lunii aprilie 1991;
–        în
cazul societății Gruber & Weber, începând cel puțin din anul 1998
până la sfârșitul anului 1990;
–        în
cazul celorlalte societăți, începând de la jumătatea anului 1986 până
cel puțin în luna aprilie 1991,
la un acord
și la o practică concertată datând de la jumătatea anului 1986, în
temeiul cărora furnizorii de carton din Comunitatea Europeană:
–        s‑au
întâlnit în mod regulat, în cadrul unor reuniuni secrete și
instituționalizate, cu scopul de a negocia și de a adopta un plan
sectorial comun de restricționare a concurenței;
–        au
decis de comun acord creșteri regulate ale prețurilor pentru fiecare
calitate de produs, în fiecare monedă națională;
–        au
planificat și au pus în aplicare creșteri de preț simultane și uniforme
în întreaga Comunitate Europeană;
–        au
ajuns la o înțelegere pentru menținerea cotelor de piață ale
principalilor producători la niveluri constante, cu modificări
ocazionale;
–        au
luat, din ce în ce mai frecvent de la începutul anului 1990, măsuri
concertate pentru controlul aprovizionării pieței comunitare, cu scopul
de a asigura punerea în aplicare a respectivelor creșteri de preț
concertate;
–        au
făcut schimb de informații comerciale referitoare la livrări, la
prețuri, la întreruperea producției, la registre de comenzi și la
niveluri de utilizare a mașinilor pentru a susține măsurile menționate
anterior.
[...]
Articolul 3
Amenzile următoare se aplică întreprinderilor desemnate în continuare pentru încălcările constatate la articolul 1:
[...]
xv) Sarrió SpA, o amendă de 15 500 000 ECU;
[...]”
Conform
deciziei, încălcarea s‑a desfășurat în cadrul unui organism denumit
„Product Group Paperboard” (denumit în continuare „PG Paperboard”),
constituit din mai multe grupuri sau comitete.
La
jumătatea anului 1986, în cadrul acestui organism s‑a stabilit un
„Presidents Working Group” (denumit în continuare „PWG”), care reunea
reprezentanții la nivel înalt ai principalilor furnizori de carton din
Comunitate (aproximativ opt).
PWG
avea ca activități, în special, discutarea și concertarea privind
piețele, cotele de piață, prețurile și capacitățile. În special, acesta a
luat decizii de ordin general privind calendarul și nivelul creșterilor
de preț care urmau a fi puse în aplicare de producători.
PWG
raporta la „President Conference” (denumită în continuare „PC”), la
care participau (mai mult sau mai puțin regulat) majoritatea
directorilor generali ai întreprinderilor în cauză. PC s‑a reunit de
două ori pe an în perioada în cauză.
La
sfârșitul anului 1987 a fost creat „Joint Marketing Committee” (denumit
în continuare „JMC”). Obiectivul său principal consta, pe de o parte,
în a stabili dacă și, în cazul unui răspuns afirmativ, cum puteau fi
puse în aplicare creșterile de preț, iar, pe de altă parte, în a defini
modalitățile inițiativelor în materie de prețuri hotărâte de PWG, pentru
fiecare țară în parte și pentru principalii clienți, cu scopul de a
stabili un sistem de prețuri echivalente în Europa.
În
cele din urmă, comitetul economic (denumit în continuare „COE”)
dezbătea în special fluctuațiile de prețuri de pe piețele naționale și
registrele de comenzi, iar concluziile sale au fost raportate JMC sau,
până la sfârșitul anului 1987, predecesorului JMC, Marketing Committee.
COE era alcătuit din directorii comerciali ai majorității
întreprinderilor în cauză și se reunea de mai multe ori pe an.
În
plus, din decizie reiese că s‑a considerat de către Comisie că
activitățile PG Paperboard erau susținute printr‑un schimb de informații
prin intermediul societății fiduciare Fides, al cărei sediu se află la
Zürich (Elveția). Conform deciziei, majoritatea membrilor PG Paperboard
furnizau Fides rapoarte periodice privind comenzile, producția,
vânzările și utilizarea capacităților. Aceste rapoarte erau tratate în
cadrul sistemului Fides, iar datele reunite erau trimise
participanților.
Reclamanta,
Sarrió SA (denumită în continuare „Sarrió”), este rezultatul unei
fuziuni survenite în 1990 între departamentul responsabil de carton al
celui mai mare producător italian, Saffa, și producătorul spaniol Sarrió
(punctul 11 din considerentele deciziei). Sarrió a achiziționat de
asemenea, în 1991, producătorul spaniol Prat Carton (același punct).
S‑a
considerat că Sarrió răspunde pentru participarea Prat Carton la
înțelegerea în cauză pe toată durata acestei participări (punctul 154
din considerentele deciziei).
Sarrió fabrică în principal carton GD, însă fabrică și carton GC.

Procedura
Prin
cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 14 octombrie 1994,
reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Șaisprezece
din celelalte optsprezece întreprinderi considerate răspunzătoare
pentru încălcare au formulat de asemenea acțiuni împotriva deciziei
(cauzele T‑295/94, T‑301/94, T‑304/94, T‑308/94, T‑309/94, T‑310/94,
T‑311/94, T‑317/94, T‑319/94, T‑327/94, T‑337/94, T‑338/94, T‑347/94,
T‑348/94, T‑352/94 și T‑354/94).
Reclamanta
din cauza T‑301/94, Laakmann Karton GmbH, a renunțat la judecată
printr‑o scrisoare depusă la grefa Tribunalului la 10 iunie 1996, iar
cauza a fost radiată de pe rolul Tribunalului prin Ordonanța din 18
iulie 1996, Laakmann Karton/Comisia (T‑301/94, nepublicată în Recueil).
Patru
întreprinderi finlandeze, membre ale asociației profesionale Finnboard
și, în această calitate, considerate răspunzătoare în mod solidar de
plata amenzii aplicate acestei asociații, au formulat de asemenea
acțiuni împotriva deciziei (cauzele conexate T‑339/94, T‑340/94,
T‑341/94 și T‑342/94).
În
sfârșit, a fost introdusă o acțiune de către o asociație,
CEPI-Cartonboard, care nu este destinatară a deciziei. Totuși, aceasta a
renunțat la judecată printr‑o scrisoare depusă la grefa Tribunalului la
8 ianuarie 1997, iar cauza a fost radiată de pe rolul Tribunalului prin
Ordonanța din 6 martie 1997, CEPI-Cartonboard/Comisia (T‑312/94,
nepublicată în Recueil).
Prin
scrisoarea din 5 februarie 1997, Tribunalul a solicitat părților să
participe la o reuniune neoficială, în special în vederea prezentării
observațiilor acestora asupra conexării eventuale a cauzelor T‑295/94,
T‑304/94, T‑308/94, T‑309/94, T‑310/94, T‑311/94, T‑317/94, T‑319/94,
T‑327/94, T‑334/94, T‑337/94, T‑338/94, T‑347/94, T‑348/94, T‑352/94 și
T‑354/94 pentru buna desfășurare a procedurii orale. În cursul acestei
reuniuni, care a avut loc la 29 aprilie 1997, părțile au acceptat o
astfel de conexare.
Prin
Ordonanța din 4 iunie 1997, președintele Camerei a treia extinse a
Tribunalului a reunit cauzele menționate anterior pentru buna
desfășurare a procedurii orale, datorită conexității lor, în
conformitate cu articolul 50 din Regulamentul de procedură, și a admis o
cerere de tratament confidențial introdusă de reclamanta din prezenta
cauză.
Prin
Ordonanța din 20 iunie 1997, acesta a admis o cerere de tratament
confidențial introdusă de reclamanta din cauza T‑337/94, referitoare la
un document prezentat ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului.
În
urma raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia
extinsă) a decis deschiderea procedurii orale și a luat măsuri de
organizare a procedurii, solicitând părților să răspundă la anumite
întrebări scrise și să prezinte anumite documente. Părțile au dat curs
acestor solicitări.
Pledoariile
părților din cauzele menționate la punctul 28 și răspunsurile acestora
la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința
desfășurată de la 25 iunie până la 8 iulie 1997.

Concluziile părților
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei;
–        cu
titlu subsidiar, anularea, pe de o parte, a articolului 2 din aceasta
și, pe de altă parte, a articolului 3 din aceasta, în măsura în care
prin această ultimă dispoziție se aplică reclamantei o amendă de
15 500 000 ECU;
–        cu titlu subsidiar subsecvent, reducerea cuantumului acestei amenzi;
–        obligarea pârâtei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la cererea de anulare a deciziei
A –
Cu privire la motivul referitor la cerințele procedurale și de formă, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare

Argumentele părților
Reclamanta
invocă încălcarea dreptului său la apărare prin luarea în considerare
de către Comisie (la punctul 79 din considerentele deciziei), ca element
de probă al încălcării, a unui document descoperit la Finnboard (UK)
Ltd cu ocazia verificărilor efectuate în aprilie 1991 (denumit în
continuare „lista de prețuri Finnboard”). Reclamanta amintește că acest
document nu i‑a fost trimis decât la 28 aprilie 1994, și anume după
depunerea răspunsului său la comunicarea privind obiecțiunile și după
audierea în fața Comisiei. Această întârziere nejustificată ar fi
lipsit‑o de posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere cu privire
la semnificația efectivă a documentului, la contextul în care a fost
redactat, precum și cu privire la concluziile Comisiei referitoare la
acesta (Hotărârea Curții din 13 februarie 1979, Hoffmann-La
Roche/Comisia, 85/76, Rec., p. 461). În plus, comunicarea
documentului la 28 aprilie 1994 nu ar fi remediat încălcarea respectivă.
Comisia
răspunde că documentul în cauză a fost transmis Sarrió însoțit de o
scrisoare datată 28 aprilie 1994, în care conținutul documentului și
concluziile Comisiei cu privire la acesta erau explicate în întregime.
Având în vedere faptul că scrisoarea din 28 aprilie 1994 a oferit de
asemenea reclamantei posibilitatea de a ridica în scris eventualele sale
observații, aceasta și‑ar fi putut exprima în timp util punctul de
vedere cu privire la valoarea probatorie a documentului în cauză (a se
vedea Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, BASF/Comisia,
T‑4/89, Rec., p. II‑1523, punctul 36).

Aprecierea Tribunalului
Lista
de prețuri Finnboard a fost obținută de Comisie în cursul verificărilor
sale la birourile Finnboard (UK) Ltd, în luna aprilie 1991, și a fost
comunicată reclamantei, împreună cu o scrisoare explicativă, la 16 luni
de la trimiterea comunicării privind obiecțiunile.
Conform
jurisprudenței Tribunalului, rezultă din coroborarea articolului 19
alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 cu articolele 2 și 4 din
Regulamentul nr. 99/63/CEE al Comisiei din 25 iulie 1963 privind
audierile prevăzute la articolul 19 alineatele (1) și (2) din
Regulamentul nr. 17 (JO 1963, 127, p. 2268) că trebuie
comunicate de către Comisie obiecțiunile pe care le invocă împotriva
întreprinderilor și asociațiilor interesate și că poate reține în
deciziile sale numai obiecțiunile cu privire la care acestea din urmă au
avut posibilitatea de a‑și prezenta punctul de vedere (Hotărârea din 23
februarie 1994, CB și Europay/Comisia, T‑39/92 și T‑40/92, Rec.,
p. II‑49, punctul 47).
De
asemenea, respectarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri
care poate conduce la sancțiuni, precum cea în cauză, impune ca
întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi în cauză să li se
ofere, încă din stadiul procedurii administrative, posibilitatea de a‑și
prezenta în mod eficient punctul de vedere cu privire la caracterul
real și pertinent al faptelor, al obiecțiunilor și al circumstanțelor
invocate de Comisie (Hotărârea Hoffmann-La Roche/Comisia, citată
anterior, punctul 11, și Hotărârea Tribunalului din 18 decembrie 1992,
Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑10/92, T‑11/92, T‑12/92 și T‑15/92,
Rec., p. II‑2667, punctul 39).
În
speță, nicio obiecțiune nouă în raport cu cele care figurează în
comunicarea privind obiecțiunile nu a fost ridicată prin transmiterea
documentului în cauză. Astfel, reiese în mod clar din scrisoarea care
însoțește lista de prețuri Finnboard că aceasta constituie doar o dovadă
suplimentară a unui plan comun de stabilire a prețurilor, obiecțiune
deja expusă pe larg în comunicarea privind obiecțiunile.
În
orice caz, reclamantei i s‑a oferit în mod expres, în scrisoarea care
însoțea documentul, posibilitatea de a‑și prezenta, pe parcursul
procedurii administrative și în termen de zece zile, punctul de vedere
privind acest element de probă. În aceste împrejurări, Comisia nu a
împiedicat reclamanta să își exprime în timp util punctul de vedere cu
privire la valoarea probatorie a documentului transmis (Hotărârea Curții
Hoffmann-La Roche/Comisia, citată anterior, punctul 11, și Hotărârea
din 25 octombrie 1983, AEG/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul
27).
Rezultă că prezentul motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
B –
Cu privire la fond

Cu
privire la motivul întemeiat pe absența unei concertări privind
prețurile de tranzacție și pe încălcarea obligației de motivare
Argumentele părților
Reclamanta
își recunoaște participarea la o concertare privind prețurile anunțate,
însă contestă faptul că această concertare s‑ar fi referit la prețurile
de tranzacție. Pe lângă documentele prezentate în înscrisurile sale,
care ar demonstra că prețurile de tranzacție nu au urmat prețurile
anunțate, aceasta invocă în sprijinul afirmației sale puterea de
negociere a fiecărui client, evoluția cererii și a costurilor de
producție și caracteristicile proprii pieței cartonului, în special
periodicitatea anunțurilor de creștere a prețurilor și gradul ridicat de
transparență a pieței.
Reclamanta
apreciază că nu a fost explicat în mod clar de către Comisie dacă
aceasta susține că a existat o concertare cu privire nu numai la
prețurile anunțate, ci și la prețurile de tranzacție. Or, contrar celor
afirmate de Comisie, distincția dintre aceste două tipuri de concertări
ar fi de o importanță majoră, din cauza efectelor lor diferite (a se
vedea Hotărârea Curții din 31 martie 1993, Ahlström Osakeyhtiö și
alții/Comisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și
C‑125/85-C‑129/85, Rec., p. I‑1307). Reclamanta susține, în replica
sa, că incertitudinile cu privire la obiectul concertării constituie în
sine o încălcare a cerințelor de motivare și de precizie a deciziilor
care constată o încălcare a normelor de concurență. Această încălcare ar
presupune, în consecință, o atingere gravă adusă dreptului legitim la
apărare.
Comisia
declară că nu înțelege faptul că reclamanta poate simultan să afirme că
a participat la o concertare privind prețurile și să susțină că
creșterile de preț aplicate nu erau rezultatul acestei concertări.
Aceasta subliniază că decizia (în special punctele 72-102 din
considerente) face trimitere atât la documentele care demonstrează
concertarea privind fiecare creștere anunțată în cadrul înțelegerii, cât
și la documentele prin care fiecare producător a anunțat efectiv
creșterea în cauză.
Aceasta
susține în continuare că distincția dintre o concertare privind
prețurile anunțate și o concertare privind prețurile de tranzacție nu
este pertinentă în speță. Concertarea din cadrul PWG și al JMC nu s‑ar
fi referit exclusiv la prețurile anunțate, ci și la luarea de decizii
privind creșteri periodice ale prețurilor pentru fiecare tip de produs
și privind aplicarea acestor creșteri simultane în toată Comunitatea (a
se vedea probele cu înscrisuri menționate la punctele 74-90, 92 și 94-96
din considerentele deciziei).
În
plus, ținând seama de probele privind concertarea în cadrul comitetelor
la care a participat reclamanta, ar fi imposibil să se afirme că
anunțurile de preț nu au creat incertitudini pentru fiecare
întreprindere cu privire la comportamentul concurenților săi și că
reclamanta a efectuat creșterile de preț independent de concertare (a se
vedea Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991,
Rhône-Poulenc/Comisia, T‑1/89, Rec., p. II‑867, punctele 122 și
123).
Aprecierea Tribunalului
În
conformitate cu articolul 1 din decizie, întreprinderile vizate de
această dispoziție au încălcat articolul 85 alineatul (1) din tratat
participând, în perioada de referință, la un acord și la o practică
concertată în temeiul cărora furnizorii de carton din Comunitate, între
altele, au „decis de comun acord creșteri regulate ale prețurilor pentru
fiecare calitate de produs, în fiecare monedă națională” și „au
planificat și au pus în aplicare creșteri de preț simultane și uniforme
în întreaga Comunitate.”
Reclamanta
recunoaște că a participat la patru organe ale PG Paperboard și nu
contestă, nici în înscrisuri, nici în răspunsurile la întrebările
adresate de Tribunal în cursul ședinței, că, începând din 1988, a luat
parte la o concertare privind prețurile anunțate.
Înainte
de a răspunde la argumentul reclamantei conform căruia concertarea nu
se referea la prețurile de tranzacție, este necesar să se aprecieze
dacă, în decizie, Comisia a susținut efectiv că această concertare se
referea la astfel de prețuri.
În
această privință, este necesar să se constate, în primul rând, că
articolul 1 din decizie nu precizează în niciun mod prețul care a
constituit obiectul creșterilor concertate.
În
al doilea rând, nu reiese din decizie că susținerile Comisiei s‑ar fi
referit la faptul că producătorii au stabilit sau chiar că au
intenționat să stabilească prețuri de tranzacție uniforme. În special,
punctele 101 și 102 din considerentele consacrate „efectelor
inițiativelor concertate în materie de prețuri asupra nivelului
prețurilor” atestă că, potrivit Comisiei, inițiativele în materie de
prețuri se refereau la prețurile de catalog și urmăreau să producă o
creștere a prețurilor de tranzacție. Se menționează în special: „Chiar
dacă toți producătorii și‑ar fi menținut hotărârea de a aplica integral
creșterea, posibilitățile pe care le aveau clienții de a trece la o
calitate sau la un produs mai puțin oneros îi puteau determina pe
anumiți producători să le facă clienților lor tradiționali anumite
concesii privind data intrării în vigoare a creșterilor de preț sau să
le ofere un avantaj suplimentar sub formă de reduceri la tonaj sau
rabaturi în cazul unor comenzi mari, pentru a‑i face să accepte
integralitatea creșterii prețului de bază. În consecință, era inevitabil
pentru creșterile de preț să nu își poată face simțite imediat toate
efectele.” (punctul 101 al șaselea paragraf din considerente).
Astfel,
din decizie reiese că, în opinia Comisiei, scopul coluziunii dintre
producători în materie de prețuri era ca respectivele creșteri
concertate de preț anunțate să aibă drept consecință o creștere a
prețurilor de tranzacție. În această privință, reiese de la punctul 101
primul paragraf din considerentele deciziei că „producătorii nu s‑au
limitat să anunțe creșterile de preț convenite, ci, cu câteva excepții,
[că] aceștia au luat de asemenea măsuri concrete pentru a se asigura că
acestea sunt impuse efectiv clienților”. Situația din prezenta cauză se
distinge, așadar, de cea analizată de Curte în Hotărârea Ahlström
Osakeyhtiö și alții/Comisia, citată anterior, întrucât Comisia nu
susține în decizie, spre deosebire de decizia cu privire la care a fost
pronunțată această ultimă hotărâre, că întreprinderile au convenit
direct asupra prețurilor de tranzacție.
Această analiză a deciziei este confirmată de documentele prezentate de Comisie.
În
special, anexa 109 la comunicarea privind obiecțiunile conține un
proces‑verbal al reuniunii JMC din 16 octombrie 1989, în care se indică
între altele:
„d) Olanda
[...]
Probleme
importante cu marii cumpărători, în special Imca, pentru care Cascades
și Van Duffel practică în continuare prețuri absurde, îngreunând astfel
atât viața KNP, cât și pe cea a finlandezilor.
[...]
f) Belgia
Situație
analogă cu cea existentă în Olanda. Finnboard reușise să impună Van
Genechten creșterea de preț, însă a fost obligată să aibă o nouă
discuție cu aceasta din urmă, din cauza concesiilor făcute în Belgia (de
către Cascades). Vom rămâne fermi și așteptăm ca Beghin, Cascades și
KNP să facă același lucru.
[...]
h) Italia
Saffa are probleme foarte mari cu prețurile de import practicate de Kopparfors, Finnboard și chiar de Cascades.
Livrările Saffa au scăzut puternic, iar importurile au crescut foarte mult.
Saffa solicită insistent importatorilor să respecte în mod imperativ orientările în materie de prețuri care au fost difuzate.”
Acest
document demonstrează în mod clar că, deși producătorii au acceptat, de
manieră generală, ca fiecare dintre ei să negocieze prețurile de
tranzacție cu clienții săi, fiecare producător, și în special
reclamanta, menționată în mod expres în anexa amintită anterior, aștepta
de la concurenții săi să aplice prețuri de tranzacție conforme cu
prețurile convenite, cel puțin în sensul că negocierile individuale nu
trebuiau să priveze de efect creșterile convenite ale prețurilor de
catalog.
În
plus, reclamanta a recunoscut în ședință că prețurile anunțate au
servit drept bază inițială pentru negocierile prețurilor de tranzacție
cu clienții, circumstanță care confirmă că scopul ultim era creșterea
prețurilor de tranzacție. În această privință, este suficient să
subliniem că stabilirea unor prețuri de catalog uniforme convenite între
producători ar fi absolut lipsită de pertinență dacă aceste prețuri ar
trebui efectiv să nu producă niciun efect asupra prețurilor de
tranzacție.
În
ceea ce privește argumentul reclamantei conform căruia incertitudinile
cu privire la obiectul concertării ar constitui în sine o încălcare a
obligației de motivare, este necesar să se sublinieze că articolul 1 din
decizie nu precizează în niciun mod prețul care a constituit obiectul
coluziunii.
Într‑o
astfel de situație, dispozitivul deciziei trebuie să fie interpretat în
lumina expunerii de motive, în conformitate cu o jurisprudență
consacrată (a se vedea, de exemplu, Hotărârea Curții din 16 decembrie
1975, Suiker Unie și alții/Comisia, 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73,
56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663, punctele 122-124).
În
speță, reiese din cele de mai sus că a fost explicat suficient de către
Comisie, în considerentele deciziei, faptul că această concertare se
referea la prețurile de catalog și avea ca scop o creștere a prețurilor
de tranzacție.
Prin urmare, motivul trebuie respins ca neîntemeiat.

Cu privire la motivul întemeiat pe absența participării la o înțelegere privind înghețarea cotelor de piață și controlul ofertei
Argumentele părților
Acest motiv cuprinde trei aspecte.
În
cadrul primului aspect al motivului, reclamanta declară că nu există
probe de care să dispună Comisia în ceea ce privește existența unei
concertări privind înghețarea cotelor de piață și nici a unei concertări
privind controlul ofertei. Chiar dacă s‑ar presupune că aceste
concertări ar fi dovedite corespunzător cerințelor legale, Comisia nu ar
fi dovedit participarea reclamantei la astfel de concertări. În
special, reclamanta contestă valoarea probatorie a mai multor anexe la
comunicarea privind obiecțiunile, pe care s‑a întemeiat Comisia în
decizie.
În
primul rând, anexa 73, o notă internă a Mayr-Melnhof, ar dovedi numai
concertarea cu privire la prețuri, ar explica toate consecințele unei
politici riguroase a prețurilor și ar atesta absența presiunii
exercitate de reclamantă asupra Mayr-Melnhof pentru ca aceasta din urmă
să nu își mărească cotele de piață printr‑o reducere a prețurilor. În
această privință, reclamanta invocă explicația furnizată de Mayr-Melnhof
în scrisoarea sa din 23 septembrie 1991 (anexa 75 la comunicarea
privind obiecțiunile).
În
al doilea rând, anexa 102, o notă a Rena, se referea la o reuniune a
Nordic Paperboard Institute (denumită în continuare „NPI”), asociație
din care reclamanta nu ar fi făcut parte.
În
al treilea rând, declarațiile Stora nu ar putea constitui, în sine,
elemente de probă suficiente. În plus, Stora ar fi subliniat în repetate
rânduri autonomia relativă de care se bucurau diversele întreprinderi
în ceea ce privește în special volumele de producție și momentul ales
pentru oprirea instalațiilor (a se vedea punctele 57, 59, 60, 69, 70 și
71 din considerentele deciziei). Declarațiile întreprinderii Stora ar
confirma în plus că nu fusese instituit niciun sistem de control al unei
înțelegeri oarecare asupra cantităților. Or, absența unui sistem de
control al evoluției cantităților ar dezminți în mod clar existența unei
înțelegeri asupra acestui aspect. În rest, declarațiile Stora ar revela
numai opinia personală a acesteia în ceea ce privește interesul de a
adopta măsuri care vizează controlul cantităților de producție și al
vânzărilor.
În
cadrul celui de al doilea aspect al motivului, reclamanta subliniază că
evoluția cotelor de piață ale diferitelor întreprinderi demonstrează
absența unei concertări care să vizeze înghețarea cotelor de piață sau,
chiar dacă s‑ar presupune că ar fi avut loc o concertare între anumite
întreprinderi, că ea nu a participat la acesta în niciun caz.
În
ceea ce privește evoluția generală a cotelor de piață, aceasta
subliniază că noi capacități importante au fost puse în funcțiune de
anumiți producători, în special Iggesund (MoDo) și Mayr-Melnhof, în
perioada în cauză.
Aceasta
constată totodată că propria sa cotă globală pe piața comunitară a
scăzut de la 14,3 % în 1987 la 11,7 % în 1990. După cum
susține reclamanta, o astfel de scădere nu este compatibilă cu afirmația
Comisiei conform căreia aceasta ar fi participat la o înțelegere vizând
înghețarea cotelor de piață ale diferiților producători. În ceea ce
privește Prat Carton, scăderea cu aproximativ 9 %, în perioada
1987-1990, a cotei sale globale pe piața comunitară ar atesta de
asemenea absența totală a unei participări la orice concertare privind
înghețarea cotelor de piață.
În
cadrul celui de al treilea aspect al motivului, reclamanta susține că
acest comportament privind întreruperile de producție și exporturile
către piețele din afara Europei nu mai este compatibil cu afirmațiile
Comisiei.
În
ceea ce privește primul aspect al motivului, Comisia estimează că
mijloacele de probă pe care le‑a invocat, în special declarațiile Stora
(anexele 39 și 43 la comunicarea privind obiecțiunile) și anexele 73 și
102 la comunicarea privind obiecțiunile, sunt suficiente pentru a
stabili existența unei înțelegeri vizând înghețarea cotelor de piață și
controlul ofertei, precum și participarea reclamantei la aceste elemente
ale înțelegerii.
Cu
privire la al doilea aspect al motivului, aceasta amintește că s‑a
întemeiat pe probe cu înscrisuri referitoare la o înțelegere privind
înghețarea cotelor de piață și susține că argumentarea reclamantei în
legătură cu evoluția cotelor de piață ale diferitelor întreprinderi nu
este, prin urmare, pertinentă în ceea ce privește problema existenței
unei asemenea înțelegeri. În plus, în decizie s‑ar admite în mod expres
că a existat o evoluție lentă a cotelor de piață ale anumitor
întreprinderi, cotele de piață fiind renegociate în fiecare an (punctele
60 și 131 din considerentele deciziei). În orice caz, articolul 85 ar
interzice înțelegerile care au ca obiect sau ca efect restrângerea
concurenței, indiferent de importanța succesului câștigat.
În
ceea ce privește, mai concret, argumentele reclamantei întemeiate pe
evoluția propriilor sale cote de piață, Comisia amintește că încălcarea
se referea la ansamblul pieței comunitare. Reclamanta ar fi făcut parte
din PWG, unde se purtau discuțiile cu privire la cotele de piață. În
1989, administratorul delegat al Saffa ar fi fost chiar numit
vicepreședinte al PG Paperboard.
În
sfârșit, Comisia semnalează că afirmația reclamantei conform căreia ar
fi adoptat întotdeauna un comportament autonom nu este susținută de
niciun element de probă. În plus, chiar dacă se presupune că reclamanta
ar fi încălcat înțelegerea, aceasta nu ar schimba nimic în ceea ce
privește încălcarea săvârșită (Hotărârea Rhône-Poulenc/Comisia, citată
anterior).
În
sfârșit, în ceea ce privește al treilea aspect al motivului, Comisia
subliniază că Stora a confirmat, în anexa 39 la comunicarea privind
obiecțiunile, că PWG prevăzuse și instituise un sistem pentru
restabilirea echilibrului și controlarea producției, astfel încât să
mențină prețurile la un nivel constant. În consecință, împrejurarea că
situația pieței sau buna funcționare a înțelegerii ar fi avut drept
consecință faptul că reclamanta nu fusese obligată, după cum afirmă, să
recurgă la întreruperi de producție în mod concertat nu ar avea nicio
incidență asupra răspunderii sale și nici asupra participării sale la
înțelegerea privind controlul cotelor de piață și al cantităților.
Aprecierea Tribunalului
1.     Cu
privire la existența unei concertări privind înghețarea cotelor de
piață și a unei concertări privind controlul ofertei
Referitor
la primul aspect al motivului, trebuie remarcat că, în conformitate cu
articolul 1 din decizie, întreprinderile vizate de această dispoziție au
încălcat articolul 85 alineatul (1) din tratat participând, în perioada
de referință, la un acord și la o practică concertată în temeiul cărora
furnizorii de carton din Comunitate „au ajuns la o înțelegere pentru
menținerea cotelor de piață ale principalilor producători la niveluri
constante, cu modificări ocazionale” și „au luat, din ce în ce mai
frecvent de la începutul anului 1990, măsuri concertate pentru controlul
aprovizionării pieței comunitare, cu scopul de a asigura punerea în
aplicare a respectivelor creșteri de preț concertate.”
Conform
Comisiei, aceste două categorii de coluziune, prezentate în decizie sub
titlul „controlul volumelor”, au fost inițiate în perioada de referință
de participanții la reuniunile PWG. Astfel, reiese de la punctul 37 al
treilea paragraf din considerentele deciziei că adevărata sarcină a PWG,
astfel cum este descrisă de Stora, „consta în special în «discutarea și
concertarea privind piețele, cotele de piață, prețurile, precum și
creșterile de preț și capacitățile»”.
În
legătură cu rolul PWG în ce privește coluziunea asupra cotelor de
piață, decizia (punctul 37 al cincilea paragraf din considerente)
subliniază: „În corelație cu măsurile referitoare la creșterile de preț,
PWG a dezbătut în mod aprofundat cotele de piață din Europa Occidentală
deținute de grupările naționale și de grupurile de producători
individuali. De aici rezultă anumite «aranjamente» între participanți cu
privire la respectivele lor cote de piață, obiectivul fiind acela de a
evita ca inițiativele concertate în materie de prețuri să fie compromise
printr‑un excedent de ofertă. În fapt, marile grupuri de producători au
convenit să își mențină cota de piață la nivelul care corespunde
cifrelor de vânzare și de producție comunicate în fiecare an și
publicate în forma lor definitivă de către Fides în luna martie a anului
următor. Evoluțiile cotelor de piață erau analizate la fiecare reuniune
a PWG, pe baza rezultatelor lunare ale Fides, iar, în cazul unor
fluctuații semnificative, se solicitau explicații întreprinderii
presupuse a fi responsabilă.”
Conform
punctului 52 din considerente, „acordul încheiat în cadrul PWG în 1987
prevedea «înghețarea» la nivelul existent a cotelor de piață deținute de
principalii producători din Europa Occidentală, precum și absența
oricărei tentative de a dobândi noi clienți sau de a îmbunătăți poziția
existentă a acestora printr‑o politică agresivă în materie de prețuri.”
Punctul
56 primul paragraf din considerente subliniază: „Acordul de bază
încheiat între principalii producători pentru menținerea respectivelor
lor cote de piață a continuat să fie aplicat pe parcursul întregii
perioade vizate în prezenta decizie.” Conform punctului 57, „«evoluția
cotelor de piață» era examinată la fiecare reuniune a PWG pe baza unor
statistici provizorii.” În sfârșit, punctul 56 ultimul paragraf
subliniază: „Întreprinderile care participau la discuțiile cu privire la
cotele de piață erau membre ale PWG, și anume: Cascades, Finnboard, KNP
(până în 1988), [Mayr-Melnhof], MoDo, Sarrió, cei doi producători din
grupul Stora, CBC și Feldmühle, și (începând cu 1988) Weig.”
Este
necesar să se considere că s‑a stabilit în mod corect de către Comisie
existența unei coluziuni cu privire la cotele de piață între
participanții la reuniunile PWG.
Astfel,
analiza Comisiei se bazează în mod esențial pe declarațiile Stora
(anexele 39 și 43 la comunicarea privind obiecțiunile) și este
confirmată de anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile.
În
anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, Stora explică: „PWG s‑a
reunit începând cu 1986 în scopul de a contribui la introducerea unei
discipline pe piață. [...] Printre alte activități (legitime), aceasta
avea ca obiect discutarea și concertarea privind piețele, cotele de
piață, prețurile, precum și creșterile de preț, cererea și capacitățile.
Rolul său consta în special în a evalua situația precisă a ofertei și a
cererii de pe piață, precum și măsurile care urmau a fi luate pentru a o
controla, și în a prezenta această evaluare în fața President
Conference.”
În
legătură cu, mai concret, coluziunea cu privire la cotele de piață,
Stora indică faptul că „părțile dobândite de grupurile naționale din
Comunitatea Europeană, din AELS și din alte țări în care sunt furnizori
membrii PG Paperboard erau examinate în cadrul PWG” și că PWG „discuta
despre posibilitatea de a menține cotele de piață la nivelul din anul
precedent” (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 19).
Aceasta semnalează, pe de altă parte (același document, punctul 6), că
„discuțiile referitoare la cotele de piață ale producătorilor din Europa
au avut de asemenea loc în această perioadă, prima perioadă de
referință fiind nivelul anului 1987.”
În
răspunsul său la o cerere a Comisiei din 23 decembrie 1991, transmis la
14 februarie 1992 (anexa 43 la comunicarea privind obiecțiunile), Stora
precizează de asemenea: „Înțelegerile cu privire la nivelurile cotei de
piață încheiate de membrii PWG se refereau la Europa în ansamblu.
Aceste înțelegeri se bazau pe cifrele anuale totale ale anului
precedent, care erau de obicei disponibile în formă definitivă începând
cu luna martie a anului următor.” (punctul 1.1.)
Această
afirmație este confirmată în același document după cum urmează: „[...]
discuțiile au condus la înțelegeri, încheiate, ca regulă generală, în
luna martie a fiecărui an, între membrii PWG, având ca obiectiv
menținerea cotelor de piață la nivelul anului precedent.” (punctul
1.4.). Stora arată că „nu se lua nicio măsură pentru asigurarea
respectării înțelegerilor” și că participanții la reuniunile PWG „erau
conștienți că, în cazul în care ar ocupa poziții excepționale pe anumite
piețe furnizate de alții, aceștia din urmă ar proceda în același mod pe
alte piețe” (același punct).
În
sfârșit, aceasta declară că Saffa a luat parte la discuțiile
referitoare la cotele de piață (punctul 1.2.).
Afirmațiile
Stora privind coluziunea referitoare la cotele de piață sunt susținute
de anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile. Acest document, găsit
la FS-Karton, este o notă confidențială din data de 28 decembrie 1988,
adresată de directorul comercial responsabil cu vânzările al grupului
Mayr-Melnhof din Germania (domnul Katzner) directorului general al
Mayr-Melnhof din Austria (domnul Gröller) și având ca obiect situația
pieței.
Conform
acestui document, citat la punctele 53-55 din considerentele deciziei,
cooperarea mai strânsă din cadrul „cercului de președinți”
(„Präsidentenkreis”), decisă în 1987, a dat naștere la „câștigători” și
„învinși”. Autorul notei situează Mayr-Melnhof în categoria învinșilor
din diverse motive, în special următoarele:
„2)      Nu
s‑ar fi putut încheia un acord decât dacă ni se aplica o «sancțiune» –
ni s‑a solicitat să facem «sacrificii».
3)      Cotele
de piață trebuiau să fie «înghețate» la nivelul din 1987, trebuiau să
se mențină contactele existente și nicio activitate sau calitate nouă nu
trebuia obținută prin practicarea unor prețuri promoționale (rezultatul
va fi vizibil în ianuarie 1989 – în cazul în care toate părțile
participante sunt loiale).”
Aceste teze trebuie citite în contextul mai general al notei.
În
această privință, autorul notei evocă, în loc de introducere,
cooperarea mai strânsă la scară europeană din cadrul „cercului de
președinți”. Această expresie a fost interpretată de Mayr-Melnhof ca
vizând în același timp PWG și PC, într‑un context general, respectiv
fără trimitere la un eveniment sau la o reuniune anume (anexa 75 la
comunicarea privind obiecțiunile, punctul 2.a.), interpretare care nu
este necesar să fie discutată în prezentul context.
Autorul
indică în continuare că această cooperare a condus la „disciplina
prețurilor”, care a dat naștere la „câștigători” și „învinși”.
Prin
urmare, în contextul acestei discipline decise de „cercul de
președinți” trebuie să se înțeleagă expresia, ca privind cotele de piață
care urmau a fi înghețate la nivelul anului 1987.
În
plus, trimiterea la 1987 ca an de referință este în conformitate cu cea
de a doua declarație a Stora (anexa 39 la comunicarea privind
obiecțiunile; a se vedea punctul 84 de mai sus).
În
legătură cu rolul jucat de PWG în coluziunea privind controlul
aprovizionării, care caracteriza analiza timpilor de oprire a mașinilor,
decizia menționează că PWG a jucat un rol determinant în aplicarea
timpilor de oprire atunci când, începând cu 1990, capacitatea de
producție a crescut, iar cererea a scăzut: „[...] la începutul anului
1990, principalii producători [...] au considerat util să se înțeleagă
în cadrul PWG asupra necesității de a aplica timpi de oprire. Marii
producători au recunoscut că nu puteau crește cererea prin reducerea
prețurilor și că menținerea producției la capacitate maximă nu ar
însemna decât să scadă prețurile. Teoretic, timpii de oprire necesari
pentru restabilirea echilibrului dintre ofertă și cerere puteau fi
calculați pe baza rapoartelor privind capacitățile [...]” (punctul 70
din considerentele deciziei).
Decizia
menționează de asemenea: „Cu toate acestea, PWG nu indica în mod
oficial timpul de oprire care trebuia respectat de fiecare producător.
Conform Stora, stabilirea unui plan coordonat de întrerupere a
mașinilor, care să implice toți producătorii, ridica dificultăți de
ordin practic. Stora indică faptul că acesta este motivul pentru care nu
exista decât «un sistem lejer de încurajare».” (punctul 71 din
considerentele deciziei).
Este
necesar să se considere că a fost demonstrată în mod corespunzător de
către Comisie existența unei coluziuni cu privire la timpii de oprire a
producției între participanții la reuniunile PWG.
Documentele pe care le prezintă aceasta îi susțin analiza.
În
a doua declarație a sa (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile,
punctul 24), Stora explică: „Odată cu adoptarea de către PWG a politicii
prețurilor înainte de tonaj și odată cu punerea progresivă în aplicare a
unui sistem de prețuri echivalente începând cu 1988, membrii PWG au
recunoscut că era necesar să respecte anumiți timpi de oprire în vederea
menținerii acestor prețuri în condițiile unei creșteri reduse a
cererii. În lipsa aplicării de către producători a timpilor de oprire,
le‑ar fi fost imposibil să mențină nivelurile de preț convenite în
condițiile unei capacități excedentare în creștere.”
La
punctul următor al declarației sale, aceasta adaugă: „În 1988 și în
1989, industria putea funcționa practic la capacitate maximă. Timpii de
oprire, pe lângă întreruperea normală pentru reparații și pentru
concediu, au devenit necesari începând cu 1990. [...] Prin urmare, s‑a
dovedit necesar să se practice timpi de oprire atunci când fluxul de
comenzi se oprea în scopul menținerii politicii de preț înainte de
tonaj. Timpii de oprire care urmau a fi respectați de producători
(pentru a asigura menținerea echilibrului dintre producție și consum)
puteau fi calculați pe baza rapoartelor privind capacitățile. PWG nu
indica în mod oficial timpul care trebuia respectat, deși exista un
sistem lejer de încurajare [...]”
Cu
privire la anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile, motivele
furnizate de autor pentru a explica faptul că el consideră Mayr-Melnhof
drept „învinsă” la momentul redactării sale constituie elemente de probă
importante ale existenței unei coluziuni între participanții la
reuniunile PWG în ceea ce privește timpii de oprire.
Astfel, autorul constată:
„4)      În
ceea ce privește acest punct, concepția părților interesate cu privire
la obiectivul urmărit începe să difere.
[...]
c)      Toți
reprezentanții de vânzări și agenții europenii au fost eliberați de
bugetele de vânzări, în termeni de volum, și a fost urmată o politică de
prețuri rigidă, care nu admitea aproape nicio excepție (colaboratorii
noștri nu au înțeles deseori schimbarea noastră de atitudine în privința
pieței – înainte, singura cerință era cea referitoare la tonaj, în timp
ce, de acum înainte, contează numai disciplina în materie de preț, cu
riscul opririi mașinilor).”
Mayr-Melnhof
susține (anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile) că pasajul
reprodus mai sus vizează o situație internă a întreprinderii. Cu toate
acestea, analizat în lumina contextului mai general al notei, acest
fragment redă punerea în aplicare, la nivelul echipelor comerciale, a
unei politici riguroase adoptate în cadrul „cercului de președinți”.
Prin urmare, documentul trebuie să fie interpretat în sensul că
participanții la acordul din 1987, și anume cel puțin participanții la
reuniunile PWG, au evaluat, fără îndoială, consecințele politicii
adoptate, în ipoteza în care aceasta ar fi aplicată cu rigoare.
Faptul
că, la momentul pregătirii creșterilor de preț, între producători au
avut loc discuții cu privire la analiza timpilor de oprire este
confirmat, în special, de o notă a Rena datată 6 septembrie 1990 (anexa
118 la comunicarea privind obiecțiunile), care menționează cuantumurile
creșterilor de preț din mai multe țări, datele anunțurilor viitoare ale
acestor creșteri, precum și situația registrelor de comenzi exprimată în
zile de lucru pentru mai mulți producători.
Autorul
documentului observă că anumiți producători prevedeau timpi de oprire,
aspect pe care îl exprimă, de exemplu, în modul următor:
„Kopparfors          5-15 days
5 /9 will stop for five days.”
Pe
baza celor de mai sus, trebuie concluzionat că a fost dovedită de către
Comisie corespunzător cerințelor legale existența unei coluziuni
privind cotele de piață între participanții la reuniunile PWG, precum și
a unei coluziuni privind timpii de oprire între aceleași întreprinderi.
În măsura în care nu se contestă că Sarrió a participat la reuniunile
PWG și în măsura în care această întreprindere este menționată în mod
expres în principalele probe incriminatorii (declarațiile Stora și anexa
73 la comunicarea privind obiecțiunile), Comisia a considerat în mod
corect că reclamanta răspunde pentru participarea la cele două tipuri de
coluziune.
Criticile
reclamantei formulate împotriva declarațiilor Stora și a anexei 73 la
comunicarea privind obiecțiunile și care vizează să conteste valoarea
probatorie a acestor documente nu sunt de natură să pună la îndoială
această constatare.
În
ceea ce privește, în primul rând, declarațiile succesive ale Stora în
fața Comisiei, este cert că acestea provin de la una dintre
întreprinderile considerate a fi participat la pretinsa încălcare și că
cuprind o descriere detaliată a naturii discuțiilor purtate în cadrul
organelor PG Paperboard, a scopului urmărit de întreprinderile grupate
în cadrul acestuia, precum și a participării întreprinderilor respective
la reuniunile diferitelor sale organe. Or, în măsura în care acest
element de probă central este coroborat cu alte documente din dosar,
susține în mod pertinent afirmațiile Comisiei.
În
continuare, referitor la anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile,
reclamanta estimează că aceasta demonstrează exclusiv o concertare cu
privire la prețuri, întrucât variația vânzărilor, menționată aici, este
considerată drept o simplă consecință a politicii de prețuri. Reclamanta
se bazează, în această privință, pe interpretarea respectivului
document de către Mayr-Melnhof (anexa 75 la comunicarea privind
obiecțiunile).
Cu
toate acestea, analiza reclamantei nu rezistă la o interpretare
contextuală a documentului, iar interpretarea dată de Mayr-Melnhof
acestuia nu este de niciun ajutor.
Astfel,
în conformitate cu anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile, anexa
73 „constituie o expunere generală a situației, redactată de directorul
de vânzări al FS-Karton pentru conducerea grupului, care nu este altceva
decât o tentativă de a justifica în fața conducerii grupului stagnarea
cifrei de afaceri a întreprinderii, bazându‑se esențial pe noua politică
ce a obligat filiala să respecte o disciplină de preț absolută, cu
prețul unor pierderi în cifrele de afaceri.” În plus, conform
Mayr-Melnhof: „«înghețarea cotelor de piață» însemna că, pentru a atinge
un nivel de preț superior în cadrul grupului Mayr-Melnhof, nu trebuia
să se încerce obținerea unor cote de piață superioare prin vânzarea unor
cantități suplimentare unor clienți noi sau a unor noi tipuri de
produse la prețuri nerentabile. Obiectivul era, dimpotrivă, acela de a
se păstra relațiile existente cu clientela, în pofida creșterii
prețurilor.”
Or,
aceste considerații generale nu sunt conciliabile cu trimiterea
introductivă la „cercul președinților”, iar întregul document trebuie
interpretat în lumina respectivei trimiteri.
În
măsura în care indicațiile cuprinse în anexa 73 referitoare la
„înghețarea” cotelor de piață și la controlul ofertei corespund celor
cuprinse în declarațiile Stora, Comisia a considerat în mod întemeiat că
aceste documente, coroborate, dovedesc existența unei voințe comune,
care merge dincolo de o concertare referitoare exclusiv la prețuri.
Din
moment ce Comisia a stabilit existența celor două coluziuni în cauză,
nu este necesar să se analizeze criticile formulate de reclamantă
împotriva anexei 102 la comunicarea privind obiecțiunile.
2.     Cu privire la comportamentul efectiv al reclamantei
Nici
cel de al doilea și cel de al treilea aspect ale motivului, conform
cărora comportamentul efectiv al întreprinderilor este incompatibil cu
afirmațiile Comisiei referitoare la existența celor două coluziuni
contestate, nu pot fi acceptate.
În
primul rând, existența coluziunilor dintre membrii PWG cu privire la
cele două aspecte ale „politicii de preț înainte de tonaj” nu trebuie
confundată cu punerea în aplicare a acestora. Astfel, probele aduse de
Comisie au o asemenea valoare probatorie, încât informațiile referitoare
la comportamentul efectiv al reclamantei pe piață nu pot aduce atingere
concluziilor Comisiei referitoare la însăși existența coluziunilor cu
privire la cele două aspecte ale politicii în litigiu. Cel mult,
afirmațiile reclamantei ar putea tinde să demonstreze că aceasta a avut
un comportament care nu s‑a conformat celui convenit între
întreprinderile reunite în cadrul PWG.
În
al doilea rând, concluziile Comisiei nu sunt contrazise de informațiile
furnizate de reclamantă. Trebuie subliniat faptul că este admis în mod
explicit de către Comisie faptul că această coluziune cu privire la
cotele de piață nu implica „niciun mecanism oficial de sancționare sau
de compensare [...] pentru a asigura aplicarea acordului cu privire la
cotele de piață” și că aceste cote de piață ale anumitor mari
producători au crescut foarte puțin de la an la an (a se vedea în
special punctele 59 și 60 din considerentele deciziei). În plus, Comisia
recunoaște că, datorită faptului că industria a funcționat la
capacitatea sa maximă până la începutul anului 1990, practic niciun timp
de oprire nu a fost necesar până la această dată (punctul 70 din
considerentele deciziei).
În
al treilea rând, potrivit unei jurisprudențe constante, faptul că o
întreprindere nu se conformează rezultatelor reuniunilor care au un
obiect vădit anticoncurențial nu este de natură să înlăture răspunderea
sa deplină pentru participarea la înțelegere, din moment ce nu s‑a
distanțat public de conținutul reuniunilor (a se vedea, de exemplu,
Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfileurope/Comisia,
T‑141/89, Rec., p. II‑791, punctul 85). Chiar dacă se presupune
faptul că reclamanta a avut un comportament pe piață care nu a fost
conform celui convenit, aceasta nu afectează, prin urmare, în niciun mod
răspunderea sa pentru încălcarea articolului 85 alineatul (1) din
tratat.

Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în ceea ce privește durata concertării privind prețurile
Argumentele părților
Reclamanta
susține că nu a avut loc o concertare privind prețurile anunțate, cel
puțin în ceea ce o privește, decât începând cu anul 1988. Creșterea
prețurilor din ianuarie 1987 în Regatul Unit nu ar fi fost decât o
reacție normală a producătorilor față de slăbirea lirei sterline în
raport cu celelalte monede europene, iar caracterul uniform al acestei
creșteri ar decurge din transparența pieței. Nu ar fi interzis ca
operatorii economici să își adapteze comportamentele în funcție de
comportamentele constatate sau estimate ale concurenților lor (Hotărârea
Suiker Unie și alții/Comisia, citată anterior). În plus, nici anexele
44 și 61 la comunicarea privind obiecțiunile și nici documentul A‑17‑2
nu ar dovedi concertarea privind prețurile dintre întreprinderi. În
orice caz, acestea nu ar privi reclamanta.
Cu
privire la încetarea concertării privind prețurile, Comisia ar fi
reținut greșit ca dată luna aprilie 1991, din moment ce anunțarea
ultimei creșteri de preț convenite a avut loc în septembrie-octombrie
1990.
Comisia
amintește că reclamanta a luat parte la reuniunile PWG și ale JMC încă
de la înființarea acestora și că era încă membră a acestora în 1991.
Comisia subliniază că, deși documentele găsite la sediile uneia dintre
întreprinderile implicate demonstrează că, la sfârșitul anului 1987,
fusese încheiat un acord privind chestiunile legate de controlul
volumelor și de disciplina prețurilor (punctul 53 din considerentele
deciziei), aceasta nu infirmă faptul că producătorii în cauză au
organizat înainte de perioada respectivă o serie de reuniuni secrete
pentru a discuta despre un plan destinat să elimine concurența (a se
vedea în special punctul 161 din considerentele deciziei). Anexele 35 și
43 la comunicarea privind obiecțiunile ar confirma această afirmație.
Comisia adaugă că exactitatea concluziilor sale privind durata
încălcării este demonstrată și de creșterile de preț operate de
producători începând cu 1987.
Aprecierea Tribunalului
Conform
articolului 1 din decizie, reclamanta a încălcat articolul 85 alineatul
(1) din tratat participând, începând de la jumătatea anului 1986 până
cel puțin în aprilie 1991, la un acord și la o practică concertată, în
temeiul cărora furnizorii de carton din Comunitate au decis, în special,
creșteri ale prețului cartonului și au planificat și au pus în aplicare
creșteri de preț simultane și uniforme în întreaga Comunitate. Punctul
74 din considerente precizează că prima inițiativă concertată în materie
de prețuri la care a participat reclamanta (anexa A la decizie) a avut
loc în Regatul Unit la sfârșitul anului 1986, „în timp ce noul mecanism
al PG Paperboard era în curs de constituire.”
Punctul
161 al doilea paragraf din considerente reține, pe de altă parte, că
majoritatea întreprinderilor destinatare ale deciziei au participat la
încălcare din luna iunie 1986, moment în care „a fost creat PWG și în
care coluziunea dintre producători s‑a intensificat și a început să
devină mai eficace”.
În
sprijinul criticii sale referitoare la începutul concertării privind
prețurile, reclamanta contestă valoarea probatorie a anexelor 61 și 44
la comunicarea privind obiecțiunile, precum și cea a documentului
A‑17‑2.
Anexa
61 la comunicarea privind obiecțiunile este o notă descoperită la
agentul comercial din Regatul Unit al Mayr-Melnhof. Comisia estimează că
este vorba despre o „notă internă întocmită în timpul unei «President
Conference», [care confirmă] declarația Stora conform căreia în cadrul
așa‑numitei «President Conference» se discuta, de fapt, despre o
politică de coluziune cu privire la stabilirea prețurilor” (punctul 41
al treilea paragraf și punctul 75 al doilea paragraf din considerentele
deciziei).
Acest
document, care se referă la o reuniune organizată la Viena la 12 și la
13 decembrie 1986, conține următoarea informație:
„Politica de prețuri în Regatul Unit
Reprezentantul
Weig era prezent la o recentă reuniune Fides, în cursul căreia a
declarat că apreciau că 9 % era un procent prea ridicat pentru
Regatul Unit și că l‑au stabilit la 7 %!! Decepția este mare,
deoarece aceasta înseamnă un «nivel de negociere» pentru toată lumea.
Politica de prețuri din Regatul Unit va fi încredințată RHU, cu
sprijinul [Mayr-Melnhof], chiar dacă aceasta determină o reducere
temporară
a tonajului, în timp ce noi depunem eforturi să menținem obiectivul de
9 % (ceea ce rămâne de văzut). [Mayr-Melnhof/FS] urmăresc o
politică de creștere în Regatul Unit, însă scăderea profiturilor este
serioasă și trebuie să ne luptăm pentru a relua controlul asupra
prețurilor. [Mayr-Melnhof] nu contestă că nu rezolvă nimic faptul că se
știe că au mărit tonajul cu 6 000 în Germania!”
Reuniunea
Fides la care se face referire la începutul pasajului citat este
probabil, conform Mayr-Melnhof (răspuns la o solicitare de informații,
anexa 62 la comunicarea privind obiecțiunile), reuniunea PC din 10
noiembrie 1986.
Este
necesar să se constate că documentul analizat atestă că Weig a
reacționat oferind indicații asupra viitoarei sale politici de preț în
Regatul Unit în raport cu un nivel inițial de creștere a prețurilor.
Totuși,
acest fapt nu poate fi considerat o dovadă că Weig a reacționat în
legătură cu un nivel determinat de creștere a prețului convenit între
întreprinderile reunite în cadrul PG Paperboard la o dată anterioară
zilei de 10 noiembrie 1986.
Astfel,
Comisia nu se prevalează de niciun alt element de probă în acest sens.
În plus, referirea pe care o face Weig la o creștere de preț de
„9 %” se poate explica prin anunțarea unei creșteri de preț în
Regatul Unit aplicate de Thames Board Ltd la 5 noiembrie 1986 (anexa
A‑12‑1). Acest anunț a fost făcut public în scurt timp, astfel cum
rezultă dintr‑un extras din presă (anexa A‑12‑3). În sfârșit, Comisia nu
a prezentat niciun alt document care să poată constitui o dovadă
directă a faptului că în timpul reuniunilor PC ar fi avut loc discuții
cu privire la creșterile de preț. În aceste condiții, nu se poate
exclude că observațiile Weig, astfel cum au fost relatate în anexa 61 la
comunicarea privind obiecțiunile, au fost făcute pe marginea reuniunii
PC din 10 noiembrie 1986, astfel cum a susținut Weig în repetate rânduri
în ședință.
În
plus, procesul‑verbal al unei reuniuni a consiliului de administrație
al Feldmühle (UK) Ltd, organizată la 7 noiembrie 1986 (anexa A‑17‑2),
invocat de Comisie în decizie (punctul 74 al treilea paragraf din
considerente), nu face decât să confirme că anunțarea unei creșteri de
preț de aproximativ 9 % de către Thames Board Ltd era cunoscută de
această filială britanică a Feldmühle la o dată anterioară datei de 10
noiembrie 1986: „TBM and the Fins have announced price increases of
approximately 9 % to be effective from February 1987 and it would
appear that most other mills will be looking for the same sort of
increase” („TBM și finlandezii au anunțat creșteri de preț de
aproximativ 9 % aplicabile din luna februarie 1987 și se pare că
majoritatea celorlalți producători sunt pregătiți să procedeze la
creșteri de același ordin.”) (anexa A‑17‑2, citată de Comisie la punctul
74 din considerentele deciziei).
În
ceea ce privește anexa 44 la comunicarea privind obiecțiunile, notă
scrisă de mână pe paginile corespunzătoare perioadei 15-17 ianuarie 1987
din agenda unui angajat al Feldmühle, Comisia consideră că aceasta
constituie „o probă suplimentară a concertării” (punctul 75 al treilea
paragraf din considerentele deciziei).
Cu
toate acestea, această notă nu are caracterul probatoriu pe care i‑l
atribuie pârâta. Reuniunea al cărei proces‑verbal îl constituie nu este
identificată, astfel încât nu ar fi exclus să fie vorba despre o
reuniune internă a întreprinderii Feldmühle. În plus, având în vedere că
nota datează probabil de la jumătatea lunii ianuarie 1987, aceasta nu
dovedește că aplicarea creșterii de preț, „inclusiv de către TBM”, a
rezultat dintr‑o concertare, această indicație putând să nu fie decât o
simplă constatare.
Anumite
indicații conținute în notă sunt chiar de natură să contrazică
afirmația Comisiei conform căreia respectiva notă ar confirma existența
unei coluziuni în ceea ce privește decizia de creștere a prețurilor în
Regatul Unit. În special, nu se poate considera că observațiile conform
cărora directorul Feldmühle se declarase „sceptic” în privința
Kopparfors și considerase Mayr-Melnhof ca „iresponsabilă” („ohne
Verantwortung”) sprijină teza Comisiei. Situația este aceeași și în ceea
ce privește mențiunea: „Finnboard: Preisautonomie auch f. Tako”
(„Finnboard: autonomie de preț și pentru Tako”).
Rezultă
din cele de mai sus că nu a fost demonstrat de către Comisie faptul că
întreprinderile s‑au înțeles pentru a mări prețurile în Regatul Unit în
ianuarie 1987 și nici,
a fortiori
, că reclamanta a fost implicată în discuții având acest obiect.
Cu
toate acestea, răspunderea reclamantei, în calitate de întreprindere
care a participat, astfel cum a recunoscut, la reuniunile PWG încă de la
crearea acestui organ al PG Paperboard, către jumătatea anului 1986,
trebuie angajată pentru o coluziune cu privire la prețuri începând cu
această dată.
Astfel,
PWG a fost creat de anumite întreprinderi, printre care și reclamanta,
cu un scop în esență anticoncurențial. După cum a arătat Stora (anexa 39
la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 8), acesta „s‑a reunit
începând cu 1986, cu scopul de a contribui la introducerea unei
discipline pe piață” și avea ca obiect în special „discutarea și
concertarea privind piețele, cotele de piață, prețurile, precum și
creșterile de preț și capacitățile” [anexa 35 la comunicarea privind
obiecțiunile, punctul 5 subpunctul (iii)].
Rolul
jucat de întreprinderile reunite în cadrul acestui organ în ceea ce
privește coluziunea cu privire la cotele de piață și cea cu privire la
timpii de oprire a fost descris în cadrul motivului anterior (a se vedea
punctele 78-106 de mai sus). Întreprinderile reunite în cadrul acestui
organ au discutat de asemenea despre inițiativele în materie de preț.
Conform Stora (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul
10), „începând cu 1987, PWG a ajuns la un acord și a adoptat decizii de
ordin general privind calendarul [...] și nivelul creșterilor de preț
care urmează să fie aplicate de producătorii de carton.”
În
consecință, faptul de a fi consimțit să înființeze și să participe la
reuniunile unui organ al cărui obiect anticoncurențial, care constă în
special în discuții privind viitoarele creșteri de preț, era cunoscut și
acceptat de întreprinderile care l‑au înființat constituie un motiv
suficient pentru a considera că reclamanta răspunde pentru o coluziune
cu privire la prețuri începând cu jumătatea anului 1986, dată de la care
reclamanta admite că a luat parte la PWG.
În
ceea ce privește data la care a luat sfârșit concertarea în materie de
preț, Comisia a reținut în mod corect luna aprilie 1991, lună în timpul
căreia agenții Comisiei au procedat la verificări la sediul mai multor
întreprinderi, în conformitate cu articolul 14 din Regulamentul
nr. 17. Astfel, ultima creștere de preț concertată, anunțată în
octombrie 1990 de reclamantă, a fost aplicată începând cu ianuarie 1991,
iar nivelul prețurilor de catalog convenit între întreprinderi era încă
în vigoare în luna aprilie 1991.
În consecință, prezentul motiv trebuie respins.

Cu
privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în ceea
ce privește durata înțelegerii referitoare la înghețarea cotelor de
piață și la controlul ofertei
Argumentele părților
Reclamanta
susține că, chiar dacă se presupune că o înțelegere vizând înghețarea
cotelor de piață și controlul ofertei se consideră dovedită, Comisia a
săvârșit o eroare de apreciere în ceea ce privește durata acesteia,
întrucât elementele de probă pe care le invocă atestă că nu a existat
nicio înțelegere înainte de sfârșitul anului 1988. În replică,
reclamanta adaugă că anexa 102 la comunicarea privind obiecțiunile, notă
a întreprinderii Rena care s‑ar referi la o reuniune a NPI organizată
la 3 octombrie 1988, demonstrează absența unei astfel de înțelegeri la
momentul redactării sale, autorul referindu‑se numai la posibilitatea de
a examina un control al ofertei în cazul în care s‑ar fi întâmpinat
dificultăți în materie de preț.
Comisia
face trimitere la argumentele pe care le‑a formulat în contextul
motivului întemeiat pe o eroare săvârșită în ceea ce privește durata
concertării cu privire la prețuri (a se vedea punctul 121 de mai sus).
Aprecierea Tribunalului
Tribunalul
a constatat deja (a se vedea punctele 78-106 de mai sus) că a fost
demonstrat de către Comisie faptul că întreprinderile reunite în cadrul
PWG au participat la o coluziune privind cotele de piață, pe de o parte,
și la o coluziune privind timpii de oprire, pe de altă parte.
Rezultă
din decizie că „înghețarea” cotelor de piață și analiza timpilor de
oprire au început să fie discutate în mod specific între participanții
la reuniunile PWG de la sfârșitul anului 1987, cu scopul de a se asigura
reușita inițiativelor luate în materie de preț începând cu 1988 (a se
vedea în special punctele 51-60 din considerente). În această privință,
decizia relevă: „Toți membrii PWG erau preocupați de faptul că
inițiativele «relansate» nu trebuie să fie subminate de creșteri
importante ale volumelor vândute. Este ceea ce Stora a numit politica
«prețului înainte de tonaj».” (punctul 51 primul paragraf din
considerente.) Comisia reține, pe de altă parte, că „politica prețului
înainte de tonaj”, specifică PG Paperboard de la sfârșitul anului 1987
până în aprilie 1991, era caracterizată în special de „«înghețarea»
cotelor de piață ale principalilor producători, inițial pe baza poziției
lor în 1987”, și de „organizarea coordonată a «timpilor de oprire a
producției» de către principalii producători, în locul reducerilor de
preț (în principal începând cu 1990)” (punctul 130 al doilea paragraf
din considerente).
Aceste
afirmații ale Comisiei se întemeiază în esență pe anexele 39 și 73 la
comunicarea privind obiecțiunile.
În
documentul care face obiectul anexei 39 (punctul 5), Stora precizează:
„Necesitatea de a menține un cvasiechilibru între producție și consum
(politica de preț înainte de tonaj) era legată de inițiativa în materie
de preț din 1987.”
Cu
privire la începutul coluziunii privind cotele de piață, rezultă din
anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea punctul 89 de
mai sus) că „cercul președinților” („Präsidentenkreis”) decisese să
coopereze mai strâns din octombrie sau noiembrie 1987. Rezultatul
acestei cooperări a fost o coluziune privind cotele de piață începând cu
această dată.
În
legătură cu începutul coluziunii privind timpii de oprire, Stora
declară: „Odată cu adoptarea de către PWG a politicii de preț înainte de
tonaj și odată cu punerea progresivă în aplicare a unui sistem de
prețuri echivalente începând cu 1988, membrii PWG au recunoscut că era
necesar să respecte timpii de oprire în vederea menținerii acestor
prețuri în condițiile unei creșteri reduse a cererii. În lipsa aplicării
de către producători a timpilor de oprire, le‑ar fi fost imposibil să
mențină nivelurile de preț convenite în condițiile unei capacități
excedentare crescânde.” (anexa 39, punctul 24).
Aceasta
adaugă: „În 1988 și în 1989, industria putea funcționa practic la
capacitate maximă. Timpii de oprire, pe lângă închiderea normală pentru
reparații și pentru concediu, au devenit necesari începând cu 1990.
[...] Prin urmare, s‑a dovedit necesar să se practice timpi de oprire
atunci când fluxul de comenzi se oprea în scopul menținerii politicii de
preț înainte de tonaj.” (anexa 39, punctul 25.)
În
temeiul acestor elemente de probă, Comisia a stabilit că
întreprinderile care au participat la reuniunile PWG au adoptat, la
sfârșitul anului 1987, o politică numită „de preț înainte de tonaj” și
că unul dintre aspectele acestei politici, și anume o coluziune privind
cotele de piață, a fost aplicat cu efect imediat, în timp ce aspectul cu
privire la timpii de oprire a trebuit să fie aplicat efectiv numai din
1990.
Rezultă din cele de mai sus că motivul trebuie respins ca neîntemeiat.

Cu
privire la motivul întemeiat pe o eroare de apreciere săvârșită de
Comisie în ceea ce privește sistemul de schimb de informații al Fides
În
replică, reclamanta susține că sistemul de schimb de informații al
Fides nu era de natură să promoveze comportamente coluzive și că, prin
urmare, nu era incompatibil cu articolul 85 din tratat. Conform
acesteia, există diferențe importante între faptele din speță și cele
care au stat la baza Deciziei 87/1/CEE a Comisiei din 2 decembrie 1986
cu privire la o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE
(IV/31.128 – Fatty Acids) (JO 1987, L 3, p. 17), invocată de
Comisie la punctul 134 din considerentele deciziei.
Comisia
subliniază, în duplică, motivele pentru care s‑a referit la decizia
„Fatty Acids”, citată anterior. Aceasta susține că, în speță, sistemul
de schimb de informații a avut ca efect cel puțin facilitarea
înțelegerii.
Tribunalul
amintește că, în temeiul articolului 48 alineatul 2 primul paragraf din
Regulamentul de procedură, invocarea de motive noi pe parcursul
procesului este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se
bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul
procedurii.
Motivul
întemeiat pe o eroare de apreciere a Comisiei în ceea ce privește
sistemul de schimb de informații al Fides a fost invocat pentru prima
dată de reclamantă numai în replică și nu s‑a bazat pe elemente de drept
sau de fapt care au apărut în cursul procedurii.
În consecință, acest motiv este inadmisibil.

Cu
privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în măsura
în care a considerat că era vorba despre o încălcare unică și globală
și că Sarrió răspunde pentru aceasta sub toate aspectele
Argumentele părților
Reclamanta
contestă abordarea Comisiei prin care aceasta se pronunță, pe de o
parte, pentru existența unei încălcări unice și, pe de altă parte,
pentru o răspundere deplină a reclamantei.
În
primul rând, Comisia s‑ar întemeia în esență pe o „teoremă acuzatoare”,
în măsura în care nu ar dispune de probe directe referitoare la o
înțelegere completă. Or, sarcina de a demonstra dacă și, în cazul unui
răspuns afirmativ, în ce măsură a participat reclamanta la fiecare
dintre elementele unei încălcări unice ar reveni Comisiei. În ceea ce
privește încălcările dreptului comunitar al concurenței, s‑ar impune
principiul răspunderii strict individuale, ideea unei răspunderi
colective fiind contrară în special caracterului cvasipenal al
sancțiunilor care pot fi aplicate pentru astfel de încălcări. În
consecință, Comisia ar afirma în mod greșit că nu este necesar să
demonstreze participarea activă a reclamantei la fiecare dintre
elementele încălcării. Dimpotrivă, ar fi necesar să se determine natura
precisă a încălcării săvârșite și în același timp să se procedeze la o
verificare a eventualei participări individuale a fiecărei întreprinderi
pentru a putea determina în mod corect răspunderea individuală și, în
consecință, sancțiunea individuală corespunzătoare.
În
al doilea rând, reclamanta afirmă că este totodată contrar principiilor
fundamentale ale dreptului comunitar, în special principiului privind
sarcina probei, ca răspunderea individuală a unei întreprinderi pentru o
încălcare să se întemeieze exclusiv pe apartenența sa la o asociație
ale cărei activități erau, cel puțin parțial, licite.
În
al treilea rând, reclamanta afirmă că nu a fost luată în considerare în
mod corespunzător de către Comisie poziția sa deosebită pe piață,
precum și în cadrul PG Paperboard. În particular, scopul pentru care
aceasta a solicitat, în 1986, dreptul de a participa la reuniunile PG
Paperboard ar fi fost acela de a‑și înfrunta mai bine concurenții.
Comisia
susține că a dovedit existența înțelegerii și a participării active a
reclamantei la aceasta în calitate de lider. Aceasta concluzionează că
și‑a întemeiat, prin urmare, analiza pe elemente de fapt precise și
fundamentate și că argumentele reclamantei întemeiate pe un fel de
„răspundere colectivă” sau pe o „teoremă acuzatoare” sunt lipsite de
fundament.
Aceasta
afirmă în plus că nu a întemeiat nicidecum răspunderea reclamantei doar
pe calitatea sa de membră a PG Paperboard. În realitate, s‑ar fi bazat,
pe de o parte, pe participarea activă a reclamantei la reuniunile
diverselor comitete ale PG Paperboard având un obiect anticoncurențial
și, pe de altă parte, pe faptul că reclamanta a adoptat ulterior
comportamentele convenite pe parcursul respectivelor reuniuni.
Aprecierea Tribunalului
Cu
titlu introductiv, trebuie subliniat că a fost constatat de către
Comisie faptul că reclamanta a încălcat articolul 85 alineatul (1) din
tratat prin participarea, de la jumătatea anului 1986 până cel puțin în
aprilie 1991, la un acord și la o practică concertată, inițiate la
jumătatea anului 1986 și care constau în mai multe elemente constitutive
distincte.
Conform
punctului 116 al doilea paragraf din considerentele deciziei,
„încălcarea constă, în esență, în asocierea producătorilor pe parcursul
mai multor ani în cadrul unei întreprinderi comune ilegale care
urmărește un obiectiv comun”. Această concepție asupra încălcării este
exprimată și la punctul 128 din considerente: „Cu toate acestea, ar fi
artificial să se divizeze ceea ce este, fără îndoială, o întreprindere
comună continuă având un obiectiv global unic în mai multe încălcări
distincte (a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului de Primă
Instanță în cauza T‑13/89, Imperial Chemical Industries împotriva
Comisiei Comunităților Europene, punctul 260 din motivare).”
Prin
urmare, deși Comisia nu a recurs în mod oficial la noțiunea „încălcare
unică” în decizie, aceasta s‑a referit în mod implicit la această
noțiune, astfel cum atestă trimiterea la punctul 260 din Hotărârea
Tribunalului din 10 martie 1992, ICI/Comisia (T‑13/89, Rec.,
p. II‑1021).
În
plus, utilizarea repetată de către Comisie a cuvântului „înțelegere”
pentru a se referi la diferitele comportamente anticoncurențiale
constatate consacră o concepție globalizantă asupra încălcărilor
articolului 85 alineatul (1) din tratat. Astfel, după cum rezultă de la
punctul 117 din considerentele deciziei, Comisia apreciază că:
„Abordarea corectă în speță constă în a demonstra existența și
funcționarea, precum și principalele caracteristici ale înțelegerii în
ansamblul său și în a stabili în continuare a) existența unor probe
credibile și concludente care să permită asocierea diferiților
producători cu sistemul comun și b) perioadele în care a participat la
acesta fiecare producător.” Aceasta adaugă (același punct din
considerente): „Comisia [...] nu este obligată să fragmenteze diferitele
elemente constitutive ale încălcării, izolând fiecare dintre ocaziile
în care, pe durata înțelegerii, a fost realizat un consens cu privire la
un subiect sau altul sau fiecare dintre exemplele de comportament
coluziv și exonerând de orice participare la această ocazie sau la
această manifestare specială a înțelegerii producătorii a căror
implicare nu ar fi demonstrată prin probe directe.” Aceasta susține, pe
de altă parte (punctul 118), că „există suficiente probe directe pentru a
demonstra adeziunea fiecărui participant prezumat la încălcare”, fără a
face distincție între elementele constitutive ale acestei încălcări
globale.
Astfel,
încălcarea unică, astfel cum a fost concepută de Comisie, se confundă
cu „înțelegerea în ansamblul său” sau cu „înțelegerea globală” și se
caracterizează printr‑un comportament continuu adoptat de mai multe
întreprinderi care urmăresc un obiectiv ilegal comun. Din această
concepție asupra încălcării unice decurge sistemul de probă descris la
punctul 117 din considerentele deciziei, precum și o răspundere unitară,
în sensul că fiecare întreprindere „asociată” la înțelegerea globală
este considerată răspunzătoare de aceasta, oricare ar fi elementele
constitutive care dovedesc participarea sa.
Or,
pentru ca fiecare dintre întreprinderile vizate de o decizie precum cea
în discuție în speță să poată fi considerată de către Comisie
răspunzătoare, într‑o perioadă determinată, pentru o înțelegere globală,
trebuie să se demonstreze că fiecare dintre acestea fie a consimțit la
adoptarea unui plan global care include elementele constitutive ale
înțelegerii, fie a participat direct, în această perioadă, la toate
aceste elemente. O întreprindere poate fi de asemenea considerată
răspunzătoare pentru o înțelegere globală chiar dacă s‑a demonstrat că a
participat direct numai la unul sau la mai multe dintre elementele
constitutive ale acestei înțelegeri, din moment ce știa, sau trebuia în
mod necesar să știe, pe de o parte, că acea coluziune la care participa
se înscria într‑un plan global și, pe de altă parte, că acest plan
global includea ansamblul elementelor constitutive ale înțelegerii. În
această situație, faptul că întreprinderea în cauză nu a participat
direct la toate elementele constitutive ale înțelegerii globale nu poate
înlătura răspunderea sa pentru încălcarea articolului 85 alineatul (1)
din tratat. O astfel de circumstanță poate fi însă luată în considerare
în vederea aprecierii gravității încălcării pe care s‑a constatat că a
săvârșit‑o.
În
speță, din decizie rezultă că încălcarea constatată la articolul 1 este
constituită din coluziuni referitoare la trei subiecte diferite, însă
care urmăresc un obiectiv comun, coluziuni ce trebuie considerate
elemente constitutive ale înțelegerii globale. Astfel, din acest articol
rezultă că fiecare dintre întreprinderile menționate a încălcat
articolul 85 alineatul (1) din tratat prin participarea la un acord și
la o practică concertată prin care întreprinderile a) au decis de comun
acord creșteri regulate de prețuri pentru fiecare calitate de produs, în
fiecare monedă națională și au planificat și au pus în aplicare aceste
creșteri de prețuri, b) au ajuns la o înțelegere pentru a menține cotele
de piață ale principalilor producători la niveluri constante, cu
modificări ocazionale, și c) au luat, din ce în ce mai frecvent de la
începutul anului 1990, măsuri concertate pentru controlul aprovizionării
pieței comunitare, cu scopul de a asigura punerea în aplicare a
creșterilor de preț concertate.
În
decizie, Comisia a precizat, în pofida concepției sale referitoare la
încălcarea unică, că „documentele «cheie» care dovedesc existența
înțelegerii în ansamblul său sau a diferitelor sale manifestări citează
adesea participanții în mod nominal și că există de altfel o mare
cantitate de probe scrise care arată rolul jucat de fiecare producător
în cadrul înțelegerii și importanța participării sale” (punctul 118
primul paragraf din considerentele deciziei).
Prin
urmare, revine Tribunalului, având în vedere considerațiile de mai sus,
să examineze dacă a fost demonstrată de către Comisie participarea
reclamantei la înțelegere, astfel cum s‑a constatat la articolul 1 din
decizie.
În
această privință, este necesar să se amintească faptul că, astfel cum
s‑a constatat deja (a se vedea punctul 48 și următoarele și punctul 76
și următoarele de mai sus), Comisia a dovedit că reclamanta, în
calitatea sa de întreprindere care a luat parte la reuniunile PWG încă
de la înființarea acestuia, a participat de la jumătatea anului 1986 la o
coluziune privind prețurile și, de la sfârșitul anului 1987, la o
coluziune privind cotele de piață, precum și la o coluziune privind
timpii de oprire, și anume la cele trei elemente constitutive ale
încălcării constatate la articolul 1 din decizie. Prin urmare, aceasta a
decis în mod corect să considere reclamanta răspunzătoare de o
încălcare constituită din cele trei coluziuni ce urmăresc același
obiectiv.
Aşadar,
Comisia nu a imputat reclamantei răspunderea pentru comportamentul
altor producători și nu a reținut răspunderea acesteia numai în temeiul
participării sale la PG Paperboard.
Fără
să fie necesar să examinăm celelalte argumente invocate de reclamantă,
motivul trebuie, prin urmare, respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe lipsa luării în considerare de către Comisie a situației de pe piața spaniolă
În
replică, reclamanta susține că nu a fost definită precis de către
Comisie piața geografică pe care a fost săvârșită încălcarea pretinsă și
că, în special, aceasta nu a analizat suficient situația de pe piața
spaniolă și comportamentul pe această piață al întreprinderilor în
cauză. În această privință, aceasta afirmă că a semnalat deja în cererea
introductivă că unica referire din decizie la piața spaniolă constă în
două note de subsol, care sunt incluse în tabelele E și G anexate la
decizie.
Comisia susține că acest motiv, formulat pentru prima dată în replică, ar trebui declarat inadmisibil.
Tribunalul
amintește că, în temeiul articolului 48 alineatul (2) primul paragraf
din Regulamentul de procedură, invocarea de motive noi pe parcursul
procesului este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se
bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul
procedurii.
Motivul
întemeiat pe lipsa luării în considerare de către Comisie a situației
de pe piața spaniolă a fost invocat pentru prima dată de reclamantă
numai în replică. Astfel, singurul argument inclus în cererea
introductivă care se raportează la piața spaniolă este invocat în
sprijinul motivului întemeiat pe absența participării Prat Carton la
încălcarea în cauză. Independent de formularea acestui motiv, argumentul
invocat în sprijinul său viza numai să sublinieze faptul că tabelul G
anexat la decizie, care menționează anunțurile de creștere a prețurilor
efectuate pe piața spaniolă în ianuarie 1991 de producătorii care
operează pe această piață, nu face nicio referire la Prat Carton. Prin
urmare, nu se poate interpreta ca o obiecțiune privind lipsa luării în
considerare a pieței spaniole.
În
aceste circumstanțe, întrucât prezentul motiv a fost invocat pentru
prima dată în replică și nu se întemeiază pe elemente de drept sau de
fapt care au apărut în cursul procedurii, trebuie să fie declarat
inadmisibil.

Cu privire la motivul întemeiat pe absența participării Prat Carton la încălcare
Argumentele părților
Reclamanta
susține că nu a fost demonstrată de către Comisie participarea Prat
Carton la vreo încălcare. În special, nota la tabelul G din decizie
(privind o creștere a prețurilor în ianuarie 1991 pe piața spaniolă) nu
ar face nicio mențiune cu privire la Prat Carton.
Prat
Carton ar fi participat numai într‑un mod foarte sporadic la reuniunile
anumitor comitete ale PG Paperboard. Această întreprindere ar fi
participat de altfel la JMC numai în perioada iunie 1990-martie 1991. În
plus, simplul fapt că Stora a indicat că se gândea că producătorii
spanioli erau în general informați de Saffa sau de Finnboard cu privire
la rezultatele reuniunilor (anexa 38 la comunicarea privind
obiecțiunile) nu ar constitui dovada unei participări a Prat Carton la
pretinsa încălcare.
Reclamanta
contestă faptul că documentele F‑15‑9, G‑15‑7 și G‑15‑8 (anexate la
comunicarea privind obiecțiunile), invocate de Comisie, demonstrează
participarea Prat Carton la inițiative concertate de creștere a
prețurilor în luna aprilie 1990. Aceasta subliniază, în răspunsul la o
întrebare scrisă adresată de Tribunal, că documentul F‑15‑9 datează din
februarie 1991, iar nu, astfel cum afirmă Comisia, din februarie 1990.
În ceea ce privește documentul G‑15‑7, acesta ar furniza exclusiv proba
practicii din acest sector, constând în aplicarea creșterilor anuale în
luna aprilie, precum și a incertitudinii Prat Carton în ceea ce privește
nivelul creșterii și data intrării sale în vigoare.
Comisia
susține că Prat Carton a participat la înțelegere încă de la început,
după cum o demonstrează documentele furnizate împreună cu comunicarea
privind obiecțiunile („informațiile individuale”). Aceasta amintește, în
primul rând, că Prat Carton a asistat la numeroase reuniuni ale PC
între 29 martie 1986 și 28 noiembrie 1989, la trei reuniuni ale COE
între octombrie 1988 și octombrie 1989, precum și la diverse reuniuni
ale JMC între iunie 1990 și 5 martie 1991 (a se vedea tabelele 3 și 7
anexate la decizie). Întrucât a participat astfel direct la reuniuni în
cadrul cărora au fost adoptate decizii cu privire la înțelegere, Prat
Carton ar răspunde pentru aceasta (a se vedea Hotărârea
Rhône-Poulenc/Comisia, citată anterior). În plus, nu ar exista nicio
înregistrare oficială a participării diferitelor întreprinderi la
reuniunile JMC înainte de verificările Comisiei sau la reuniunile PWG
înainte de februarie 1990. Simplul fapt că documentația furnizată de
întreprinderi nu oferă indicații precise despre prezența Prat Carton la
diverse reuniuni nu ar dovedi, prin urmare, că aceasta nu asista la
respectivele reuniuni.
În
al doilea rând, Comisia relevă că Prat Carton a fost informată, astfel
cum a declarat Stora (anexa 38 la comunicarea privind obiecțiunile), cu
privire la rezultatul reuniunilor PWG.
În
al treilea rând, Prat Carton ar fi aplicat inițiativele de preț
convenite în cadrul diferitelor organisme ale PG Paperboard în perioada
în cauză. Ușoare diferențe în timp sau între cuantumurile creșterilor
practicate de Prat Carton și de ceilalți producători nu ar demonstra
neparticiparea Prat Carton la înțelegere. Cu toate acestea, Comisia
admite că documentul F‑15‑9 datează din februarie 1991, și nu din
februarie 1990, și că nu dispune, prin urmare, de probe ce pot demonstra
participarea efectivă a Prat Carton la inițiativele de creștere a
prețurilor anterioare celei din ianuarie 1991. În ceea ce privește
inițiativa de creștere a prețurilor din ianuarie 1991, Comisia face
trimitere în special la documentul G‑15‑8, din 26 septembrie 1990, în
care Prat Carton declară în mod expres că prevede o creștere a
prețurilor în toate țările în ianuarie 1991.
Aprecierea Tribunalului
Cu
titlu introductiv, este necesar să se amintească faptul că reclamanta a
achiziționat Prat Carton în proporție de 100 % în februarie 1991
și că nu contestă răspunderea sa pentru eventuala participare a Prat
Carton la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat. În
această privință, punctul 154 din considerentele deciziei prevede că
reclamanta, prin achiziționarea Prat Carton, „a devenit răspunzătoare de
participarea acestui producător spaniol la înțelegere, pe toată durata
acestei participări.” Pe de altă parte, este necesar să se constate că
articolul 1 din decizie consideră că numai reclamanta răspunde pentru
încălcarea denunțată, inclusiv în măsura în care aceasta ar fi fost
săvârșită de Prat Carton, și că decizia se adresează reclamantei fără
nicio mențiune referitoare la Prat Carton (articolul 5 din decizie).
În
aceste condiții, și în măsura în care s‑a constatat deja că a fost
demonstrată de către Comisie participarea reclamantei înseși la
încălcarea descrisă la articolul 1 din decizie, prezentul motiv, în
cazul în care ar trebui să fie admis, nu ar putea justifica anularea
totală sau parțială a acestei ultime dispoziții. Cu toate acestea,
deoarece Prat Carton a fost achiziționată de reclamantă abia în
februarie 1991, și anume cu două luni înainte de sfârșitul perioadei
încălcării reținute în decizie, o reducere a amenzii ar fi justificată
în cazul în care ar trebui să se conchidă că participarea, în mod
individual, a Prat Carton la elementele constitutive ale înțelegerii
înainte de februarie 1991 nu este demonstrată de Comisie. Pe de altă
parte, amenzile aplicate în temeiul articolului 3 din decizie au fost
calculate, în special, pe baza cifrei de afaceri realizate de fiecare
dintre întreprinderi în cursul anului 1990, an în care Prat Carton nu
aparținea încă grupului reclamantei. În consecință, este necesar să se
procedeze deja la examinarea argumentelor invocate în cadrul prezentului
motiv.
Tribunalul
va examina, în primul rând, problema dacă a fost dovedită de către
Comisie participarea Prat Carton la o încălcare a articolului 85
alineatul (1) din tratat pentru perioada cuprinsă între jumătatea anului
1986 și iunie 1990, dată de la care Prat Carton admite că a început să
participe la reuniunile JMC. În al doilea rând, Tribunalul va examina
problema dacă a fost dovedită de către Comisie participarea Prat Carton
la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat pentru perioada
rămasă, respectiv din iunie 1990 până în februarie 1991, dată la care
Prat Carton a fost achiziționată de reclamantă.
1.     Perioada cuprinsă între jumătatea anului 1986 și luna iunie 1990
Pentru
a dovedi participarea Prat Carton la o încălcare a normelor comunitare
de concurență în perioada în cauză, Comisia se bazează pe participarea
acestei întreprinderi la reuniunile PC din 29 mai 1986, 25 mai 1988, 17
noiembrie 1988 și 28 noiembrie 1989, precum și la reuniunile COE din 20
septembrie 1988, 8 mai 1989 și 3 octombrie 1989. În plus, aceasta se
bazează pe o declarație a Stora (anexa 38 la comunicarea privind
obiecțiunile). În sfârșit, conform Comisiei, simplul fapt că
documentația furnizată de întreprinderi nu oferă indicații precise cu
privire la prezența Prat Carton la reuniunile JMC nu ar dovedi că
aceasta nu asista la aceste reuniuni.
Este necesar să se analizeze fiecare dintre aceste elemente de probă, în ordinea menționată mai sus.
a)     Participarea Prat Carton la anumite reuniuni ale PC
În
ceea ce privește participarea Prat Carton la patru reuniuni specifice
ale PC, Comisia nu invocă niciun element de probă cu privire la obiectul
acestora. În consecință, când aceasta se referă la participarea
respectivă ca element de probă privind participarea întreprinderii la o
încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat, se bazează, cu
siguranță, pe descrierea generală, conținută în decizie, a obiectului
reuniunilor acestui organ, precum și pe elementele de probă invocate în
decizie pentru a sprijini descrierea respectivă.
În
această privință, decizia prevede: „După cum a explicat Stora, PWG avea
în special funcția de a explica la «President Conference» măsurile
necesare pentru controlul pieței [...] Directorii generali care au
participat la «President Conferences» au fost astfel informați cu
privire la deciziile adoptate de PWG și cu privire la instrucțiunile ce
urmau a fi transmise departamentelor acestora de vânzări în vederea
punerii în aplicare a inițiativelor în materie de preț.” (punctul 41
primul paragraf din considerente). Comisia relevă de asemenea: „PWG s‑a
reunit în mod regulat înainte de fiecare «President Conference»
prevăzută. Deoarece ambele reuniuni erau prezidate de aceeași persoană,
aceasta era fără îndoială cea care comunica rezultatele deliberărilor
PWG celorlalți «președinți», care nu făceau parte din cercul restrâns.”
(punctul 38 al doilea paragraf din considerente).
Stora
arată că participanții la reuniunile PC au fost informați cu privire la
deciziile adoptate de PWG (anexa 39 la comunicarea privind
obiecțiunile, punctul 8). Cu toate acestea, exactitatea acestei
afirmații este contestată de mai multe întreprinderi care au participat
la reuniunile PC, printre care și reclamanta. În consecință,
declarațiile Stora cu privire la rolul PC nu pot, fără a fi sprijinite
de alte elemente de probă, să fie considerate o probă suficientă cu
privire la obiectul reuniunilor respectivului organ.
Desigur,
dosarul conține un document, și anume o declarație din 22 martie 1993 a
unui fost membru al comitetului executiv al Feldmühle (domnul Roos),
care confirmă la prima vedere afirmațiile Stora. Domnul Roos indică în
special următoarele: „Conținutul discuțiilor purtate în cadrul PWG era
transmis întreprinderilor care nu erau reprezentate în acest grup în
timpul conferinței președinților, care urma imediat sau, în cazul în
care nu avea loc imediat o conferință a președinților, în timpul JMC.”
Cu toate acestea, chiar dacă documentul menționat nu este invocat în mod
expres în decizie în sprijinul afirmațiilor Comisiei privind obiectul
reuniunilor PC, acesta nu poate, în niciun caz, să fie considerat o
probă suplimentară care se adaugă la declarațiile Stora. Astfel,
deoarece aceste declarații reprezintă o sinteză a răspunsurilor
furnizate de fiecare dintre cele trei întreprinderi deținute de Stora în
perioada de încălcare, printre care și Feldmühle, fostul membru al
comitetului executiv al acestei ultime întreprinderi reprezintă, în mod
necesar, una dintre sursele declarațiilor făcute de Stora însăși.
În
ceea ce privește celelalte elemente de probă invocate pentru a stabili
obiectul reuniunilor PC, Comisia estimează în decizie că anexa 61 la
comunicarea privind obiecțiunile (citată anterior, la punctele 125 și
126) este o notă internă, întocmită în timpul unei reuniuni a PC, care
confirmă declarația Stora conform căreia PC discuta de fapt despre o
politică de coluziune pentru stabilirea prețurilor (punctul 41 al
treilea paragraf din considerentele deciziei). Cu toate acestea, după
cum s‑a constatat deja (a se vedea punctele 125-135 de mai sus), această
notă nu constituie proba unei coluziuni referitoare la inițiativa în
materie de prețuri din ianuarie 1987 din Regatul Unit. Pe de altă parte,
contrar celor afirmate de Comisie, Stora nu a recunoscut niciodată că
PC dezbătea de fapt o politică de coluziune cu privire la stabilirea
prețurilor. Conform Stora, reuniunile PC constituiau pur și simplu
ocazia pentru întreprinderile reunite în cadrul PWG de a comunica
deciziile adoptate întreprinderilor nereprezentate în cadrul acestui
organ.
În
sfârșit, Comisia susține că „documentele găsite de Comisie la FS-Karton
(membră a grupului M‑M) confirmă că, la sfârșitul anului 1987, se
încheiase un acord în cadrul «President Conference» și al PWG asupra
chestiunilor legate de controlul volumelor și de disciplina prețurilor”
(punctul 53 primul paragraf din considerentele deciziei). Comisia se
referă, în această privință, la anexa 73 la comunicarea privind
obiecțiunile (a se vedea punctul 88 de mai sus). După cum s‑a arătat
deja (punctul 91 de mai sus), autorul documentului evocă, în loc de
introducere, cooperarea mai strânsă la scară europeană în cadrul
„cercului președinților” („Präsidentenkreis”), expresie interpretată de
Mayr-Melnhof ca vizând în același timp PWG și PC într‑un context
general, și anume fără a face trimitere la un eveniment sau la o
reuniune specială (anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul
2.a.).
Cu
siguranță, anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile constituie o
dovadă care confirmă declarațiile Stora referitoare la existența unei
coluziuni cu privire la cotele de piață între întreprinderile admise în
„cercul președinților”, pe de o parte, și a unei coluziuni cu privire la
timpii de oprire între aceleași întreprinderi, pe de altă parte (a se
vedea punctele 84-114 și în special punctul 110 de mai sus). Cu toate
acestea, niciun alt element de probă nu confirmă afirmația Comisiei
conform căreia PC a avut ca obiect, în special, discutarea coluziunii cu
privire la cotele de piață și controlul volumelor de producție. În
consecință, termenii „cercul președinților” („Präsidentenkreis”)
utilizați în anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile nu pot fi
interpretați, în pofida explicațiilor furnizate de Mayr-Melnhof, în
sensul că fac trimitere la alte organe decât PWG.
Având
în vedere cele de mai sus, Comisia nu a dovedit că, pe lângă
activitățile licite, reuniunile PC au jucat un rol anticoncurențial.
Rezultă că aceasta nu putea să deducă din elementele de probă invocate
că întreprinderile care au participat la reuniunile acestui organ au
luat parte la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.
Prin
urmare, este necesar să concluzionăm că participarea Prat Carton la o
încălcare a normelor de concurență în perioada cuprinsă între jumătatea
anului 1986 și luna iunie 1990 nu a putut fi stabilită pe baza
participării sale la patru reuniuni ale PC.
b)     Participarea Prat Carton la anumite reuniuni ale COE
Este
stabilit că Prat Carton a participat la trei reuniuni ale COE, din 20
septembrie 1988, din 8 mai 1989 și din 3 octombrie 1989. În plus, un
document reproduce conținutul reuniunii din 3 octombrie 1989 (anexa 70
la comunicarea privind obiecțiunile). Prin urmare, trebuie să se
analizeze, într‑o primă fază, problema dacă reuniunile COE aveau un
obiect anticoncurențial și, într‑o a doua fază, dacă se poate deduce din
anexa 70 la comunicarea privind obiecțiunile că Prat Carton a
participat la discuții cu obiect anticoncurențial.
i) Obiectul reuniunilor COE în general
Conform
deciziei, „tema centrală a discuțiilor comitetului economic era analiza
și evaluarea situației de pe piața de carton din diverse țări” (punctul
50 primul paragraf din considerente). COE „dezbătea (printre altele)
fluctuațiile de preț de pe piețele naționale și registrele de comenzi și
raporta concluziile sale JMC (sau «Marketing Committee», organul care
l‑a precedat până la sfârșitul anului 1987)” (punctul 49 primul paragraf
din considerente).
Conform
Comisiei, „discuțiile privind condițiile pieței nu erau lipsite de
obiectiv: astfel, discuțiile cu privire la condițiile ce guvernau
fiecare piață națională trebuie să fie situate în contextul
inițiativelor prevăzute în materie de prețuri, și în special în cel al
necesității resimțite de a opri temporar instalațiile pentru a însoți
creșterile” (punctul 50 primul paragraf din considerente). În plus,
Comisia estimează: „Comitetul economic e posibil să fi fost mai puțin
direct interesat de stabilirea prețurilor ca atare, însă nu este
credibil faptul că aceia care asistau la aceasta ar fi putut ignora
obiectivul ilicit căruia îi erau destinate informațiile pe care le
furnizau cu bună știință JMC.” (punctul 119 al doilea paragraf din
considerente.)
În
sprijinul afirmațiilor sale conform cărora discuțiile purtate în cadrul
COE aveau un obiect anticoncurențial, Comisia se referă la un singur
document, o notă confidențială redactată de un reprezentant al
FS-Karton, cu privire la punctele esențiale ale reuniunii COE din 3
octombrie 1989 (anexa 70 la comunicarea privind obiecțiunile), reuniune
la care Prat Carton a asistat.
În decizie, Comisia rezumă conținutul acestui document în modul următor:
„[...] pe lângă un studiu detaliat al cererii, al producției și al
registrelor de comenzi pe fiecare piață națională, au fost examinate
următoarele puncte:
–        puternica
rezistență constatată la clienți împotriva ultimei creșteri de prețuri
ale GC, intrată în vigoare la 1 octombrie;
–        registrele
de comenzi ale producătorilor de GC și de GD, inclusiv pozițiile
individuale;
–        rapoartele privind întreruperile producției efectuate și programate,
–        dificultățile
deosebite legate de punerea în aplicare a creșterii de preț în Regatul
Unit și incidența acesteia asupra diferenței de prețuri necesare între
calitățile GC și GD
și
–        compararea
în raport cu nivelul bugetului a comenzilor pentru fiecare grupare
națională.” (punctul 50 al doilea paragraf din considerente).
Trebuie
să se admită că această descriere a conținutului documentului este, în
esență, corectă. Cu toate acestea, Comisia nu invocă niciun element de
probă în sprijinul afirmației sale conform căreia anexa 70 la
comunicarea privind obiecțiunile poate fi considerată „un indiciu al
adevăratei naturi a deliberărilor acestui organ” (punctul 113 ultimul
paragraf din considerentele deciziei). În plus, Stora declară: „JMC a
fost înființat la sfârșitul anului 1987 și a organizat prima reuniune la
începutul anului 1988, preluând de la această dată o parte dintre
funcțiile atribuite Comitetului Economic. Celelalte funcții ale
Comitetului Economic au fost preluate de Comitetul Statistic.” (anexa 39
la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 13). Cel puțin în ceea ce
privește perioada care a început în prima parte a anului 1988, singura
perioadă în care Prat Carton a participat la reuniunile COE,
declarațiile Stora nu conțin, prin urmare, niciun element care să
sprijine afirmația Comisiei referitoare la pretinsul obiect
anticoncurențial al deliberărilor acestui organ. În sfârșit, Comisia nu
invocă nici elemente de probă ce permit să se considere că participanții
la reuniunile COE erau informați cu privire la natura precisă a
reuniunilor JMC, organ la care raporta COE. În consecință, nu este
exclus ca participanții la reuniunile COE, care nu participau în același
timp la reuniunile JMC, să nu fi avut cunoștință de modul exact în care
JMC utiliza rapoartele pregătite de COE.
În
consecință, anexa 70 la comunicarea privind obiecțiunile nu stabilește
adevărata natură a discuțiilor purtate cu ocazia reuniunilor COE.
ii) Reuniunea COE din 3 octombrie 1989
Conținutul
reuniunii COE din 3 octombrie 1989 este relatat în anexa 70 la
comunicarea privind obiecțiunile. Se pune problema dacă participarea
Prat Carton la această reuniune constituie o probă suficientă a
participării sale la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din
tratat.
În
primul rând, trebuie observat că discuțiile privind prețurile purtate
cu ocazia reuniunii menționate se refereau la reacțiile clienților față
de creșterea prețurilor cartonului GC, aplicată de majoritatea
producătorilor acestui carton începând cu 1 octombrie 1989, după ce
fusese anunțată pe piață cu câteva luni înainte. Potrivit Comisiei,
această creștere de preț se referea de asemenea la cartonul SBS, însă nu
și la cartonul GD. Cât despre discuțiile din cursul reuniunii în cauză,
Tribunalul consideră că acestea au mers dincolo de ceea ce permit
normele comunitare de concurență, în special în măsura în care s‑a
constatat că ar fi „o eroare să se renunțe la aplicarea nivelului de
preț important, și stabilit de acum înainte, cu privire la calitatea GC
[...]”. Astfel, exprimând în acest mod voința comună de a aplica ferm
noul nivel al prețurilor cartonului GC, producătorii nu au determinat în
mod autonom politica pe care intenționau să o urmeze pe piață, aducând
astfel atingere concepției inerente dispozițiilor din tratat referitoare
la concurență (a se vedea în special Hotărârea Suiker Unie și
alții/Comisia, citată anterior, punctul 173).
Cu
toate acestea, nu există nimic care să permită să se considere că Prat
Carton a participat la o coluziune privind creșterea prețurilor din
octombrie 1989 înainte de punerea în aplicare a acesteia și că, pe de
altă parte, aceasta a procedat efectiv la o creștere a prețurilor
cartonului GC în acea perioadă. În această privință, din răspunsurile
furnizate de reclamantă la întrebările scrise adresate de Tribunal
rezultă că producția Prat Carton în 1989 era reprezentată în proporție
de peste 80 % din carton GD, care nu era afectat de creșterea
prețurilor în cauză. În plus, reuniunea COE din octombrie 1989 s‑a
desfășurat cu aproximativ opt luni înainte de prima participare dovedită
a Prat Carton la o reuniune a JMC, unul dintre organele care au
constituit, conform deciziei, împreună cu PWG, locul în care s‑au purtat
principalele discuții cu obiect anticoncurențial.
În
lumina acestor elemente, nu este exclus ca reprezentantul
(reprezentanții) Prat Carton la reuniunea COE din 3 octombrie 1989 să nu
fi fost conștient (conștienți) de contextul în care aveau loc
discuțiile privind prețurile. În plus, în lipsa probelor privind
comportamentul său pe piață în materie de prețuri în perioada relevantă,
este posibil ca Prat Carton să fi considerat că discuțiile nu se
refereau la situația sa individuală. În consecință, în măsura în care
conținutul reuniunii COE din 3 octombrie 1989 a putut avea pentru Prat
Carton un caracter excepțional, nu se poate reproșa acestei
întreprinderi faptul că nu s‑a distanțat public de conținutul
discuțiilor acestei reuniuni.
În
al doilea rând, anexa 70 la comunicarea privind obiecțiunile nu conține
niciun pasaj care să stabilească realitatea discuțiilor ce ar fi dus la
programarea, pe viitor, pe baza unei coluziuni, a timpilor de oprire a
instalațiilor. Toate trimiterile la timpi de oprire preciși pe care îi
vizează aceasta se referă de fapt la date privind trecutul. Cu
siguranță, documentul conține un pasaj referitor la utilizarea viitoare a
instalațiilor: „În cazul în care situația slabă a primirii comenzilor
și a încărcării mașinilor persistă, este evident că trebuie reflectat
asupra unei întreruperi a producției în funcție de cerere.” [„Bei
anhaltend schlechtem Auftragseingang und schlechter Belegung ist es
naheliegend, entsprechend dem Marktbedarf ein Abstellen zu überlegen.”]
Cu toate acestea, din moment ce participarea Prat Carton la reuniunea
COE în cauză nu demonstrează, din motivele invocate mai sus,
participarea sa la o coluziune privind prețurile, aceasta nu constituie
nici o dovadă suficientă a participării sale la o coluziune privind
timpii de oprire. Nu se poate considera că simpla evocare a eventualei
necesități de a proceda la întreruperi viitoare aduce atingere normelor
comunitare de concurență, deoarece, cel puțin pentru întreprinderile
care nu participă la o coluziune privind prețurile, aceasta poate
corespunde simplei constatări obiective a condițiilor de piață
existente.
Având
în vedere cele de mai sus, participarea Prat Carton la reuniunea COE
din 3 octombrie 1989 nu constituie o dovadă suficientă a participării
sale la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.
c)     Declarația
Stora privind transmiterea de informații întreprinderilor care nu au
fost prezente la reuniuni
În
declarația sa invocată de Comisie (anexa 38 la comunicarea privind
obiecțiunile, p. 2), Stora furnizează indicații privind
producătorii care au fost informați cu privire la rezultatele
reuniunilor PWG: „Producătorii Stora consideră că producătorii spanioli
erau în general informați de Saffa sau de Finnboard. Ceilalți
producători spanioli membri ai PG Paperboard sunt: Papelera del Centra
SA, Prat Carton SA, Romani Esteve SA, Sarrió SA și Tampella Española
SA.”
După
cum rezultă în mod clar din termenii acestei declarații, Stora
menționează numai convingerea sa conform căreia Prat Carton ar fi fost
informată cu privire la rezultatele reuniunilor PWG. Fundamentul acestei
convingeri nu este de altfel indicat. În aceste condiții, această
declarație nu poate constitui proba unei participări a Prat Carton la o
încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat. Această concluzie
se impune cu atât mai mult cu cât afirmațiile Stora implică mai multe
alte întreprinderi membre ale PG Paperboard, care, în decizie, nu au
fost considerate a fi participat la o anumită încălcare.
d)     Cu privire la participarea Prat Carton la reuniunile JMC
Comisia
susține că nu s‑a dovedit faptul că Prat Carton nu a participat la
reuniunile JMC înainte de luna iunie 1989, deoarece nu există nicio
înregistrare oficială a participării diverselor întreprinderi la aceste
reuniuni înainte de verificările efectuate de Comisie.
Cu
toate acestea, sarcina probei privind existența unei încălcări a
articolului 85 alineatul (1) din tratat de către Prat Carton revine
Comisiei. Prin urmare, simplele afirmații ale acesteia cu privire la
eventuala participare a Prat Carton la reuniunile JMC în perioada în
cauză sunt lipsite de fundament.
e)     Concluzie cu privire la perioada în cauză
Având
în vedere aprecierile de mai sus, elementele de probă invocate de
Comisie, chiar considerate în ansamblu, nu dovedesc o participare a Prat
Carton la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat în
cursul perioadei cuprinse între jumătatea anului 1986 și luna iunie
1990.
2.     Perioada iunie 1990-februarie 1991
Este
stabilit faptul că Prat Carton a participat la trei reuniuni ale JMC în
perioada în cauză, și anume cele din 27-28 iunie 1990, din 4 septembrie
1990 și din 8-9 octombrie 1990. În ceea ce privește comportamentul
efectiv al Prat Carton pe piață, Comisia consideră că dispune de
elemente de probă de natură să demonstreze că această întreprindere a
luat parte la creșterea de preț concertată din ianuarie 1991, singura
creștere de preț concertată pusă în aplicare în această perioadă.
În
lumina acestor elemente, trebuie analizată problema dacă participarea
Prat Carton la trei elemente constitutive ale încălcării în perioada
menționată este suficient demonstrată de Comisie.
a)     Cu privire la participarea Prat Carton la o coluziune privind prețurile
Potrivit Comisiei, obiectivul principal al JMC era, încă de la început, următorul:
–        „să
determine dacă și, în cazul unui răspuns afirmativ, cum puteau fi puse
în aplicare creșterile de preț și să comunice concluziile sale PWG;
–        să
definească modalitățile inițiativelor în materie de preț decise de PWG,
pentru fiecare țară și pentru principalii clienți, în vederea
stabilirii unui sistem de preț echivalent (și anume uniform) în Europa
[...]” (punctul 44 ultimul paragraf din considerentele deciziei).
Mai concret, Comisia susține, la punctul 45 primul și al doilea paragraf din considerentele deciziei:
„Acest comitet analiza pentru fiecare piață în parte modul în care
creșterile de preț decise de PWG trebuiau puse în aplicare de fiecare
producător. Aspectele practice ale aplicării creșterilor prevăzute erau
tratate în cadrul «meselor rotunde», la care fiecare participant avea
ocazia să comenteze creșterea propusă.
Dificultățile
întâmpinate în punerea în aplicare a creșterilor de preț decise de PWG
sau eventualele refuzuri de a coopera erau raportate PWG, care se
străduia în acest caz (astfel cum a declarat Stora) «să obțină gradul de
cooperare considerat necesar». JMC făcea rapoarte distincte pentru
calitățile GC și GD. Atunci când PWG modifica o decizie în materie de
preț bazându‑se pe rapoartele transmise de JMC, măsurile ce urmau a fi
luate pentru aplicarea deciziei în cauză erau discutate în reuniunea
următoare a JMC.”
Trebuie
constatat faptul că în mod corect se referă Comisia, în sprijinul
acestor indicații referitoare la obiectul reuniunilor JMC, la
declarațiile Stora (anexele 35 și 39 la comunicarea privind
obiecțiunile).
În
plus, chiar dacă nu dispune de niciun proces verbal oficial al unei
reuniuni a JMC, aceasta a obținut de la Mayr-Melnhof și de la Rena
anumite note interne referitoare la reuniunile din 6 septembrie 1989,
din 16 octombrie 1989 și din 6 septembrie 1990 (anexele 117, 109 și 118
la comunicarea privind obiecțiunile). Aceste note, al căror conținut
este descris la punctele 80, 82 și 87 din considerentele deciziei,
prezintă discuțiile detaliate purtate în cadrul acestor reuniuni cu
privire la inițiativele concertate în materie de preț. Acestea
constituie, așadar, elemente de probă care confirmă în mod clar
descrierea funcțiilor JMC oferită de Stora.
În
această privință, este suficient să facem trimitere, cu titlu de
exemplu, la nota obținută de Rena referitoare la reuniunea JMC din 6
septembrie 1990 (anexa 118 la comunicarea privind obiecțiunile) și în
care se indică în special:
„O creștere de preț va fi anunțată
săptămâna viitoare, în septembrie.
Franța                            40
FRF
Țările de
Jos                   14
NLG
Germania                   12 DEM
Italia                                     80
ITL
Belgia                            2,50
BEF
Elveția                            9
CHF
Regatul
Unit                   40
GBP
Irlanda                            45
IEP
Toate calitățile ar trebui să facă obiectul aceleiași creșteri, GD, UD, GT, GC etc.
O singură creștere de preț pe an.
Pentru livrările începând cu 7 ianuarie.
Cel târziu la 31 ianuarie.
Scrisoare din 14 septembrie cu creșterea de preț (Mayr-Melnhof).
19 septembrie, expedierea scrisorii de către Feldmühle.
Cascades înainte de sfârșitul lunii septembrie.
Toate trebuie să își fi trimis scrisorile înainte de 8 octombrie.”
Astfel
cum Comisia explică la punctele 88-90 din considerentele deciziei,
aceasta a fost, în plus, în măsură să obțină documente interne ce permit
să se concluzioneze că întreprinderile, și în special cele citate
nominal în anexa 118 la comunicarea privind obiecțiunile, au anunțat și
au pus în aplicare efectiv creșterile de preț convenite.
Chiar
dacă documentele invocate de Comisie privesc numai un număr mic de
reuniuni ale JMC organizate în perioada vizată în decizie, toate probele
cu înscrisuri disponibile confirmă indicația Stora conform căreia
obiectivul principal al JMC era acela de a determina și de a planifica
punerea în aplicare a creșterilor de preț concertate. În această
privință, absența aproape totală a proceselor‑verbale, oficiale sau
interne, ale reuniunilor JMC trebuie considerată ca o probă suficientă a
afirmației Comisiei, conform căreia întreprinderile care au participat
la reuniuni au depus eforturi să disimuleze adevărata natură a
discuțiilor din cadrul acestui organ (a se vedea în special punctul 45
din considerentele deciziei). În aceste circumstanțe, sarcina probei a
fost inversată, revenind întreprinderilor destinatare ale deciziei care
au participat la reuniunile acestui organ să demonstreze că acesta avea
un obiect licit. Având în vedere că aceste întreprinderi nu au adus o
astfel de dovadă, Comisia a considerat în mod corect că discuțiile la
care s‑au angajat întreprinderile în cursul reuniunilor acestui organ
aveau un obiect în principal anticoncurențial.
În
ceea ce privește situația individuală a Prat Carton, participarea sa la
trei reuniuni ale JMC într‑o perioadă de aproximativ opt luni trebuie
să fie considerată, în lumina celor de mai sus și în pofida absenței
unor înscrisuri cu privire la discuțiile purtate cu ocazia acestor trei
reuniuni, ca o dovadă suficientă a participării sale în această perioadă
la coluziunea privind prețurile.
Această
constatare este confirmată de documentația invocată de Comisie,
referitoare la comportamentul efectiv al Prat Carton în materie de preț.
Astfel, trebuie amintit că o creștere de preț pentru toate calitățile
de carton a fost decisă la începutul lunii septembrie 1990 și anunțată
de diferite întreprinderi în cursul lunilor septembrie-octombrie 1990,
astfel cum rezultă din anexa 118 la comunicarea privind obiecțiunile,
citată anterior. Această creștere trebuia să intre în vigoare, în toate
țările în cauză, în ianuarie 1991.
Într‑un
fax trimis de Prat Carton la data de 26 septembrie 1990 (documentul
G‑15‑8), se indică în special:
„Avem intenția de a crește prețurile în toate țările începând cu ianuarie 1991.
În ceea ce privește Franța, prevedem o creștere de 400 FRF/tonă pentru toate calitățile.”
Chiar
dacă acest fax menționează suma precisă a creșterii de preț prevăzute
numai pentru o singură țară, acesta dovedește că Prat Carton a efectuat
anunțuri privind creșterile de preț în conformitate cu deciziile
adoptate, potrivit anexei 118 la comunicarea privind obiecțiunile, în
cadrul JMC. În acest context, creșterile menționate în anexa 118 la
comunicarea privind obiecțiunile nu se referă, pentru ansamblul țărilor
în cauză, la aceleași volume de vânzări, iar cea menționată pentru
Franța, în cuantum de 40 FRF, corespunde unei creșteri de preț pe 100
kg. În plus, deși nu se contestă faptul că rezultă din documentele
F‑15‑9 și G‑15‑7, faxuri schimbate între Prat Carton și o întreprindere
britanică, la sfârșitul lunii februarie/începutul lunii martie 1991, că
Prat Carton a crescut, în cele din urmă, prețurile în Regatul Unit abia
în luna aprilie 1991, o astfel de amânare a datei de punere în aplicare a
creșterii prețurilor în una dintre țările în cauză nu poate afecta
valoarea probatorie a documentului G‑15‑8, menționat mai sus, în ceea ce
privește participarea Prat Carton la creșterea de preț concertată din
ianuarie 1991. Acest raționament este aplicabil cu atât mai mult cu cât
creșterea de preț pusă în practică de Prat Carton pe piața britanică s‑a
ridicat, conform documentului F‑15‑9, la o sumă de 35-45 GBP/t,
apropiindu‑se de suma de 40 GBP indicată în anexa 118 la comunicarea
privind obiecțiunile.
Având
în vedere considerațiile de mai sus, Tribunalul apreciază că s‑a
dovedit de către Comisie că Prat Carton a participat la coluziunea
privind prețurile în perioada iunie 1990-februarie 1991.
b)     Cu privire la participarea Prat Carton la o coluziune privind timpii de oprire
S‑a
admis deja că a fost dovedit de către Comisie faptul că întreprinderile
prezente la reuniunile PWG au participat, de la sfârșitul anului 1987,
la o coluziune privind timpii de oprire a instalațiilor și că au fost
aplicați efectiv timpi de oprire, începând cu 1990.
Conform
deciziei, întreprinderile care au participat la reuniunile JMC au luat
parte de asemenea la această coluziune.
În această privință, Comisia indică în special:
„Pe
lângă sistemul administrat de Fides, care oferea date reunite, se
obișnuia ca fiecare producător să facă cunoscut concurenților săi
nivelul registrelor sale de comenzi, cu ocazia reuniunilor JMC.
Informațiile privind comenzile transformate în zile de lucru erau în același timp utile:
–        pentru
a decide dacă erau favorabile condițiile pentru punerea în aplicare a
unei creșteri de preț concertate;
–        pentru
a determina timpii de oprire necesari pentru menținerea echilibrului
dintre ofertă și cerere [...].” (punctul 69 al treilea și al patrulea
paragraf din considerentele deciziei.)
Aceasta arată de asemenea:
„Cu
toate acestea, PWG nu indica în mod oficial timpii de oprire ce urmau a
fi respectați de fiecare producător. Conform Stora, stabilirea unui
plan coordonat de întrerupere a mașinilor, care să se aplice tuturor
producătorilor, ridica dificultăți de ordin practic. Stora precizează că
acesta este motivul pentru care nu exista «decât un sistem lejer de
încurajare» (a doua declarație a Stora, p. 15).
Se
pare că, din nou, principalii producători au fost cei care și‑au asumat
sarcina reducerii producției pentru a menține nivelurile prețurilor.
Procesele‑verbale
neoficiale a două reuniuni JMC, care au avut loc în ianuarie 1990
[considerentul (84)] și, respectiv, în septembrie 1990 [considerentul
(87)], precum și alte documente [considerentele (94) și (95)], confirmă,
cu toate acestea, că, în cadrul PG Paperboard, marii producători își
informau constant concurenții mai mici cu privire la proiectele lor de a
aplica timpi de oprire suplimentari pentru a evita diminuarea
prețurilor.” (punctul 71 din considerentele deciziei.)
Este
necesar să se constate că în mod întemeiat se referă Comisia la a doua
declarație a Stora (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile,
punctul 25) în sprijinul afirmației sale conform căreia, deși PWG nu
indica oficial timpul de oprire care urma a fi respectat de fiecare
producător, exista, cu toate acestea, un „sistem lejer de încurajare” în
acest sens.
În
ceea ce privește întreprinderile care au participat la reuniunile JMC,
probele cu înscrisuri care se raportează la aceste reuniuni (anexele
109, 117 și 118 la comunicarea privind obiecțiunile, citate anterior)
confirmă că discuțiile referitoare la timpii de oprire au avut loc în
contextul pregătirii creșterilor de preț concertate. Astfel cum s‑a
arătat deja (a se vedea punctul 104 de mai sus), anexa 118 la
comunicarea privind obiecțiunile menționează registrele de comenzi
pentru mai mulți producători și arată că anumiți producători prevedeau
timpi de oprire. În plus, cu toate că anexele 109 și 117 la comunicarea
privind obiecțiunile nu conțin indicații care să se refere direct la
timpii de oprire prevăzuți, acestea arată că situația registrelor de
comenzi și situația primirii comenzilor au fost discutate în cadrul
reuniunilor în cauză.
Aceste
documente, coroborate cu declarațiile Stora, constituie o probă
suficientă a participării la coluziunea privind timpii de oprire a
producătorilor reprezentați la reuniunile JMC. Astfel, în măsura în care
concertarea privind prețurile anunțate avea ca scop o creștere a
prețurilor de tranzacție (a se vedea punctele 48-61 de mai sus),
întreprinderile care au participat la coluziunea privind prețurile au
fost inevitabil conștiente de faptul că examinarea situației registrelor
de comenzi și a primirii comenzilor, precum și discuțiile privind
eventualii timpi de oprire nu aveau ca obiect numai să determine dacă
condițiile pieței erau favorabile unei creșteri de preț concertate, ci,
de asemenea, să determine dacă se impuneau timpi de oprire a
instalațiilor pentru a evita ca nivelul de preț convenit să fie
compromis de un excedent de ofertă. Mai concret, rezultă din anexa 118
la comunicarea privind obiecțiunile că participanții la reuniunea JMC
din 6 septembrie 1990 s‑au pus de acord cu privire la anunțarea unei
viitoare creșteri de preț, cu toate că mai mulți producători declaraseră
că se pregăteau să întrerupă producția. În continuare, ca urmare a
condițiilor pieței, punerea efectivă în practică a unei viitoare
creșteri de preț urma să necesite, după toate aparențele, aplicarea unor
timpi de oprire (suplimentari), ceea ce constituie, așadar, o
consecință acceptată, cel puțin implicit, de producători.
Pe
această bază și fără a fi necesar să se analizeze celelalte elemente de
probă invocate de Comisie în decizie (anexele 102, 113, 130 și 131 la
comunicarea privind obiecțiunile), trebuie să se considere că a fost
dovedit de către Comisie faptul că întreprinderile care au participat la
reuniunile JMC și la coluziunea privind prețurile au luat parte la o
coluziune privind timpii de oprire.
Prin
urmare, trebuie să se considere că Prat Carton a participat, în
perioada iunie 1990-februarie 1991, la o coluziune privind timpii de
oprire.
c)     Cu privire la participarea Prat Carton la o coluziune privind cotele de piață
S‑a
admis deja că s‑a dovedit de către Comisie că întreprinderile prezente
la reuniunile PWG au participat, de la sfârșitul anului 1987, la o
coluziune privind cotele de piață (a se vedea punctele 84-114 de mai
sus).
În
sprijinul afirmației sale conform căreia întreprinderile care nu au
participat la reuniunile PWG au luat parte de asemenea la coluziunea
privind acest aspect, Comisia indică în decizie:
„Deși
ceilalți producători de carton care asistau la reuniunile JMC nu erau
la curent cu discuțiile aprofundate privind cotele de piață care aveau
loc la PWG, aceștia erau, cu toate acestea, perfect informați, în cadrul
politicii «prețului înainte de tonaj» la care subscriau cu toții, cu
privire la acordul general încheiat între principalii producători pentru
a menține «niveluri de aprovizionare constante» și, fără îndoială, cu
privire la necesitatea de a‑și adapta propriul comportament în funcție
de acesta.” (punctul 58 primul paragraf din considerentele deciziei.)
Cu
toate că aceasta nu rezultă în mod expres din decizie, Comisia
confirmă, cu privire la acest aspect, declarațiile Stora conform cărora:
„Alți
producători care nu participau la PWG nu erau informați, în general, cu
privire la detaliile discuțiilor referitoare la cotele de piață. Cu
toate acestea, în cadrul politicii prețului înainte de tonaj, la care
participau, ar fi trebuit să aibă cunoștință de înțelegerea
principalilor producători care viza să nu scadă prețurile prin
menținerea unor niveluri de ofertă constante.
În
ceea ce privește oferta [de carton] GC, în orice caz, cotele
producătorilor care nu participau la PWG aveau un nivel atât de puțin
semnificativ, încât participarea sau neparticiparea acestora la
înțelegerile privind cotele de piață nu avea practic nicio incidență
într‑un sens sau altul.” (anexa 43 la comunicarea privind obiecțiunile,
punctul 1.2.)
Comisia
se bazează, așadar, în principal, la fel ca și Stora, pe presupunerea
conform căreia, chiar și în absența unor probe directe, întreprinderile
care nu au asistat la reuniunile PWG, dar despre care s‑a dovedit că au
subscris la alte elemente constitutive ale încălcării, descrise la
articolul 1 din decizie, trebuie să fi avut cunoștință de existența
coluziunii privind cotele de piață.
Un
astfel de raționament nu poate fi reținut. În primul rând, Comisia nu
invocă niciun element de probă susceptibil să demonstreze că
întreprinderile care nu au asistat la reuniunile PWG au subscris la un
acord general ce prevedea, în special, înghețarea cotelor de piață ale
principalilor producători.
În
al doilea rând, simplul fapt că întreprinderile menționate au
participat la o coluziune privind prețurile și la coluziunea privind
timpii de oprire nu demonstrează că acestea au luat parte de asemenea la
o coluziune privind cotele de piață. În această privință, coluziunea
privind cotele de piață nu era, contrar a ceea ce pare să afirme
Comisia, intrinsec legată de coluziunea privind prețurile și/sau de cea
privind timpii de oprire. Este suficient să se constate că respectiva
coluziune privind cotele de piață ale principalilor producători reuniți
în cadrul PWG viza, conform deciziei (a se vedea punctele 78-80 de mai
sus), să mențină cotele de piață la niveluri constante, cu modificări
ocazionale, chiar și în perioadele în care condițiile pieței și în
special echilibrul dintre ofertă și cerere erau de asemenea natură încât
nu era necesar niciun control al producției pentru a garanta punerea în
aplicare efectivă a creșterilor de preț convenite. Rezultă că eventuala
participare la coluziunea privind prețurile și/sau la cea privind
timpii de oprire nu demonstrează că întreprinderile care nu au asistat
la reuniunile PWG au participat la coluziunea privind cotele de piață și
nici că acestea au avut sau că trebuiau să aibă în mod necesar
cunoștință de aceasta.
În
sfârșit, în al treilea rând, este necesar să se constate că, la punctul
58 al doilea și al treilea paragraf din considerentele deciziei,
Comisia invocă, sub formă de element de probă suplimentar al afirmației
în cauză, anexa 102 la comunicarea privind obiecțiunile, și anume o notă
obținută de Rena privind, conform deciziei, o reuniune specială a NPI
organizată la 3 octombrie 1998. În această privință, este suficient să
se constate, pe de o parte, că reclamanta nu era membră a NPI și, pe de
altă parte, că referirea din acest document la eventuala necesitate de
aplicare a timpilor de oprire nu poate, din motivele deja evocate, să
constituie proba unei coluziuni privind cotele de piață.
Având
în vedere cele de mai sus, Comisia nu a demonstrat că Prat Carton a
participat la o coluziune privind cotele de piață în perioada iunie
1990-februarie 1991.
3.     Concluzii
referitoare la participarea Prat Carton la o încălcare a articolului 85
alineatul (1) din tratat înainte de a fi achiziționată de reclamantă în
februarie 1991
Pe
baza ansamblului considerațiilor de mai sus, trebuie să se rețină că a
fost dovedit de către Comisie că Prat Carton a participat, în perioada
iunie 1990-februarie 1991, la o coluziune privind prețurile, precum și
la o coluziune privind timpii de oprire. Cu toate acestea, participarea
Prat Carton la coluziunea privind cotele de piață în aceeași perioadă nu
este demonstrată suficient. În sfârșit, pentru perioada anterioară, și
anume cea cuprinsă între jumătatea anului 1986 și luna iunie 1990,
Comisia nu a demonstrat participarea Prat Carton la elementele
constitutive ale încălcării.

Cu privire la cererea de anulare a articolului 2 din decizie

Argumentele părților
Reclamanta
invocă un motiv întemeiat pe nelegalitatea interdicției referitoare la
schimburile viitoare de informații. Aceasta atrage atenția că nici
articolul 1, nici articolul 2 din decizie nu se referă la primul sistem
de schimb de informații al asociației profesionale CEPI-Cartonboard
(denumită în continuare „CEPI”), menționat la punctele 105, 106 și 166
din considerentele deciziei. Or, interdicția referitoare la schimburile
viitoare de informații s‑ar opune atât stabilirii pe viitor, de către
CEPI și membrii săi, printre care se află și reclamanta, a unor noi
sisteme de schimb de informații, cât și sistemului concret notificat de
CEPI Comisiei la sfârșitul anului 1993, sistem care nu ar fi de altfel
menționat în decizie.
În
plus, sistemele de schimb de informații care nu vizează să atingă
rezultate interzise, precum stabilirea prețurilor sau concertarea asupra
cantităților, nu ar fi fost considerate niciodată, în practica
anterioară a Comisiei, ca fiind ilicite dacă nu presupuneau schimbul de
date individuale și confidențiale. Reclamanta subliniază că, în Al
șaptelea raport privind politica în domeniul concurenței, Comisia a
precizat că nu avea obiecții fundamentale privind schimbul de informații
statistice prin intermediul unor asociații comerciale sau al unor
centrale specializate, chiar atunci când acestea din urmă realizează o
difuzare a datelor, în măsura în care informațiile schimbate nu permit
identificarea datelor individuale.
Motivul
cuprinde în continuare două aspecte. În cadrul primului aspect,
reclamanta susține că interdicția prevăzută la articolul 2 din decizie
este, în esență, formulată într‑o manieră prea vagă și generală. În
special, aceasta nu ar preciza în ce împrejurări un sistem de schimb de
informații care nu presupune date individuale este considerat apt să
promoveze o concertare privind prețurile sau producția sau să controleze
realizarea unui acord privind prețurile sau împărțirea piețelor.
În
plus, articolul 2 din decizie nu ar preciza care sunt caracteristicile
pe care va trebui să le prezinte sistemul pentru a răspunde cerințelor
de excludere a) a datelor prezentate în mod global, care permit
„identificarea comportamentului producătorilor determinați” (al doilea
paragraf), b) a statisticilor prezentate în mod global privind producția
și vânzările care pot fi utilizate „pentru a promova sau a facilita un
comportament comun în sector” (al treilea paragraf) și c) a „oricărui
schimb de informații care interesează concurența”, precum și a „oricărei
reuniuni sau contact în vederea analizării importanței informațiilor
schimbate sau a reacției posibile sau probabile a sectorului sau a
producătorilor individuali la aceste informații” (al patrulea paragraf).
Conform
reclamantei, interdicții atât de vagi și generale par inaplicabile și,
în orice caz, contrare principiului securității juridice.
În
cadrul celui de al doilea aspect al motivului, reclamanta contestă
legalitatea interzicerii, prevăzută la articolul 2 al doilea paragraf
din decizie, a schimburilor de date (chiar și globale) cu privire la
situația primirii comenzilor și a registrelor de comenzi.
În
primul rând, astfel de date ar furniza numai indicații privind tendința
generală a cererii generale și nu ar permite identificarea niciunui
producător și a niciunei țări.
În
al doilea rând, schimbul de date în cauză ar fi deosebit de fructuos,
dacă nu chiar necesar, în sectorul cartonului.
În
al treilea rând, Comisia nu ar fi interzis niciodată schimburile de
date în cauză. În schimb, aceasta ar fi considerat drept neutru din
punctul de vedere al concurenței schimburile de informații privind
nivelul stocurilor, prețurile de pe piață prezente și trecute, consumul,
capacitatea de transformare și chiar tendințele prețurilor [a se vedea
în special Comunicarea 87/C 339/07 a Comisiei, în conformitate cu
articolul 19 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului,
privind o cerere de atestare negativă în temeiul articolului 85
alineatul (3) din Tratatul CEE – cauza nr. IV/32.076 – European
Wastepaper Information Service (JO 1987, C 339, p. 7, denumită
în continuare „Comunicarea EWIS”) și Al șaptelea raport privind
politica în domeniul concurenței, punctele 5-8].
Comisia
arată că articolul 2 din decizie nu se referă la sistemul de schimb de
informații notificat de CEPI și supus examinării serviciilor competente
ale Comisiei la momentul introducerii acțiunii.
În
plus, aceasta afirmă că somațiile prevăzute la articolul 2 din decizie
sunt normale, din moment ce nu a obținut dovada încetării încălcării și
din moment ce domeniul de aplicare al acestor ordine depinde de
comportamentul întreprinderilor. În măsura în care aceste somații
împiedică participarea la un sistem care are un obiect sau un efect
identic sau analog celui în cauză, acestea s‑ar limita în fapt la
aplicarea interdicției generale de la articolul 85 din tratat (Hotărârea
Tribunalului din 27 octombrie 1994, Fiatagri și New Holland
Ford/Comisia, T‑34/92, Rec., p. II‑905). Acestea s‑ar întemeia, pe
de altă parte, pe articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17
și ar fi conforme cu deciziile precedente aprobate de Tribunal.
În
acest caz, sistemul de schimb de informații ar fi fost considerat
esențial de către membrii înțelegerii și permitea controlul și punerea
în aplicare a inițiativelor anticoncurențiale (punctele 61-71 și 134 din
considerentele deciziei). În plus, încă ar mai fi fost posibil să se
încurajeze producătorii să adopte un comportament anticoncurențial,
chiar după modificările aduse sistemului în 1991 (punctul 166 din
considerentele deciziei). Or, ar trebui să se țină cont de aceste
elemente, de particularitățile pieței cartonului și de situația
caracterizată prin existența unui cartel practic absolut pe piața
europeană pentru a se aprecia domeniul de aplicare al somațiilor
prevăzute la articolul 2 din decizie. În baza acestor considerații, ar
fi necesar să se respingă argumentația reclamantei conform căreia
informațiile al căror schimb este interzis ar fi generale, iar articolul
2 din decizie ar încălca principiul securității juridice. Astfel,
interzicerea schimbului de informații, în special în ceea ce privește
informațiile prevăzute la articolul 2 primul paragraf literele (a), (b)
și (c), nu ar fi generală, ci s‑ar referi exclusiv la informațiile
destinate facilitării sau promovării unui comportament anticoncurențial.
În
sfârșit, comunicarea EWIS s‑ar fi referit la un context economic
complet diferit de cel al cartonului (punctul 3 din comunicare), în
special pentru că EWIS putea să furnizeze numai date globale referitoare
la un număr suficient de membri pentru a nu fi posibil să se identifice
comportamentul unui anumit membru (punctul 7 din comunicare).

Aprecierea Tribunalului
Este necesar să se amintească faptul că articolul 2 din decizie prevede:
„Întreprinderile
prevăzute la articolul 1 încetează fără întârziere încălcările
menționate mai sus, în cazul în care nu au făcut‑o deja. Acestea se
abțin pe viitor, în cadrul activităților lor din sectorul cartonului, de
la orice acord sau practică concertată care poate avea un obiect sau un
efect identic sau similar, inclusiv orice schimb de informații
comerciale:
(a)      prin
care participanții ar fi informați direct sau indirect cu privire la
producția, vânzările, registrele de comenzi, nivelul de utilizare a
mașinilor, prețurile de vânzare, costurile sau planurile de
comercializare ale altor producători;
(b)      prin
care, chiar dacă nu se comunică nicio informație individuală, s‑ar
promova, s‑ar facilita sau s‑ar încuraja o reacție comună de sector în
domeniul prețurilor sau un control al producției
sau
(c)      care
ar permite întreprinderilor în cauză să supravegheze realizarea sau
respectarea oricărui acord expres sau tacit privind prețurile sau
împărțirea piețelor în Comunitate.
Orice
sistem de schimb de date generale la care acestea ar fi abonate, precum
sistemul Fides sau succesorul acestuia, va fi administrat astfel încât
să excludă nu numai toate datele ce permit identificarea
comportamentului unor producători determinați, ci și toate datele
referitoare la situația primirii comenzilor și a registrelor de comenzi,
la nivelul prevăzut de utilizare a capacităților de producție (în
ambele cazuri, chiar dacă acestea sunt globale) sau la capacitatea de
producție a fiecărei mașini.
Orice sistem de
schimb de acest tip se va limita la colectarea și la difuzarea, într‑o
formă globală, a statisticilor privind producția și vânzările care nu
pot fi utilizate pentru promovarea sau facilitarea unui comportament
comun de sector.
Întreprinderile se vor
abține de asemenea de la orice schimb de informații care interesează
concurența, altul decât schimburile admise, precum și de la orice
reuniune sau contact având ca scop examinarea importanței informațiilor
schimbate sau a reacției posibile sau probabile a sectorului sau a
producătorilor individuali la aceste informații.
Se
acordă un termen de trei luni de la data notificării prezentei decizii
pentru a se proceda la modificările necesare aduse oricărui sistem
eventual de schimb de informații.”
Astfel
cum rezultă de la punctul 165 din considerente, articolul 2 din decizie
a fost adoptat în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul
nr. 17. Conform acestei dispoziții, Comisia, în cazul în care
constată o încălcare, în special, a dispozițiilor articolului 85 din
tratat, poate obliga printr‑o decizie întreprinderile interesate să
înceteze încălcarea constatată.
Potrivit
unei jurisprudențe constante, aplicarea articolului 3 alineatul (1) din
Regulamentul nr. 17 poate presupune interdicția de a continua
anumite activități, practici sau situații a căror nelegalitate a fost
constatată (Hotărârea Curții din 6 martie 1974, Istituto Chemioterapico
Italiano și Commercial Solvents/Comisia, 6/73 și 7/73, Rec.,
p. 223, punctul 45, și Hotărârea Curții din 6 aprilie 1995, RTE și
ITP/Comisia, C‑241/91 P și C‑242/91 P, Rec., p. I‑743,
punctul 90), dar și interdicția de a adopta un comportament viitor
similar (Hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 1994, Tetra Pak/Comisia,
T‑83/91, Rec., p. II‑755, punctul 220).
În
plus, în măsura în care aplicarea articolului 3 alineatul (1) din
Regulamentul nr. 17 trebuie să se facă în funcție de încălcarea
constatată, Comisia are competența de a preciza întinderea obligațiilor
care revin întreprinderilor în cauză în scopul încetării respectivei
încălcări. Cu toate acestea, astfel de obligații impuse întreprinderilor
nu trebuie să depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar
pentru atingerea scopului urmărit, și anume restabilirea legalității în
raport cu normele care au fost încălcate (Hotărârea RTE și ITP/Comisia,
citată anterior, punctul 93; în același sens, a se vedea Hotărârile
Tribunalului din 8 iunie 1995, Langnese-Iglo/Comisia, T‑7/93, Rec.,
p. II‑1533, punctul 209, și Schöller/Comisia, T‑9/93, Rec.,
p. II‑1611, punctul 163).
În
speță, pentru a verifica dacă, astfel cum pretinde reclamanta, somația
prevăzută la articolul 2 din decizie are un domeniu de aplicare prea
extins, este necesar să se examineze întinderea diverselor interdicții
pe care le impune acesta întreprinderilor.
Cu
privire la interdicția prevăzută la articolul 2 primul paragraf teza a
doua, constând în a impune întreprinderilor să se abțină pe viitor de la
orice acord sau practică concertată care poate avea un obiect sau un
efect identic sau analog celor ale încălcărilor constatate la articolul 1
din decizie, aceasta urmărește doar ca întreprinderile să fie
împiedicate să repete comportamentele a căror nelegalitate a fost
constatată. În consecință, prin adoptarea unei astfel de interdicții,
Comisia nu a depășit competențele pe care i le conferă articolul 3 din
Regulamentul nr. 17.
În
ceea ce privește articolul 2 primul paragraf literele (a), (b) și (c),
dispozițiile sale vizează, mai concret, interzicerea unor schimburi
viitoare de informații comerciale.
Somația
prevăzută la articolul 2 primul paragraf litera (a), care interzice pe
viitor orice schimb de informații comerciale ce permit participanților
să obțină direct sau indirect informații individuale despre
întreprinderile concurente, presupune că ilegalitatea în raport cu
articolul 85 alineatul (1) din tratat a unui schimb de informații de o
astfel de natură a fost constatată de Comisie în decizie.
În
această privință, este necesar să se constate că articolul 1 din
decizie nu prevede că schimbul de informații comerciale individuale
constituie în sine o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din
tratat.
Acesta
stipulează într‑un mod mai general că întreprinderile au încălcat acest
articol din tratat prin participarea la un acord și la o practică
concertată, în temeiul cărora, în special, întreprinderile au „făcut
schimb de informații comerciale referitoare la livrări, la prețuri, la
întreruperea producției, la registre de comenzi și la niveluri de
utilizare a mașinilor pentru a susține măsurile menționate mai sus.”
Cu
toate acestea, întrucât dispozitivul deciziei trebuie interpretat în
lumina motivelor sale (Hotărârea Suiker Unie și alții/Comisia, citată
anterior, punctul 122), este necesar să se menționeze că punctul 134 al
doilea paragraf din considerentele deciziei prevede:
„Schimbarea
de către producători, în timpul reuniunilor PG Paperboard (în
principal, cele ale JMC), a unor informații comerciale individuale în
mod normal confidențiale și sensibile cu privire la registrele de
comenzi, la oprirea mașinilor și la ritmurile de producție era, în mod
evident, contrară normelor de concurență, din moment ce scopul acesteia
era de a face cât mai propice posibil condițiile pentru punerea în
aplicare a creșterilor de preț [...]”
În
consecință, deoarece Comisia a considerat în mod corect în decizie că
schimbul de informații comerciale individuale constituia, în sine, o
încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat, interdicția
viitoare a unui astfel de schimb de informații îndeplinește condițiile
cerute pentru aplicarea articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul
nr. 17.
În
ceea ce privește interdicțiile referitoare la schimburile de informații
comerciale prevăzute la articolul 2 primul paragraf literele (b) și (c)
din decizie, acestea trebuie să fie examinate în baza paragrafelor al
doilea, al treilea și al patrulea din același articol, care precizează
conținutul acestora. În acest context este necesar, astfel, să se
determine dacă și, în cazul unui răspuns afirmativ, în ce măsură Comisia
a considerat ca ilegale schimburile în cauză, având în vedere că
întinderea obligațiilor impuse întreprinderilor trebuie limitată la ceea
ce este necesar pentru restabilirea legalității comportamentelor lor în
raport cu articolul 85 alineatul (1) din tratat.
Decizia
trebuie să fie interpretată în sensul conform căruia Comisia a
considerat sistemul Fides ca fiind contrar articolului 85 alineatul (1)
din tratat, în măsura în care constituia o bază pentru înțelegerea
constatată (punctul 134 al treilea paragraf din considerentele
deciziei). O astfel de interpretare este confirmată de formularea
articolului 1 din decizie, din care rezultă că s‑au schimbat informații
comerciale între întreprinderi „pentru a susține măsurile” considerate
contrare articolului 85 alineatul (1) din tratat.
În
temeiul acestei interpretări a Comisiei cu privire la compatibilitatea,
în acest caz, a sistemului Fides cu articolul 85 din tratat trebuie
apreciată întinderea interdicțiilor viitoare prevăzute la articolul 2
primul paragraf literele (b) și (c) din decizie.
În
această privință, pe de o parte, interdicțiile în cauză nu se limitează
la schimburile de informații comerciale individuale, ci se referă de
asemenea la cele ale anumitor date statistice globale [articolul 2
primul paragraf litera (b) și al doilea paragraf din decizie]. Pe de
altă parte, articolul 2 primul paragraf literele (b) și (c) din decizie
interzice schimbul anumitor informații statistice pentru a preveni
constituirea unei posibile susțineri a unor comportamente
anticoncurențiale potențiale.
O
astfel de interdicție, prin faptul că urmărește să împiedice schimbul
de informații pur statistice, care nu au caracter de informații
individuale sau individualizabile, pentru motivul că informațiile
schimbate ar putea fi utilizate în scopuri anticoncurențiale, depășește
ceea ce este necesar pentru a restabili legalitatea comportamentelor
constatate. Astfel, pe de o parte, nu rezultă din decizie că schimbul de
date statistice a fost considerat de Comisie ca fiind în sine o
încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat. Pe de altă parte,
simplul fapt că un sistem de schimb de informații statistice poate fi
utilizat în scopuri anticoncurențiale nu face ca acesta să fie contrar
articolului 85 alineatul (1) din tratat, întrucât, în astfel de
circumstanțe, este necesar să se constate
in concreto
efectele
sale anticoncurențiale. Rezultă că argumentul Comisiei conform căruia
articolul 2 din decizie are un caracter pur declarativ (punctul 261 de
mai sus) este neîntemeiat.
În
consecință, primul, al doilea, al treilea și al patrulea paragraf ale
articolului 2 din decizie trebuie anulate, cu excepția următoarelor
pasaje:
„Întreprinderile prevăzute la
articolul 1 încetează de îndată încălcările menționate mai sus în cazul
în care nu au făcut‑o deja. Acestea se abțin pe viitor, în cadrul
activităților lor din sectorul cartonului, de la orice acord sau
practică concertată care poate avea un obiect sau un efect identic sau
similar, inclusiv orice schimb de informații comerciale:
(a)      prin
care participanții ar fi informați direct sau indirect cu privire la
producția, vânzările, registrele de comenzi, nivelul de utilizare a
mașinilor, prețurile de vânzare, costurile sau planurile de
comercializare ale altor producători.
Orice
sistem de schimb de date generale la care acestea ar fi abonate, precum
sistemul Fides sau succesorul acestuia, va fi administrat astfel încât
să excludă toate datele ce permit identificarea comportamentului unor
producători determinați.”

Cu privire la cererea de anulare a amenzii sau de reducere a cuantumului acesteia
A –
Cu
privire la motivul întemeiat pe necesitatea reducerii amenzii ca urmare
a definirii greșite a obiectului și a duratei încălcării
Reclamanta
susține, referindu‑se la motivele și argumentele precedente, că
încălcarea a avut un domeniu de aplicare materială foarte diferit, o
durată mult mai scurtă și o gravitate mult mai redusă decât afirmă
Comisia și că este necesar, prin urmare, să se reducă radical cuantumul
amenzii.
Este
necesar să se amintească faptul că rezultă din constatările operate în
cadrul motivelor precedente că au fost stabilite în mod corect de către
Comisie, în ceea ce privește reclamanta, existența și durata încălcării
descrise la articolul 1 din decizie.
Rezultă că prezentul motiv trebuie respins.
B –
Cu
privire la motivul întemeiat, pe de o parte, pe o eroare de apreciere
săvârșită de Comisie prin faptul că a considerat că înțelegerea „a
reușit în mare măsură să își atingă obiectivele” și, pe de altă parte,
pe încălcarea obligației de motivare a acestui aspect

Argumentele părților
Potrivit
reclamantei, Comisia a săvârșit o eroare de apreciere reținând, pentru
stabilirea cuantumului amenzii, faptul că înțelegerea „a reușit în mare
măsură să își atingă obiectivele” (punctul 168 din considerentele
deciziei). Cu privire la acest aspect, Comisia nu ar fi ținut cont de
elementele de probă furnizate de întreprinderile destinatare și, mai
concret, de reclamantă.
Modalitățile
anunțurilor de prețuri ar fi normale în sector și dacă s‑ar observa o
anumită uniformitate și simultaneitate a anunțurilor de creștere a
prețurilor diferiților producători, aceasta ar fi din cauza condițiilor
pieței, în special a transparenței acesteia. Comisia nu ar fi luat în
considerare următoarele elemente: a) prețurile de tranzacție au fost
întotdeauna cu mult inferioare prețurilor anunțate; b) au existat
întotdeauna diferențe considerabile între prețurile aplicate fiecărui
client, astfel încât nu a existat un preț unic; c) ciclurile
conjuncturale au avut impact asupra evoluției prețurilor și d) diferența
dintre prețurile aplicate fiecărui client a crescut în perioada în
cauză, caracterizând astfel o individualizare crescută a prețurilor.
Evoluția
prețurilor de tranzacție ar fi fost determinată numai de condițiile
care prevalează pe piață în perioada în cauză și în special de cererea
relativ susținută, de utilizarea satisfăcătoare și uneori optimă a
capacităților (a se vedea punctele 13-15 din considerentele deciziei),
de creșterile considerabile ale costurilor (a se vedea punctele 16-19
din considerente) și, în sfârșit, de existența unui nivel mediu de
rentabilitate absolut normală pe parcursul întregii perioade. În aceste
condiții, Comisia ar fi trebuit să conchidă că creșterile de preț erau
normale (a se vedea de asemenea punctul 135 din considerente) și că
creșterile prețurilor de tranzacție care pot fi constatate erau în
concordanță cu variabilele economice fundamentale. Prin urmare, aceasta
ar fi trebuit să conchidă și că pretinsa înțelegere nu a avut niciun
efect asupra evoluției efective a prețurilor de tranzacție.
Conform
reclamantei, prețurile de tranzacție au urmat întotdeauna evoluția
costurilor. Astfel, scăderea costurilor materiilor prime constatată pe
parcursul celei de a doua jumătăți a anului 1989 ar fi fost însoțită de o
creștere considerabilă a costurilor cu forța de muncă și energia, care
ar constitui pentru producătorii de carton aproximativ 35 % din
totalitatea costurilor. Nici faptul că ar fi existat o scădere a cererii
în 1991 nu ar însemna că alți factori diferiți de condițiile pieței au
influențat evoluția prețurilor, întrucât singura creștere a prețurilor
din 1991 (creșterea din luna ianuarie) fusese deja anunțată în cursul
toamnei 1990 și planificată chiar mai devreme de producători.
Afirmația
Comisiei referitoare la efectele înțelegerii nu ar fi exactă nici în
ceea ce privește pretinsa concertare privind cotele de piață, deoarece
nu ar fi existat niciodată concertare în această privință și nici un
sistem de control al evoluției cotelor de piață ale diferiților
producători. În plus, cotele de piață ale Sarrió ar fi variat în mod
semnificativ în perioada în cauză.
În
sfârșit, reclamanta invocă un viciu de motivare legat de o contradicție
care ar exista între concluziile referitoare la efectele înțelegerii
asupra pieței și constatările de fapt conținute în decizie însăși.
Comisia
observă că, în perioada în cauză, prețurile au fost întotdeauna
majorate în mod periodic și aplicate în conformitate cu concertările
dintre producători în cadrul comitetelor PG Paperboard, că ar fi fost
instituit un sistem de control al respectării deciziilor impuse de
înțelegere prin intermediul informațiilor detaliate schimbate, iar
cotele de piață ale diferiților producători s‑au menținut întotdeauna,
mai mult sau mai puțin, la același nivel. În aceste condiții, și având
în vedere în special multiplele probe cu înscrisuri referitoare la
înțelegere, afirmația reclamantei conform căreia înțelegerea nu ar fi
modificat în mod substanțial tendințele pieței nu poate fi susținută.
Cu
privire la evoluția prețurilor, Comisia amintește că este necesar să se
analizeze succesul înțelegerii în ansamblu. Succesul obținut nu ar fi
contrazis nicidecum de faptul, de altfel nedovedit, că reclamanta ar fi
obținut mai puține avantaje decât alții.
În
ceea ce privește cotele de piață, variațiile modeste ale cotelor de
piață ale diferiților producători ar confirma faptul că înțelegerea a
avut un mare succes și în această privință.
În
sfârșit, Comisia contestă, pe baza argumentelor de mai sus, că decizia
ar fi viciată de o lipsă de motivare în ceea ce privește efectele
înțelegerii pe piață. Aceasta trimite în special la analizele
condițiilor și evoluției pieței conținute de punctele 16, 21 și 137 din
considerentele deciziei și susține că, dacă nu se încearcă izolarea unei
afirmații de contextul său, nu se constată nicio contradicție în
motivarea deciziei.

Aprecierea Tribunalului
Conform
punctului 168 a șaptea liniuță din considerentele deciziei, Comisia a
determinat cuantumul general al amenzilor luând în special în
considerare faptul că înțelegerea a „reușit în mare măsură să își atingă
obiectivele”. Este evident că o astfel de considerație se referă la
efectele pe care le are asupra pieței încălcarea constatată la articolul
1 din decizie.
În
scopul controlului aprecierii Comisiei asupra efectelor încălcării,
Tribunalul estimează că este suficient să examineze aprecierea asupra
efectelor coluziunii cu privire la prețuri. Astfel, în primul rând,
rezultă din decizie că respectiva constatare referitoare la atingerea în
mare măsură a obiectivelor se bazează în esență pe efectele coluziunii
privind prețurile. În timp ce aceste efecte sunt analizate la punctele
100-102, 115 și 135-137 din considerentele deciziei, problema dacă
această coluziune privind cotele de piață și cea privind timpii de
oprire au avut efecte asupra pieței nu face, în schimb, obiectul
niciunei examinări specifice.
În
al doilea rând, examinarea efectelor coluziunii privind prețurile
permite, în orice caz, să se aprecieze de asemenea dacă obiectivul
coluziunii privind timpii de oprire a fost atins, deoarece aceasta viza
să evite ca inițiativele concertate în materie de preț să fie compromise
printr‑un excedent de ofertă.
În
al treilea rând, referitor la coluziunea privind cotele de piață,
Comisia nu susține că întreprinderile care au participat la reuniunile
PWG aveau ca obiectiv înghețarea absolută a cotelor lor de piață.
Conform punctului 60 al doilea paragraf din considerentele deciziei,
acordul privind cotele de piață nu era rigid, „ci adaptat și renegociat
periodic”. Având în vedere această precizare, nu i se poate reproșa,
prin urmare, Comisiei că a considerat că înțelegerea a reușit în mare
măsură să își atingă obiectivele, fără să fi examinat în mod concret în
decizie reușita acestei coluziuni privind cotele de piață.
În
ceea ce privește coluziunea privind prețurile, Comisia a apreciat
efectele generale ale acesteia. În consecință, chiar dacă se presupune
că datele individuale furnizate de reclamantă demonstrează, după cum
afirmă aceasta, că respectiva coluziune privind prețurile a avut pentru
ea numai efecte mai puțin importante decât cele constatate pe piața
europeană a cartonului, considerată în mod global, astfel de date
individuale nu ar putea fi suficiente în sine pentru a pune în discuție
aprecierea Comisiei.
Rezultă
din decizie, astfel cum a confirmat Comisia în ședință, că a fost
stabilită o distincție între trei tipuri de efecte. În plus, Comisia s‑a
bazat pe faptul că inițiativele în materie de preț au fost considerate
global ca o reușită de către producătorii înșiși.
Primul
tip de efecte luat în considerare de Comisie, și necontestat de
reclamantă, constă în faptul că creșterile de preț convenite au fost
efectiv anunțate clienților. Noile prețuri au servit astfel ca referință
în cazul negocierilor individuale ale prețurilor de tranzacție cu
clienții (a se vedea în special punctul 100 și punctul 101 al cincilea
și al șaselea paragraf din considerentele deciziei).
Al
doilea tip de efecte constă în faptul că evoluția prețurilor de
tranzacție a urmat‑o pe aceea a prețurilor anunțate. În această
privință, Comisia susține că „producătorii nu se mulțumeau să anunțe
creșterile de preț convenite, ci, cu câteva excepții, aceștia luau de
asemenea măsuri concrete pentru ca acestea să fie efectiv impuse
clienților” (punctul 101 primul paragraf din considerentele deciziei).
Comisia admite că uneori clienții au obținut concesii privind data
intrării în vigoare a creșterilor sau rabaturi ori reduceri individuale,
în special în cazul unei comenzi mari, și că „creșterea netă percepută
în medie după deducerea reducerilor, a rabaturilor și a altor concesii
era, prin urmare, întotdeauna inferioară cuantumului total al creșterii
anunțate” (punctul 102 ultimul paragraf din considerente). Cu toate
acestea, referindu‑se la graficele conținute de un studiu economic
realizat, în vederea utilizării în cadrul procedurii în fața Comisiei,
în numele mai multor întreprinderi destinatare ale deciziei (denumit în
continuare „raportul LE”), aceasta afirmă că exista, în perioada vizată
în decizie, o „relație lineară strânsă” între evoluția prețurilor
anunțate și cea a prețurilor de tranzacție exprimate în monedele
naționale sau convertite în ECU. Aceasta conchide: „Creșterile nete ale
prețurilor obținute urmau îndeaproape creșterile anunțate, chiar dacă cu
o anumită întârziere. Însuși autorul raportului a recunoscut în cursul
audierii că aceasta a fost situația în 1988 și 1989.” (punctul 115 al
doilea paragraf din considerente).
Trebuie
admis că, în aprecierea acestui al doilea tip de efecte, Comisia a
putut să considere în mod corect că existența unei relații lineare între
evoluția prețurilor anunțate și cea a prețurilor de tranzacție
constituia dovada unui efect produs asupra acestora din urmă de către
inițiativele în materie de preț, în conformitate cu obiectivul urmărit
de producători. De fapt, este evident că, pe piața în cauză, practica
negocierilor individuale cu clienții presupune că prețurile de
tranzacție nu sunt, în general, identice cu prețurile anunțate. Nu s‑ar
putea sconta, prin urmare, ca respectivele creșteri ale prețurilor de
tranzacție să fie identice cu creșterile prețurilor anunțate.
În
ceea ce privește însăși existența unei corelații între creșterile de
preț anunțate și cele ale prețurilor de tranzacție, Comisia se referă în
mod corect la raportul LE, acesta constituind o analiză a evoluției
prețurilor cartonului în perioada vizată în decizie, bazată pe date
furnizate de mai mulți producători, printre care și reclamanta.
Totuși,
acest raport confirmă numai parțial, în timp, existența unei „relații
lineare strânse”. Astfel, examinarea perioadei 1987-1991 dezvăluie trei
subperioade distincte. În această privință, în timpul audierii în fața
Comisiei, autorul raportului LE și‑a rezumat concluziile după cum
urmează: „Nu există o corelație strânsă, nici chiar cu un anumit
decalaj, între creșterea de preț anunțată și prețurile de pe piață, pe
parcursul primei părți a perioadei considerate, dintre 1987 și 1988. În
schimb, o astfel de corelație există în 1988/1989, apoi această
corelație se deteriorează pentru a se comporta într‑un mod mai degrabă
curios [
oddly
] în perioada 1990/1991.” (procesul‑verbal al
audierii, p. 28). Acesta a arătat, în plus, că aceste variații în
timp erau strâns legate de variațiile cererii (a se vedea în
special,procesul‑verbal al audierii, p. 20).
Aceste
concluzii orale ale autorului sunt în conformitate cu analiza
prezentată în raportul său și în special cu graficele care compară
evoluția prețurilor anunțate și evoluția prețurilor de tranzacție
(raportul LE, graficele 10 și 11, p. 29). Trebuie, prin urmare, să
se constate că nu a fost dovedită decât parțial de către Comisie
existența „relației lineare strânse” pe care o invocă.
În
ședință, Comisia a indicat că a luat de asemenea în considerare un al
treilea tip de efecte ale coluziunii privind prețurile, care constă în
faptul că nivelul prețurilor de tranzacție a fost superior nivelului
care ar fi fost atins în absența oricărei coluziuni. În această
privință, subliniind faptul că datele și ordinea anunțurilor creșterilor
de preț fuseseră programate de PWG, Comisia estimează în decizie că
„este de neconceput ca, în aceste condiții, aceste anunțuri concertate
să nu fi avut niciun efect asupra nivelului real al prețurilor” (punctul
136 al treilea paragraf din considerentele deciziei). Cu toate acestea,
raportul LE (secțiunea 3) a stabilit un model ce permite prevederea
nivelului de preț care rezultă din condițiile obiective ale pieței.
Conform acestui raport, nivelul prețurilor, astfel cum au fost
determinate de factori economici obiectivi în perioada 1975-1991, ar fi
evoluat, cu variații neglijabile, în mod identic cu nivelul prețurilor
de tranzacție practicate, inclusiv în perioada reținută în decizie.
În
pofida acestor concluzii, analiza efectuată în raport nu permite
constatarea faptului că inițiativele concertate în materie de preț nu au
permis producătorilor să atingă un nivel al prețurilor de tranzacție
superior celui care ar fi rezultat din jocul liber al concurenței. În
această privință, astfel cum a subliniat Comisia în cursul ședinței,
este posibil ca factorii luați în considerare în analiza respectivă să
fi fost influențați de existența coluziunii. Astfel, Comisia a susținut
în mod corect că acest comportament coluziv a putut să limiteze, de
exemplu, stimularea întreprinderilor de a‑și reduce costurile. Or,
aceasta nu a invocat existența niciunei erori directe în analiza
cuprinsă în raportul LE și nu a prezentat nici analize economice proprii
cu privire la ipotetica evoluție a prețurilor de tranzacție în absența
oricărei concertări. În aceste condiții, afirmația sa conform căreia
nivelul prețurilor de tranzacție ar fi fost inferior în absența unei
coluziuni între producători nu poate fi confirmată.
Rezultă că existența acestui al treilea tip de efecte ale coluziunii privind prețurile nu este dovedită.
Constatările
de mai sus nu sunt cu nimic modificate de aprecierea subiectivă a
producătorilor, pe care se bazează Comisia pentru a considera că
înțelegerea a reușit în mare măsură să își atingă obiectivele. Cu
privire la acest aspect, Comisia s‑a raportat la o listă de documente pe
care a furnizat‑o în ședință. Or, chiar dacă se presupune că aceasta
și‑ar fi putut baza aprecierea cu privire la eventuala reușită a
inițiativelor în materie de preț pe documente care arată impresiile
subiective ale anumitor producători, trebuie constatat că mai multe
întreprinderi, printre care și reclamanta, s‑au referit în mod corect în
ședință la numeroase alte documente din dosar care arată problemele
întâlnite de producători la punerea în aplicare a creșterilor de preț
convenite. În aceste condiții, trimiterea pe care o face Comisia la
declarațiile producătorilor înșiși nu este suficientă pentru a conchide
că înțelegerea a reușit în mare măsură să își atingă obiectivele.
Având
în vedere considerațiile de mai sus, efectele încălcării indicate de
Comisie nu sunt dovedite decât parțial. Tribunalul va analiza
implicațiile acestei concluzii în cadrul competenței sale de fond în
materie de amenzi la momentul aprecierii gravității încălcării
constatate în speță (a se vedea punctul 334 de mai jos).
Trebuie,
în sfârșit, să se constate că afirmația reclamantei referitoare la o
presupusă lipsă de motivare a deciziei în ceea ce privește efectele
încălcării este lipsită de fundament. Astfel cum rezultă din analiza de
mai sus, decizia conține o motivare detaliată și lipsită de contradicții
referitoare la efectele încălcării constatate.
C –
Cu
privire la motivul întemeiat, pe de o parte, pe o eroare de drept
constând în reținerea de către Comisie a disimulării înțelegerii ca
element agravant și, pe de altă parte, pe o eroare de motivare în acest
sens

Argumentele părților
Reclamanta susține că, chiar dacă s‑ar admite,
quod non
,
că o anumită eșalonare a anunțurilor de creștere a prețurilor era
rezultatul unei concertări, Comisia nu putea totuși să rețină această
circumstanță ca fiind o circumstanță agravantă specifică, deoarece
„disimularea” unei înțelegeri este un fapt inerent pentru încălcarea
însăși.
Reclamanta
adaugă că faptul că i‑a fost imposibil Comisiei să găsească probe cu
înscrisuri în susținerea afirmațiilor sale referitoare la existența unei
încălcări nu înseamnă că au fost luate măsuri de disimulare.
În
sfârșit, aceasta constată lipsa motivării în sensul că decizia nu
explică motivele pentru care disimularea unei înțelegeri ar trebui
considerată drept o circumstanță agravantă.
Comisia
susține că disimularea existenței înțelegerii constituie un element
care ar trebui luat în considerare pentru a aprecia gravitatea
încălcării (Hotărârea BASF/Comisia, citată anterior, punctul 273).

Aprecierea Tribunalului
În
conformitate cu punctul 167 al treilea paragraf din considerentele
deciziei, „unul dintre aspectele cele mai grave ale [încălcării] este
acela că, pentru a încerca disimularea existenței înțelegerii,
întreprinderile au ajuns până la a orchestra în avans data și ordinea
diferitor anunțuri cu privire la noi creșteri de preț făcute de fiecare
dintre principalii producători”. Decizia relevă în plus că „producătorii
ar fi putut, grație acestei înșelătorii elaborate, să atribuie seriile
de creșteri de prețuri uniforme, regulate și care ating ansamblul
sectorului fenomenului de «comportament în situație de oligopol»”
(punctul 73 al treilea paragraf din considerente). În sfârșit, conform
punctului 168 a șasea liniuță din considerente, Comisia a determinat
nivelul general al amenzilor ținând cont de faptul că „s‑au luat măsuri
complexe pentru a ascunde adevărata natură și întindere ale coluziunii
(absența procesului‑verbal oficial sau a documentației privind
reuniunile PWG și JMC; participanții erau descurajați să ia notițe; data
și ordinea scrisorilor care anunțau creșterile de preț erau orchestrate
astfel încât să se poată proclama că aceste creșteri «veneau în
continuarea altora» etc.)”.
Este
necesar să se constate că a fost dedus în mod corect de către Comisie
din elemente de probă adunate faptul că întreprinderile au programat
datele și ordinea scrisorilor care anunțau creșterile de preț pentru a
încerca să disimuleze existența concertării privind prețurile. Această
programare rezultă în special din declarațiile Stora (anexa 39 la
comunicarea privind obiecțiunile, punctul 30): „Nu exista o procedură
standard cu privire la cine ar anunța primul o creștere de preț și cine
ar fi următorul. PWG discuta și se punea de acord cu privire la
identitatea producătorului care ar anunța primul fiecare creștere de
preț și cu privire la datele la care și‑ar anunța creșterile ceilalți
producători principali. Schema nu era aceeași de fiecare dată.”
Existența sa este confirmată de asemenea de nota întreprinderii Rena
referitoare la reuniunea JMC din 6 septembrie 1990 (anexa 118 la
comunicarea privind obiecțiunile). Acest document conține indicații
precise privind datele de anunțare a creșterilor de preț din ianuarie
1991 pentru anumite întreprinderi membre ale PWG (Mayr-Melnhof,
Feldmühle și Cascades), date care corespund exact cu cele la care aceste
întreprinderi și‑au trimis efectiv scrisorile de anunțare (a se vedea
punctele 87 și 88 din considerentele deciziei).
Cu
privire la absența proceselor‑verbale oficiale și la absența aproape
absolută a notelor interne referitoare la reuniunile PWG și JMC, acestea
constituie, având în vedere numărul lor, persistența în timp și natura
discuțiilor în cauză, o probă suficientă a afirmației Comisiei conform
căreia participanții erau convinși să nu ia notițe.
Din
cele de mai sus rezultă că întreprinderile care au participat la
reuniunile acestor organe nu numai că au fost conștiente de ilegalitatea
comportamentului lor, dar au adoptat de asemenea măsuri de disimulare a
coluziunii. În consecință, Comisia a reținut în mod corect aceste
măsuri ca circumstanțe agravante la momentul aprecierii gravității
încălcării.
În
sfârșit, întrucât a explicat în decizie care erau comportamentele
concrete ale întreprinderilor reținute ca circumstanțe agravante,
aceasta a motivat suficient aprecierea cu privire la acest aspect.
Prezentul motiv trebuie, prin urmare, respins.
D –
Cu
privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului egalității de
tratament prin faptul că ar fi fost aplicate de către Comisie, fără o
justificare obiectivă, amenzi mult mai ridicate decât în practica sa
anterioară

Argumentele părților
Reclamanta
susține că creșterea nivelului amenzii aplicate în raport cu cele
reținute în practica decizională anterioară a Comisiei constituie o
diferență de tratament nejustificată.
Astfel,
anumite înțelegeri similare ar fi fost sancționate într‑un mod mult mai
puțin sever [a se vedea, de exemplu, Decizia 86/398/CEE a Comisiei din
23 aprilie 1986 cu privire la o procedură de aplicare a articolului 85
din Tratatul CEE (IV/31.149 – Polipropilenă), JO L 230, p. 1,
denumită în continuare „Decizia Polipropilenă”].
De
asemenea, nivelul general al amenzilor ar părea nejustificat în raport
cu Decizia 92/163/CEE a Comisiei din 24 iulie 1991 cu privire la o
procedură de aplicare a articolului 86 din Tratatul CEE (IV/31.043 –
Tetra Pak II) (JO 1992, L 72, p. 1).
Eroarea
de apreciere a gravității încălcării ar fi de asemenea confirmată de o
comparație cu nivelul amenzilor reținut în Decizia 94/815/CE a Comisiei
din 30 noiembrie 1994 cu privire la o procedură de aplicare a
articolului 85 din Tratatul CE (cauza IV/33.126 și 33.322 – Ciment) (JO
L 343, p. 1).
Potrivit
Comisiei, fiecare încălcare prezintă caracteristici proprii. Având în
vedere că principiul egalității de tratament presupune ca situațiile
asemănătoare să fie tratate în același mod, ar fi imposibil să se
compare cuantumul amenzilor aplicate în speță cu cele aplicate pentru
încălcări săvârșite în modalități diferite și în perioade diferite.
Comisia adaugă că, în orice caz, are dreptul să majoreze nivelul
amenzilor, dacă este necesar, pentru a asigura punerea în aplicare a
politicii comunitare în domeniul concurenței (Hotărârea Tribunalului din
10 martie 1992, Solvay/Comisia, T‑12/89, Rec., p. II‑907).

Aprecierea Tribunalului
Conform
articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, Comisia
poate aplica, prin decizie, întreprinderilor care au încălcat, în mod
intenționat sau din neglijență, dispozițiile articolului 85 alineatul
(1) din tratat, amenzi de cel puțin 1 000 ECU și de cel mult
1 000 000 ECU, această ultimă sumă putând ajunge la 10 %
din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului precedent de
fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare.
Cuantumul amenzii se determină luând în considerare în același timp
gravitatea încălcării și durata acesteia. Astfel cum rezultă din
jurisprudența Curții, gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în
funcție de numeroase elemente, precum, în special, circumstanțele
specifice cauzei, contextul acesteia și caracterul disuasiv al
amenzilor, fără a se fi stabilit o listă constrângătoare sau exhaustivă
de criterii care trebuie luate în mod obligatoriu în considerare
(Ordonanța Curții din 25 martie 1996, SPO și alții/Comisia,
C‑137/95 P, Rec., p. I‑1611, punctul 54).
În
speță, Comisia a determinat nivelul general al amenzilor ținând seama
de durata încălcării (punctul 167 din considerentele deciziei), precum
și de următoarele considerații (punctul 168 din considerente):
„–      coluziunea
în materie de stabilire a prețurilor și repartizarea piețelor
constituie în sine restricții grave ale concurenței;
–        înțelegerea acoperea aproape tot teritoriul Comunității;
–        piața
comunitară a cartonului este un sector economic important, care
totalizează în fiecare an aproximativ 2,5 miliarde ECU;
–        întreprinderile care au participat la încălcare acoperă practic toată piața;
–        înțelegerea
a funcționat sub forma unui sistem de reuniuni periodice
instituționalizate, care aveau ca obiectiv reglementarea în detaliu a
pieței cartonului din cadrul Comunității;
–        au
fost luate măsuri complexe pentru a ascunde adevărata natură și
întinderea coluziunii (absența procesului‑verbal oficial sau a
documentației privind reuniunile PWG și JMC; participanții erau
descurajați să ia notițe; data și ordinea scrisorilor care anunțau
creșterile de preț erau orchestrate astfel încât să se poată proclama că
aceste creșteri «veneau în continuarea altora» etc.);
–        înțelegerea a reușit în mare măsură să își atingă obiectivele”.
În
plus, Tribunalul amintește că, dintr‑un răspuns al Comisiei la o
întrebare scrisă adresată de Tribunal, rezultă că, în 1990, au fost
aplicate amenzi cu un nivel de bază de 9 sau de 7,5 % din cifra de
afaceri realizată de fiecare dintre întreprinderile destinatare ale
deciziei de pe piața comunitară a cartonului, întreprinderilor
considerate a fi „lideri” ai înțelegerii și, respectiv, celorlalte
întreprinderi.
Este
necesar să se sublinieze, în primul rând, că, în aprecierea nivelului
general al amenzilor, Comisia este îndreptățită să ia în considerare
faptul că încălcările evidente ale normelor comunitare de concurență
sunt încă relativ frecvente și că, în consecință, are posibilitatea să
ridice nivelul amenzilor în vederea întăririi efectului lor disuasiv.
Prin urmare, faptul că, în trecut, Comisia a aplicat amenzi de un anumit
nivel pentru anumite tipuri de încălcări nu o poate priva de
posibilitatea de a ridica acest nivel, în limitele indicate în
Regulamentul nr. 17, dacă acest lucru se dovedește necesar pentru a
asigura punerea în aplicare a politicii comunitare privind concurența
(a se vedea în special Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique
Diffusion française și alții/Comisia, 100/80, 101/80, 102/80 și 103/80,
Rec., p. 1825, punctele 105-108, și Hotărârea ICI/Comisia, citată
anterior, punctul 385).
În
al doilea rând, Comisia a susținut în mod corect că, având în vedere
circumstanțele proprii speței, nicio comparație directă nu ar putea fi
operată între nivelul general al amenzilor reținut în prezenta decizie
și cele reținute în practica decizională anterioară a Comisiei, în
special în Decizia Polipropilenă, considerată de Comisie însăși ca fiind
cea mai comparabilă cu cea din speță. Astfel, spre deosebire de cazul
care a stat la baza Deciziei Polipropilenă, nicio circumstanță atenuantă
generală nu a fost luată în considerare în speță pentru a determina
nivelul general al amenzilor. Pe de altă parte, după cum a constatat
deja Tribunalul, măsurile complexe adoptate de întreprinderi pentru a
disimula existența încălcării constituie un aspect deosebit de grav al
acesteia, care o caracterizează în raport cu încălcările constatate
anterior de Comisie.
În
al treilea rând, este necesar să se sublinieze durata lungă și
caracterul evident al încălcării articolului 85 alineatul (1) din
tratat, care a fost săvârșită în pofida practicii decizionale anterioare
a Comisiei și în special a Deciziei Polipropilenă, care ar fi trebuit
să constituie un avertisment.
Pe
baza acestor elemente, trebuie să se considere că criteriile prezentate
la punctul 168 din considerentele deciziei justifică nivelul general al
amenzilor stabilit de Comisie. Desigur, Tribunalul a constatat deja că
efectele coluziunii privind prețurile reținute de Comisie pentru
determinarea nivelului general al amenzilor nu sunt dovedite decât
parțial. Cu toate acestea, în baza considerațiilor de mai sus, această
concluzie nu ar putea să afecteze în mod considerabil aprecierea
gravității încălcării constatate. În această privință, faptul că
întreprinderile au anunțat efectiv creșterile de preț convenite și că
prețurile anunțate astfel au servit drept bază pentru stabilirea
prețurilor de tranzacție individuale este suficient, în sine, pentru a
se constata că respectiva coluziune privind prețurile a avut atât ca
obiect, cât și ca efect o gravă restricție privind concurența. Prin
urmare, în cadrul competenței sale de fond, Tribunalul consideră că
toate constatările cu privire la efectele încălcării nu justifică nicio
reducere a nivelului general al amenzilor stabilit de Comisie.
În
sfârșit, la stabilirea în speță a nivelului general al amenzilor,
Comisia nu s‑a îndepărtat de practica sa decizională anterioară
într‑atât încât să fi trebuit să își motiveze mai explicit aprecierea
gravității încălcării (a se vedea în special Hotărârea Curții din 26
noiembrie 1975, Groupement des Fabricants de Papiers Peints de Belgique
și alții/Comisia, 73/74, Rec., p. 1491, punctul 31).
În consecință, prezentul motiv trebuie respins.
E –
Cu
privire la motivul întemeiat pe o lipsă de motivare și pe încălcarea
dreptului la apărare în ceea ce privește calculul amenzii

Argumentele părților
Reclamanta
susține că, pentru a aprecia dacă Comisia s‑a menținut în limitele
impuse la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și
dacă aceasta și‑a exercitat în mod corect și nearbitrar puterea
discreționară în materie de amenzi, trebuie verificat dacă decizia
conține o descriere a criteriilor pe care le‑a aplicat Comisia. Conform
acesteia, decizia nu îndeplinește aceste cerințe, în sensul că nu indică
nici exercițiul financiar luat în considerare pentru determinarea
amenzilor și nici nivelul (procentul) aplicat pentru a calcula fiecare
amendă. Reclamanta ar fi, în consecință, în imposibilitatea de a
controla în mod eficient legalitatea deciziei, ceea ce ar constitui o
încălcare clară a dreptului său la apărare.
Comisia
constată că articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 nu
menționează nici explicit, nici implicit obligația Comisiei de a indica
modul de calcul urmat. În plus, motivarea deciziei privind elementele
care au determinat nivelul general al amenzilor, precum și nivelul
amenzii aplicate fiecărei întreprinderi ar fi absolut comparabile cu
motivările oferite în decizii similare. De altfel, niciun precedent nu
ar fi impus vreodată o obligație de a indica criteriile mai detaliate
utilizate pentru calcularea amenzilor.
Comisia
susține că nu este obligată să stabilească cuantumul amenzilor pe baza
unei formule matematice precise, soluție care ar putea să determine
întreprinderile să calculeze, în avans, beneficiul pe care l‑ar obține
dintr‑o participare la o înțelegere ilicită. Aceasta consideră că
dispune de o marjă de apreciere în stabilirea cuantumului amenzilor,
acestea constituind un instrument al politicii sale în domeniul
concurenței (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995,
Martinelli/Comisia, T‑150/89, Rec., p. II‑1165, punctul 59).
În
sfârșit, aceasta susține că faptul că un membru al Comisiei a furnizat,
cu caracter pur orientativ, anumite detalii suplimentare privind
amenzile cu prilejul unei conferințe de presă nu poate avea repercusiuni
asupra deciziei și că astfel de indicații nu înseamnă nici că motivarea
deciziei era insuficientă.

Aprecierea Tribunalului
Dintr‑o
jurisprudență constantă reiese că obligația de a motiva o decizie
individuală are ca scop să dea posibilitatea instanței comunitare să își
exercite controlul asupra legalității deciziei și să acorde persoanei
interesate o indicație suficientă pentru a afla dacă decizia este bine
fundamentată sau dacă este, eventual, afectată de un viciu ce permite
contestarea validității sale, având în vedere că întinderea acestei
obligații depinde de natura actului în cauză și de contextul adoptării
sale (a se vedea în special Hotărârea Tribunalului din 11 decembrie
1996, Van Megen Sports/Comisia, T‑49/95, Rec., p. II‑1799, punctul
51).
În
ceea ce privește o decizie prin care, precum în speță, se aplică amenzi
mai multor întreprinderi pentru o încălcare a normelor comunitare de
concurență, întinderea obligației de motivare trebuie să fie determinată
în special în lumina faptului că gravitatea încălcărilor trebuie
stabilită în funcție de numeroase elemente, precum, în special,
circumstanțele specifice cauzei, contextul său și caracterul disuasiv al
amenzilor, fără să se fi stabilit o listă constrângătoare sau
exhaustivă de criterii care trebuie luate în mod obligatoriu în
considerare (Ordonanța SPO și alții/Comisia, citată anterior, punctul
54).
În
plus, la momentul stabilirii cuantumului fiecărei amenzi, Comisia
dispune de o putere de apreciere și nu se poate considera că este
obligată să aplice, în acest scop, o formulă matematică precisă (a se
vedea în același sens Hotărârea Martinelli/Comisia, citată anterior,
punctul 59).
În
decizie, criteriile luate în considerare pentru a determina nivelul
general al amenzilor și cuantumul amenzilor individuale figurează la
punctele 168 și, respectiv, 169 din considerente. În plus, în ceea ce
privește amenzile individuale, Comisia explică, la punctul 170 din
considerente, că întreprinderile care au participat la reuniunile PWG au
fost considerate, în principiu, ca fiind „lideri” ai înțelegerii, în
timp ce celelalte întreprinderi au fost considerate „membre obișnuite”
ale acesteia. În sfârșit, la punctele 171 și 172 din considerente,
aceasta arată că nivelurile amenzilor aplicate întreprinderilor Rena și
Stora trebuie să fie reduse considerabil pentru a ține seama de
cooperarea lor activă cu Comisia și că opt alte întreprinderi, printre
care și reclamanta, pot beneficia de asemenea de o reducere, într‑o
proporție mai mică, datorită faptului că nu au contestat, în
răspunsurile lor la comunicarea privind obiecțiunile, principalele
afirmații de fapt pe care Comisia își întemeia obiecțiunile.
În
memoriile scrise prezentate în fața Tribunalului, precum și în
răspunsul la o întrebare scrisă adresată de acesta, Comisia a explicat
că amenzile au fost calculate pe baza cifrei de afaceri realizate de
fiecare dintre întreprinderile destinatare ale deciziei pe piața
comunitară a cartonului în 1990. Amenzi cu un nivel de bază de 9 sau de
7,5 % din această cifră de afaceri individuală au fost aplicate
astfel întreprinderilor considerate a fi „lideri” ai înțelegerii și,
respectiv, celorlalte întreprinderi. În sfârșit, Comisia a ținut cont de
eventuala atitudine de cooperare a anumitor întreprinderi în cursul
procedurii desfășurate în fața sa. Două întreprinderi au beneficiat, în
acest sens, de o reducere cu două treimi a cuantumului amenzilor lor, în
timp ce alte întreprinderi au beneficiat de o reducere cu o treime.
Pe
de altă parte, dintr‑un tabel furnizat de Comisie și care conține
indicații privind stabilirea cuantumului fiecăreia dintre amenzile
individuale reiese că, în cazul în care acestea nu au fost determinate
prin aplicarea în mod strict matematic a singurelor date numerice
menționate mai sus, datele respective au fost, cu toate acestea, luate
în considerare în mod sistematic pentru calcularea amenzilor.
Or,
decizia nu precizează că amenzile au fost calculate pe baza cifrei de
afaceri realizate de fiecare dintre întreprinderi pe piața comunitară a
cartonului în 1990. În plus, procentele de bază aplicate, de 9 și de
7,5 %, pentru a calcula amenzile aplicate întreprinderilor
considerate drept „lideri” și, respectiv, celor considerate „membre
obișnuite” nu sunt prevăzute în decizie. Nu sunt prevăzute nici
procentele de reducere acordate întreprinderilor Rena și Stora, pe de o
parte, și altor opt întreprinderi, pe de altă parte.
În
speță, este necesar să se considere, în primul rând, că, interpretate
pe baza expunerii detaliate, în decizie, a susținerilor cu privire la
situația de fapt formulate în ceea ce privește fiecare destinatar al
deciziei, punctele 169-172 din considerentele acesteia conțin o
indicație suficientă și pertinentă a elementelor de apreciere luate în
considerare pentru a determina gravitatea și durata încălcării săvârșite
de fiecare dintre întreprinderile în cauză (a se vedea în același sens
Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991, Petrofina/Comisia, T‑2/89,
Rec., p. II‑1087, punctul 264).
În
al doilea rând, atunci când cuantumul fiecărei amenzi este determinat,
precum în speță, luându‑se în considerare în mod sistematic anumite date
precise, indicarea, în decizie, a fiecăruia dintre acești factori ar
permite întreprinderilor să aprecieze mai bine, pe de o parte, dacă au
fost săvârșite erori de către Comisie la stabilirea cuantumului amenzii
individuale și, pe de altă parte, dacă valoarea fiecărei amenzi
individuale se justifică în raport cu criteriile generale aplicate. În
speță, indicarea în decizie a factorilor în cauză, și anume a cifrei de
afaceri de referință, a anului de referință, a procentelor de bază
reținute și a ratelor de reducere a cuantumului amenzilor, nu ar fi
presupus nicio divulgare implicită a cifrei de afaceri exacte a
întreprinderilor destinatare ale deciziei, divulgare care ar fi putut
constitui o încălcare a articolului 214 din tratat. Astfel, cuantumul
final al fiecărei amenzi individuale nu rezultă, după cum a subliniat
chiar Comisia, dintr‑o aplicare strict matematică a factorilor
respectivi.
De
altfel, Comisia a recunoscut în ședință că nimic nu ar fi împiedicat‑o
să indice, în decizie, factorii care fuseseră luați în considerare în
mod sistematic și care fuseseră divulgați în cadrul unei conferințe de
presă organizate chiar în ziua adoptării acestei decizii. În această
privință, este necesar să se amintească faptul că, potrivit unei
jurisprudențe constante, motivarea unei decizii trebuie să figureze
chiar în cuprinsul acesteia, iar explicațiile ulterioare furnizate de
Comisie nu pot fi luate în considerare decât în circumstanțe speciale (a
se vedea Hotărârea Tribunalului din 2 iulie 1992, Dansk
Pelsdyravlerforening/Comisia, T‑61/89, Rec., p. II‑1931, punctul
131, și, în același sens, Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 1991,
Hilti/Comisia, T‑30/89, Rec., p. II‑1439, punctul 136).
În
pofida acestor constatări, trebuie remarcat faptul că motivarea
referitoare la stabilirea cuantumului amenzilor conținută de punctele
167-172 din considerentele deciziei este cel puțin la fel de detaliată
ca și cele conținute în deciziile anterioare ale Comisiei referitoare la
încălcări similare. Or, cu toate că motivul întemeiat pe un viciu de
motivare este de ordin public, nicio critică nu a fost formulată, la
momentul adoptării deciziei, de instanța comunitară în ceea ce privește
practica urmată de Comisie în materie de motivare a amenzilor aplicate.
Numai în Hotărârea din 6 aprilie 1995, Tréfilunion/Comisia (T‑148/89,
Rec., p. II‑1063, punctul 142), și în alte două hotărâri pronunțate
în aceeași zi, Société Métallurgique de Normandie/Comisia (T‑147/89,
Rec., p. II‑1057, publicare sumară) și Société des Treillis et
Panneaux Soudés/Comisia (T‑151/89, Rec., p. II‑1191, publicare
sumară), Tribunalul a subliniat, pentru prima dată, că este de dorit ca
întreprinderile să poată cunoaște în detaliu modul de calcul al amenzii
care le este aplicată, fără a fi obligate, pentru aceasta, să formuleze o
acțiune în justiție împotriva deciziei Comisiei.
Rezultă
că atunci când constată, într‑o decizie, o încălcare a normelor de
concurență și aplică amenzi întreprinderilor care au participat la
aceasta, Comisia, în cazul în care a luat în considerare în mod
sistematic anumite elemente de bază pentru a stabili cuantumul
amenzilor, trebuie să indice aceste elemente în cuprinsul deciziei
pentru a permite destinatarilor acesteia să verifice temeinicia
nivelului amenzii și să aprecieze existența unei eventuale discriminări.
În
circumstanțele speciale semnalate la punctul 351 de mai sus și ținând
seama de faptul că, în cursul procedurii contencioase, Comisia s‑a
arătat dispusă să furnizeze orice informație pertinentă referitoare la
modul de calcul al amenzilor, absența în decizie a unei motivări
specifice cu privire la modul de calcul al amenzilor nu trebuie, în
speță, să fie considerată o încălcare a obligației de motivare care ar
justifica anularea totală sau parțială a amenzilor aplicate. În sfârșit,
reclamanta nu a demonstrat că ar fi fost împiedicată să își susțină în
mod eficace dreptul la apărare.
Prin urmare, prezentul motiv nu poate fi reținut.
F –
Cu
privire la motivul întemeiat, pe de o parte, pe o eroare de apreciere
săvârșită de Comisie prin faptul că nu ar fi luat în considerare în mod
corespunzător rolul jucat de Sarrió în cadrul înțelegerii și nici
comportamentul său efectiv pe piață, iar, pe de altă parte, pe o lipsă
de motivare cu privire la aceste aspecte

Argumentele părților
Reclamanta
afirmă că poziția sa specială pe piață și în cadrul PG Paperboard nu a
fost luată în considerare în mod corespunzător de către Comisie.
Descriind în detaliu poziția sa pe piață, aceasta explică faptul că, din
punctul de vedere al capacității de producție, nu era decât al cincilea
și, respectiv, al patrulea producător din Europa Occidentală în 1990
și, respectiv, în 1991 (a se vedea studiile menționate la punctul 9 din
decizie) și că deținea numai o cotă de piață echivalentă cu jumătate din
cea a liderului de pe piață. În plus, din cauza specializării sale în
calitățile GD, nu ar fi avut flexibilitatea producătorilor a căror
producție era importantă atât în sectorul calității GD, cât și în cel al
calității GC. Aceasta ar fi fost și ar fi încă expusă puternicei
agresivități atât a producătorilor scandinavi, care sunt favorizați de
accesul direct și integrat la fibrele virgine, cât și a producătorilor
germani și austrieci, care sunt favorizați de reglementările naționale
în materie de reciclare. Pentru a putea face față dinamismului acestor
concurenți, aceasta ar fi solicitat, în 1986, dreptul de a participa la
reuniunile PG Paperboard, participare care trebuia să îi permită să
controleze comportamentul principalilor săi concurenți.
Comisia
nu ar fi furnizat niciun element de probă referitor la comportamentul
efectiv al reclamantei și nici nu ar fi prezentat vreun argument de
natură să respingă argumentele acesteia conform cărora: a) prețurile
sale de tranzacție erau determinate în mod autonom și în armonie cu
condițiile pieței; b) existau divergențe considerabile între prețurile
anunțate și prețurile de tranzacție; c) cotele sale de piață au fluctuat
considerabil de‑a lungul întregii perioade considerate și d) în
concordanță cu condițiile pieței, aceasta nu procedase niciodată la
întreruperi ale producției. Reclamanta susține că nu a luat niciodată
inițiative care să urmărească limitarea libertății de acțiune a
concurenților săi. Singurul element de probă al unui astfel de
comportament ar fi conținut într‑o notă privată schimbată între doi
administratori de întreprinderi concurente. Cu toate acestea, nota
respectivă ar avea un caracter general și s‑ar referi la un comportament
atribuit, pur și simplu, reclamantei (anexa 109 la comunicarea privind
obiecțiunile).
Conform
reclamantei, o examinare a comportamentului său efectiv ar fi arătat că
acesta nu corespundea în niciun mod pretinsei înțelegeri, ceea ce ar fi
trebuit să determine Comisia să aprecieze situația reclamantei într‑un
mod mult mai favorabil la momentul determinării cuantumului amenzii.
Nota găsită la FS-Karton și invocată de Comisie ca probă a aplicării
efective a înțelegerii de către reclamantă nu s‑ar referi nicidecum la
comportamentul său efectiv pe piață, ci ar demonstra numai o participare
la o concertare privind prețurile anunțate.
În
sfârșit, decizia ar fi viciată de o lipsă de motivare prin faptul că,
fără să furnizeze motive, Comisia ar fi omis să evalueze elemente
esențiale prezentate de reclamantă în ceea ce privește rolul său în
cadrul PG Paperboard și comportamentul său pe piață.
Comisia
afirmă că, la punctul 169 din considerentele deciziei, a ținut cont
atât de rolul jucat de fiecare întreprindere în acordurile de coluziune,
cât și de comportamentul real al reclamantei. Cu privire la acest
aspect, decizia ar fi motivată corect.

Aprecierea Tribunalului
Din
constatările referitoare la motivele invocate de reclamantă în
sprijinul cererii sale de anulare în tot sau în parte a articolului 1
din decizie reiese că natura funcțiilor PWG, astfel cum sunt descrise în
decizie, a fost stabilită de Comisie.
În
aceste condiții, Comisia a putut să conchidă în mod corect că
întreprinderile, printre care și reclamanta, care au participat la
reuniunile acestui organ trebuiau să fie considerate drept „lideri” ai
încălcării constatate și că acestea trebuiau, așadar, să răspundă în mod
special (a se vedea punctul 170 primul paragraf din considerentele
deciziei). Explicațiile reclamantei conform cărora ar fi participat la
reuniunile PWG numai cu scopul de a obține informații care să îi permită
să controleze comportamentul principalilor săi concurenți nu fac decât
să confirme scopul în esență anticoncurențial al participării sale.
În
plus, reclamanta nu a demonstrat în niciun fel, pe de o parte, că ar fi
jucat un rol pur pasiv în cadrul organelor PG Paperboard și, pe de altă
parte, că ar fi avut un comportament real pe piață care ar fi fost
determinat întotdeauna în mod autonom.
În
această privință, este evident că aceasta a luat parte efectiv la
inițiativele concertate în materie de preț anunțând pe piață creșterile
de preț convenite. În plus, astfel cum a susținut Comisia în mod
întemeiat, din anexa 109 la comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea
punctul 55 de mai sus) reiese că reclamanta a solicitat altor
producători să respecte creșterile de preț convenite. În sfârșit, în
ceea ce privește comportamentul real al reclamantei în materie de preț,
nimic nu permite să se considere că prețurile de tranzacție ale acesteia
au fost considerabil mai scăzute decât cele ale altor producători care
au participat la coluziunea privind prețurile.
În
ceea ce privește argumentele reclamantei întemeiate pe fluctuațiile
cotelor sale de piață în perioada de încălcare reținută în decizie, este
suficient să se constate că reclamanta a susținut că aceste fluctuații
se explică prin faptul că mai mulți producători își măriseră
capacitățile de producție pentru a răspunde puternicei creșteri a
cererii constatate până în 1990. În aceste condiții, deși este adevărat
că reclamanta nu a procedat la nicio creștere a capacităților sale de
producție înainte de achiziționarea Prat Carton, în februarie 1991,
fluctuațiile cotelor sale de piață nu pot constitui un element care să
atenueze răspunderea sa pentru un comportament ilicit.
În
plus, numai în cursul anului 1990 condițiile pieței au fost de asemenea
natură încât întreprinderile s‑au văzut obligate să procedeze la timpi
de oprire efectivi și, conform deciziei înseși, exista numai un „sistem
lejer de încurajare” în această privință (a se vedea punctele 96 și 151
de mai sus). În consecință, din moment ce reclamanta a participat la
reuniunile în cadrul cărora a fost abordată problema perioadelor de
întrerupere, fără să se fi distanțat în mod public de discuțiile
purtate, Tribunalul consideră că, chiar dacă se presupune că reclamanta
nu ar fi procedat, în perioada vizată în decizie, la întreruperi ale
producției, această circumstanță nu ar putea constitui proba faptului că
a avut un comportament individual care ar fi putut contribui la
combaterea efectelor anticoncurențiale ale încălcării constatate.
În
definitiv, având în vedere ansamblul considerentelor sale, decizia
conține o motivare suficientă a aprecierii făcute de Comisie privind
rolul jucat de reclamantă în încălcarea constatată și comportamentul său
pe piață.
În consecință, prezentul motiv trebuie de asemenea respins.
G –
Cu privire la motivul întemeiat pe faptul că Comisia ar fi trebuit să țină seama de anumite circumstanțe atenuante

Argumentele părților
Reclamanta
afirmă că, chiar dacă se presupune că ar fi trebuit să se considere că
înțelegerea a avut, în general, efecte asupra condițiilor pieței,
Comisia ar fi trebuit cel puțin să rețină ca circumstanțe atenuante o
serie de elemente care demonstrau că înțelegerea nu a avut niciun efect
sau că a avut numai efecte nesemnificative asupra segmentului de piață
pertinent pentru a evalua situația reclamantei.
Potrivit
reclamantei, Comisia ar fi trebuit să țină seama, în primul rând, de
faptul că, între 1986 și 1992, prețurile de tranzacție obținute de
reclamantă pe piața italiană, debușeul principal pentru produsele sale,
urmaseră întotdeauna evoluția indicelui prețurilor industriale. În al
doilea rând, aceasta ar fi trebuit să țină seama de ușurința cu care
alte tipuri de produse, precum toate derivatele din plastic, pot înlocui
cartonul, ceea ce ar însemna, susține reclamanta, că orice formă de
„exploatare” a pieței este împiedicată sau puternic limitată. În
sfârșit, în al treilea rând, Comisia ar fi trebuit să țină seama de
faptul că, în perioada în cauză, cota de piață a calității GD a suferit o
puternică scădere în favoarea calității GC. Având în vedere de asemenea
scăderea cotelor de piață ale reclamantei și nivelul creșterilor de
preț italiene, inferior nivelului creșterilor de preț de pe celelalte
piețe europene, ar trebui, prin urmare, să se concluzioneze că
înțelegerea nu a funcționat cu succes pentru reclamantă.
Comisia
amintește că este necesar să se aprecieze impactul înțelegerii asupra
pieței în ansamblul său și că, din acest unghi, înțelegerea a avut
efectiv un mare succes. În orice situație, niciunul dintre elementele
invocate de reclamantă nu ar putea fi considerat drept o circumstanță
atenuantă care să justifice o reducere a amenzii.

Aprecierea Tribunalului
Tribunalul
a examinat deja problema dacă au fost apreciate în mod corect de către
Comisie efectele încălcării asupra pieței (a se vedea punctul 295 și
următoarele de mai sus) și dacă reclamanta a avut un comportament pe
piață care ar fi trebuit să fie luat în considerare, ca circumstanță
atenuantă, la momentul stabilirii cuantumului amenzii (a se vedea
punctul 360 și următoarele de mai sus).
Având
în vedere constatările operate cu această ocazie, argumentele invocate
de reclamantă în cadrul prezentului motiv nu pot fi reținute.
Astfel,
dat fiind faptul că această coluziune privind prețurile s‑a referit
atât la cartonul GC, cât și la cartonul GD și că nimic nu permite să se
considere că reclamanta a avut un comportament individual care a
contribuit la combaterea efectelor anticoncurențiale ale încălcării, în
mod corect nu a luat Comisia în considerare, pentru determinarea
cuantumului amenzii aplicate reclamantei, scăderea cotei de piață a
cartonului GD în favoarea cartonului GC. În plus, reclamanta nu a
stabilit existența unei legături între încălcare și evoluția cotelor de
piață ale diferitelor calități de carton.
În
plus, chiar dacă se presupune că creșterile prețurilor de tranzacție
constatate pe piața italiană, debușeul principal al reclamantei, ar fi
fost inferioare celor constatate pe celelalte piețe comunitare, este
suficient să se arate că respectiva coluziune privind prețurile la care a
luat parte reclamanta se referea la aproape tot teritoriul Comunității
și că această întreprindere a anunțat creșterile de preț convenite pe
toate piețele europene principale (a se vedea tabelele B-G anexate
deciziei).
În
sfârșit, eventuala existență a unei puternice substituibilități între
carton și alte produse nu este de natură să aducă atingere constatărilor
deja operate de Tribunal în ceea ce privește efectele coluziunii
privind prețurile (a se vedea punctul 295 și următoarele de mai sus).
În consecință, este necesar ca prezentul motiv să fie respins.
H –
Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare materială în calculul amenzii aplicate întreprinderii Sarrió

Argumentele părților
Reclamanta
susține că a fost săvârșită o eroare materială de către Comisie în
calculul amenzii. Pârâta ar fi utilizat valoarea cifrei de afaceri din
anul 1990, comunicată în august 1991 ca răspuns la o solicitare de
informații în sensul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, deși
ar fi trebuit să calculeze amenda pornind de la valoarea cifrei de
afaceri rectificată și certificată, transmisă în 1993 ca anexă la
răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile.
În
aceste condiții, Comisia nu numai că ar fi săvârșit o eroare materială
în calcularea amenzii aplicate întreprinderii Sarrió, ci ar fi săvârșit
în același timp o încălcare a principiului egalității de tratament,
întrucât amenzile aplicate altor destinatare ale deciziei ar fi fost
calculate pe o bază corectă. Prin calcularea amenzii pe baza unei cifre
de afaceri comunicate înainte ca posibilitatea aplicării unei amenzi să
poată fi prevăzută de Sarrió și prin ignorarea cifrelor certificate
comunicate ulterior, Comisia ar fi încălcat de asemenea dreptul la
apărare al întreprinderii Sarrió.
Comisia
răspunde că tocmai pentru a evita orice contestație a utilizat cifra de
afaceri furnizată ca răspuns la o solicitare de informații în sensul
articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și că nu vede de ce cifra
transmisă înainte de comunicarea privind obiecțiunile ar fi eronată, în
timp ce cifra transmisă după respectiva comunicare ar fi exactă.

Aprecierea Tribunalului
Având
în vedere actele aflate la dosar, prin reținerea, ca bază de calcul a
amenzii, a cifrei de afaceri din 1990 transmisă de reclamantă în august
1991, iar nu a celei rectificate, comunicate în mai 1993, Comisia nu a
săvârșit nicio eroare. Astfel, o întreprindere care, pe parcursul
procedurii administrative în fața Comisiei, rectifică o dată numerică
precum cifra de afaceri, comunicată în prealabil Comisiei ca răspuns la
una dintre solicitările sale de informații, trebuie să explice în mod
detaliat motivele pentru care data transmisă inițial nu mai trebuie
reținută pentru continuarea procedurii.
Or,
nu acesta este situația în speță. În răspunsul la comunicarea privind
obiecțiunile, reclamanta s‑a limitat să indice că cifra de afaceri din
1990 fusese rectificată prin scăderea unor sume referitoare la
operațiuni interne ale grupului, la vânzări de produse străine de
investigația Comisiei (cutii și carton brut), la reclamații, la primele
în funcție de cantitate, la mărfuri nevândute și la reduceri acordate
clientelei, fără a sprijini această rectificare prin intermediul unei
demonstrații detaliate în cifre. În plus, cifra de afaceri rectificată
nu era certificată de un expert contabil, reclamanta confirmând în
ședință că afirmația sa cu privire la acest aspect nu era exactă. Prin
urmare, Comisia a putut în mod legitim să nu rețină cifra de afaceri
rectificată și să calculeze amenda pe baza cifrei de afaceri comunicate
inițial.
În consecință, motivul trebuie respins.
I –
Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare de metodă în calculul amenzii

Argumentele părților
Reclamanta
explică faptul că, pentru a ajunge la cuantumul amenzii aplicate,
Comisia a convertit mai întâi în ECU cifra de afaceri realizată în
cursul exercițiului financiar de referință, și anume exercițiul 1990,
prin utilizarea ratei medii aplicabile acestui an, iar ulterior a
determinat cuantumul amenzii aplicând procentul ales în prealabil, și
anume, în cazul său, 6 %. Prin acest procedeu, Comisia ar fi omis
să țină seama de efectele fluctuațiilor monetare, atât peseta spaniolă,
cât și lira italiană fiind supuse unei puternice devalorizări în raport
cu ECU și cu alte monede europene începând cu 1990. Reclamanta afirmă
că, în moneda națională, ea ar trebui să achite astăzi o sumă de
aproximativ 2 452 milioane ESP pentru a plăti amenda. Or, pe baza
cifrei de afaceri certificate (27 256 milioane ESP) referitoare la
vânzările cartonului în interiorul Comunității în 1990, o amendă de
6 % din această sumă ar fi trebuit să se ridice la aproximativ
1 635 milioane ESP. Amenda aplicată efectiv ar reprezenta, prin
urmare, o obligație financiară suplimentară de 817 milioane ESP. Conform
reclamantei, în cazul în care se utilizează cursul de schimb din
momentul publicării deciziei, cuantumul amenzii corespunde, în fapt,
unui procent de aproximativ 9 % din cifra de afaceri din 1990. Ar
trebui, așadar, să se considere fie că nu s‑a ținut seama de către
Comisie de reducerea cu o treime pe care totuși o acordase, fie că
amenda corespunde, înainte de această reducere, unui procent de
aproximativ 13,4 % din cifra de afaceri de referință, depășind
astfel limita legală de 10 % din cifra de afaceri prevăzută la
articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17.
Reclamanta
susține apoi că nivelul (procentul) amenzii are ca scop exprimarea
concluziei la care a ajuns Comisia în ceea ce privește cuantumul și,
prin urmare, impactul pe care trebuie să îl reprezinte amenda în raport
cu cifra de afaceri a întreprinderii în cauză. Or, din aceasta ar reieși
că nivelul amenzii trebuie să fie determinat pe baza evaluării
gravității încălcării și că, dimpotrivă, factori precum fluctuațiile
monedelor, care sunt străini de încălcarea ce urmează a fi sancționată
și care nu sunt imputabili autorului acestei încălcări, nu trebuie, prin
urmare, să poată influența cuantumul amenzii. Reclamanta face trimitere
la Concluziile avocatului general Sir Gordon Slynn prezentate în cauza
Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată anterior (Rec.,
p. 1914), conform cărora este necesar ca, la momentul stabilirii
cuantumului amenzilor, să se țină seama de cifra de afaceri cea mai
recentă, care reflectă cel mai bine realitatea întreprinderii.
Aceasta
estimează că teza sa conform căreia cuantumul amenzii nu trebuie să fie
influențat de fluctuațiile cursurilor de schimb este confirmată de
Hotărârea Curții din 9 martie 1977, Société anonyme générale sucrière și
alții/Comisia (cauzele conexate 41/73, 43/73 și 44/73 – Interpretare,
Rec., p. 445, punctele 12-17). Cu privire la această hotărâre, ea
contestă, în replică, teza Comisiei conform căreia s‑ar confirma că,
dacă unitatea de cont (denumită în continuare „UC”), despre care era
vorba în acea perioadă, ar fi fost monedă de plată, conversia sa în
monedă națională nu ar fi fost necesară.
Reclamanta
apreciază că decizia antrenează de asemenea inegalități de tratament
nejustificate, fluctuațiile monetare alterând complet raportul dintre
diferitele amenzi aplicate. Aceasta subliniază că, între 1990 și 1994,
peseta s‑a devalorizat cu 22 % în raport cu ECU, în timp ce, în
aceeași perioadă, monedele austriacă, germană și olandeză s‑au reevaluat
cu aproximativ 7,5 % în raport cu ECU. În consecință, fără nicio
justificare obiectivă, reclamantei i s‑ar impune o amendă care implică
pentru ea un cost superior cu aproximativ 30 % celui al amenzilor
aplicate altor întreprinderi, în special celor germane.
Reclamanta
susține că nimic nu impune Comisiei să exprime cuantumul amenzii în ECU
și că aceasta ar fi trebuit, prin urmare, să exprime cuantumul amenzii
în moneda națională pentru a evita diferențe de tratament nejustificate.
Chiar dacă se presupune că Comisia ar avea posibilitatea de a exprima
cuantumul amenzii în ECU, aceasta ar fi trebuit cel puțin să utilizeze
cursul de schimb care garantează egalitatea de tratament, și anume
cursul de schimb din momentul în care a fost impusă amenda (din ziua
publicării sau a notificării deciziei).
Comisia
amintește că articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 îi
permite să aplice amenzi al căror cuantum poate „să ajungă la 10 %
din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar
precedent” [traducere neoficială] de fiecare dintre participanții la
încălcare. Acest nivel de 10 % aplicat cifrei de afaceri globale ar
constitui limita superioară a amenzii (Hotărârea Curții din 8 februarie
1990, Tipp-Ex/Comisia, C‑279/87, Rec., p. I‑261, publicare sumară,
punctul 38 și următoarele). Prin urmare, deoarece Comisia a determinat
amenda raportându‑se la exercițiul 1990, ultimul exercițiu complet în
cursul căruia opera înțelegerea, și deoarece a convertit toate cifrele
de afaceri în ECU pe baza cursului mediu de schimb din acel an, aceasta
s‑ar fi menținut în limitele stabilite prin Regulamentul nr. 17.
Conversia
în ECU pe baza cursului de schimb din anul de referință ar furniza
cifra de afaceri reală exprimată în ECU, tocmai pentru a evita orice
discriminare între întreprinderile destinatare din cauza fluctuațiilor
monedelor naționale ale diverselor state membre. Hotãrârea Société
anonyme générale sucrière și alții/Comisia, citată anterior, nu ar
confirma teza reclamantei. Din hotărârea respectivă ar reieși clar că
acesta privește numai aspectul dacă este necesar sau nu este necesar să
se exprime amenda în moneda națională, întrucât UC nu era o monedă de
plată.
În
ceea ce privește efectele pretins discriminatorii ale metodei aplicate,
Comisia subliniază că riscul fluctuațiilor monetare este inerent
comerțului și schimburilor comerciale internaționale. Ar fi vorba despre
un element imposibil de eliminat, care se răsfrânge în orice caz asupra
cuantumului amenzii din momentul plății. Cu toate acestea, tocmai prin
conversia în ECU a cifrelor care exprimă volumul de afaceri, s‑ar
elimina cel mai bine orice discriminare. Prin acest procedeu, amenda ar
fi calculată în termeni „reali”. Faptul de a aplica o amendă în moneda
națională s‑ar încheia prin a o exprima exclusiv nominal, favorizând,
astfel cum o dovedesc calculele reclamantei, întreprinderile ale căror
cifre de afaceri sunt exprimate în monede slabe. Or, ar trebui să se
observe faptul că valoarea monedei ECU este determinată în funcție de
valoarea fiecărei monede naționale și că, deoarece întreprinderile
destinatare ale deciziei operează în diverse state membre și în diverse
monede naționale, conversia în ECU corespunde unei aplicări efective a
principiului egalității de tratament.
În
ceea ce privește argumentul reclamantei conform căruia ar fi trebuit să
fie utilizat cel puțin cursul de schimb din momentul impunerii amenzii,
Comisia răspunde că cifra de afaceri din anul de referință avea o
valoare reală la cursul în vigoare în acel moment, iar nu la cursul
ulterior, care era în vigoare la momentul adoptării deciziei.

Aprecierea Tribunalului
Articolul 4 din decizie dispune că amenzile aplicate pot fi plătite în ECU.
Trebuie
arătat că nimic nu împiedică Comisia să exprime cuantumul amenzii în
ECU, unitate monetară convertibilă în moneda națională. Aceasta permite
de altfel întreprinderilor să compare mai ușor cuantumurile amenzilor
aplicate. În plus, posibila conversie a monezii ECU în moneda națională
diferențiază această unitate monetară de „unitatea de calcul” [traducere
neoficială] menționată la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 17, despre care Curtea a recunoscut în mod expres că, întrucât
nu este o monedă de plată, implică în mod necesar stabilirea cuantumului
amenzii în monedă naționalã (Hotãrârea Société anonyme générale
sucrière și alții/Comisia, citată anterior, punctul 15).
Cu
privire la legalitatea metodei Comisiei, care constă în conversia în
ECU a cifrei de afaceri de referință a întreprinderilor la cursul mediu
de schimb al aceluiași an (1990), criticile formulate de reclamantă nu
pot fi reținute.
Mai
întâi, Comisia trebuie în mod normal să utilizeze aceeași metodă de
calcul al amenzilor aplicate întreprinderilor sancționate pentru
participarea la aceeași încălcare (a se vedea Hotărârea Musique
Diffusion française și alții/Comisia, citată anterior, punctul 122).
În
continuare, pentru a putea compara diferitele cifre de afaceri
comunicate, exprimate în monedele naționale respective ale
întreprinderilor în cauză, Comisia trebuie să convertească cifrele de
afaceri într‑o singură unitate monetară. Întrucât valoarea monedei ECU
este determinată în funcție de valoarea fiecărei monede naționale a
statelor membre, Comisia a convertit în mod corect în ECU cifra de
afaceri a fiecărei întreprinderi.
Aceasta
s‑a bazat de asemenea în mod corect pe cifra de afaceri din anul de
referință (1990) și a convertit această cifră de afaceri în ECU pe baza
cursurilor medii de schimb din același an. Pe de o parte, luarea în
considerare a cifrei de afaceri realizate de fiecare dintre
întreprinderi în cursul anului de referință, și anume ultimul an complet
din perioada încălcării reținute, a permis Comisiei să aprecieze
dimensiunea și puterea economică a fiecărei întreprinderi, precum și
amploarea încălcării săvârșite de fiecare dintre ele, aceste elemente
fiind pertinente pentru a aprecia gravitatea încălcării săvârșite de
fiecare întreprindere (a se vedea Hotărârea Musique Diffusion française
și alții/Comisia, citată anterior, punctele 120 și 121). Pe de altă
parte, luarea în considerare, cu scopul de a converti în ECU cifrele de
afaceri în cauză, a unor cursuri medii de schimb din anul de referință
reținut a permis Comisiei să evite ca eventualele fluctuații monetare
survenite după încetarea încălcării să afecteze aprecierea dimensiunii
și a puterii economice relative ale întreprinderilor, precum și
amploarea încălcării săvârșite de fiecare dintre ele și, prin urmare,
aprecierea gravității acestei încălcări. Aprecierea gravității
încălcării trebuie astfel să se refere la realitatea economică de la
momentul săvârșirii încălcării respective.
Prin
urmare, argumentul conform căruia cifra de afaceri din anul de
referință ar fi trebuit să fie convertită în ECU pe baza cursului de
schimb de la data adoptării deciziei nu poate fi acceptat. Faptul că
metoda de calcul al amenzii constă în utilizarea cursului mediu de
schimb din anul de referință permite evitarea efectelor aleatorii ale
modificărilor valorilor reale ale monedelor naționale care pot surveni,
și care au survenit efectiv în speță, între anul de referință și anul
adoptării deciziei. În cazul în care această metodă poate însemna că o
anumită întreprindere trebuie să plătească o sumă, exprimată în moneda
națională, care este în mod nominal superioară sau inferioară celei care
ar fi trebuit să fie plătită în ipoteza unei aplicări a cursului de
schimb de la data adoptării deciziei, aceasta nu este decât consecința
logică a fluctuațiilor valorilor reale ale diferitelor monede naționale.
Este
necesar să se adauge că mai multe întreprinderi destinatare ale
deciziei posedă fabrici de carton în mai multe țări (a se vedea punctele
7, 8 și 11 din considerentele deciziei). În plus, întreprinderile
destinatare ale deciziei își exercită în general activitățile în mai
multe state membre, prin intermediul reprezentanțelor lor locale.
Acestea operează, prin urmare, în mai multe monede naționale. Reclamanta
însăși realizează o parte considerabilă din cifra sa de afaceri pe
piețele de export. Or, atunci când o decizie precum decizia în litigiu
sancționează încălcări ale articolului 85 alineatul (1) din tratat, iar
întreprinderile destinatare ale deciziei își exercită în general
activitățile în mai multe state membre, cifra de afaceri din anul de
referință convertită în ECU la cursul mediu de schimb utilizat în
același an este constituită din suma cifrelor de afaceri realizate în
fiecare dintre țările în care întreprinderea își desfășoară activitatea.
Aceasta oferă o imagine clară a realității situației economice a
întreprinderilor în cauză în cursul anului de referință.
Este
necesar, în sfârșit, să se verifice dacă, astfel cum pretinde
reclamanta, plafonul prevăzut la articolul 15 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 17, care corespunde nivelului de „10 % din
cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent”, a
fost depășit din cauza fluctuațiilor monetare survenite ulterior anului
de referință.
În
conformitate cu jurisprudența Curții, procentul prevăzut la această
dispoziție se raportează la cifra de afaceri globală a întreprinderii în
cauză (Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată
anterior, punctul 119).
În
sensul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17,
„exercițiul financiar precedent” este cel care precede data deciziei,
respectiv, în speță, ultimul exercițiu complet al fiecăreia dintre
întreprinderile în cauză la data de 13 iulie 1994.
În
lumina acestor elemente, trebuie să se constate, pe baza informațiilor
furnizate de reclamantă ca răspuns la o întrebare scrisă adresată de
Tribunal, că nivelul amenzii convertit în moneda națională la cursul de
schimb practicat la momentul publicării deciziei nu depășește 10 %
din cifra de afaceri globală realizată de reclamantă în 1993.
Având în vedere cele de mai sus, prezentul motiv trebuie respins.
J –
Cu
privire la motivul întemeiat, pe de o parte, pe un calcul eronat al
părții din amendă care corespunde încălcării imputate întreprinderii
Prat Carton și, pe de altă parte, pe o încălcare a obligației de
motivare în această privință

Argumentele părților
Reclamanta
susține că a fost calculată greșit de către Comisie partea din amendă
care corespunde încălcării pretins săvârșite de Prat Carton, reținând
același procent din cifra de afaceri ca și cel prevăzut pentru
reclamantă, și anume 9 %, redus cu o treime datorită cooperării
întreprinderii în cursul investigării cauzei. Or, participarea limitată a
Prat Carton la reuniunile JMC din perioada iunie 1990-martie 1991 și
faptul că aceasta nu a fost „lider” ar fi justificat o reducere a
cuantumului amenzii.
În
sfârșit, reclamanta denunță lipsa absolută de transparență și absența
motivării în ceea ce privește calculul părții din amendă care corespunde
încălcării imputate întreprinderii Prat Carton.
Comisia
amintește că, astfel cum a precizat la punctul 154 din considerentele
deciziei, reclamanta, care a achiziționat Prat Carton în februarie 1991,
răspunde pentru comportamentul anticoncurențial al acesteia pentru
toată perioada participării sale la înțelegere. Deoarece prin decizie
s‑a aplicat o singură amendă reclamantei, calculată pe baza cifrei sale
de afaceri globale pentru carton și cuprinzând, prin urmare, cifra de
afaceri a Prat Carton, comportamentul acestei întreprinderi nu ar fi
determinat impunerea unei amenzi separate. Conform Comisiei,
argumentația reclamantei este în contradicție, așadar, cu faptul că a
fost aplicată o singură amendă reclamantei.
În
aceste condiții, ar trebui de asemenea să se respingă orice acuzație
referitoare la o lipsă de transparență sau la o incoerență în motivarea
deciziei, în această privință.

Aprecierea Tribunalului
Conform
explicațiilor oferite de Comisie, amenda aplicată reclamantei
corespunde unui nivel de 6 % din suma cifrelor de afaceri realizate
în 1990 de reclamantă și, respectiv, de Prat Carton (nivel de 9 %
reținut împotriva întreprinderilor „lideri”, redus cu o treime datorită
atitudinii reclamantei, considerată a fi cooperantă). Chiar dacă într‑un
astfel de caz este de dorit ca decizia să conțină o motivare mai amplă a
metodei de calcul aplicate, este necesar, pentru motivele deja enunțate
(a se vedea punctele 351-353 de mai sus), să se respingă argumentul
reclamantei întemeiat pe o încălcare a articolului 190 din tratat.
Trebuie
amintit în continuare (a se vedea punctul 250 de mai sus) că a fost
demonstrată de către Comisie participarea Prat Carton la coluziunea
privind prețurile și la coluziunea privind timpii de oprire în perioada
iunie 1990-februarie 1991. În schimb, s‑a reținut faptul că nu a fost
demonstrată suficient de către Comisie participarea Prat Carton la o
coluziune privind cotele de piață în aceeași perioadă și nici
participarea sa, între jumătatea anului 1986 și luna iunie 1990, la unul
dintre elementele constitutive ale încălcării descrise la articolul 1
din decizie.
Luând
în considerare faptul că Prat Carton a participat numai la anumite
elemente constitutive ale încălcării și pentru o durată mai limitată
decât cea reținută de Comisie, este necesar să se procedeze la o
reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei.
În
speță, întrucât niciunul dintre celelalte motive invocate de reclamantă
nu justifică o reducere a amenzii, Tribunalul, în exercițiul
competenței sale de fond, stabilește cuantumul acestei amenzi la
14.000 000 ECU.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În
conformitate cu articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de
procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul
sau mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze
cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte
propriile cheltuieli. Întrucât acțiunea este admisă numai în parte, în
urma unei juste aprecieri a circumstanțelor din cauză, Tribunalul
hotărăște că reclamanta suportă propriile cheltuieli de judecată, precum
și jumătate din cheltuielile efectuate de Comisie și că aceasta va
suporta cealaltă jumătate din propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a treia extinsă)
hotărăște:
1)
Anulează
articolul 2 primul, al doilea, al treilea și al patrulea paragraf din
Decizia 94/601/CE a Comisiei din 13 iulie 1994 referitoare la o
procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CE (IV/C/33.833 –
Carton) în ceea ce o privește pe reclamantă, cu excepția următoarelor
pasaje:
„Întreprinderile prevăzute la
articolul 1 încetează de îndată încălcările menționate mai sus, în cazul
în care nu au făcut‑o deja. Acestea se abțin pe viitor, în cadrul
activităților lor din sectorul cartonului, de la orice acord sau
practică concertată care poate avea un obiect sau un efect identic sau
similar, inclusiv orice schimb de informații comerciale:
(a)      prin
care participanții ar fi informați direct sau indirect cu privire la
producția, vânzările, registrele de comenzi, nivelurile de utilizare a
mașinilor, prețurile de vânzare, costurile sau planurile de
comercializare ale altor producători.
Orice
sistem de schimb de date generale la care acestea ar fi abonate, precum
sistemul Fides sau succesorul său, va fi administrat astfel încât să
excludă toate datele ce permit identificarea comportamentului unor
producători.”
2)
Stabilește cuantumul amenzii aplicate reclamantei la articolul 3 din Decizia 94/601 la 14 000 000 ECU.
3)
Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
4)
Obligă
reclamanta la suportarea propriilor cheltuieli de judecată și a
jumătate din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie.
5)
Obligă Comisia la suportarea a jumătate din propriile cheltuieli de judecată.
Vesterdorf
Briët
Lindh
Potocki

Cooke
Pronunțată în ședință publică la Luxemburg, la 14 mai 1998.
Grefier,

Președinte,
H. Jung

B. Vesterdorf
Table des matières
Situația de fapt
Procedura
Concluziile părților
Cu privire la cererea de anulare a deciziei
A –  Cu privire la motivul referitor la cerințele procedurale și de formă, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
B –  Cu privire la fond
Cu
privire la motivul întemeiat pe absența unei concertări privind
prețurile de tranzacție și pe încălcarea obligației de motivare
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la motivul întemeiat pe absența participării la o înțelegere privind înghețarea cotelor de piață și controlul ofertei
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
1.
Cu privire la existența unei concertări privind înghețarea cotelor de
piață și a unei concertări privind controlul ofertei
2.  Cu privire la comportamentul efectiv al reclamantei
Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în ceea ce privește durata concertării privind prețurile
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu
privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în ceea
ce privește durata înțelegerii referitoare la înghețarea cotelor de
piață și la controlul ofertei
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu
privire la motivul întemeiat pe o eroare de apreciere săvârșită de
Comisie în ceea ce privește sistemul de schimb de informații al Fides
Cu
privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în măsura
în care a considerat că era vorba despre o încălcare unică și globală
și că Sarrió răspunde pentru aceasta sub toate aspectele
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la motivul întemeiat pe lipsa luării în considerare de către Comisie a situației de pe piața spaniolă
Cu privire la motivul întemeiat pe absența participării Prat Carton la încălcare
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
1.  Perioada cuprinsă între jumătatea anului 1986 și luna iunie 1990
a)  Participarea Prat Carton la anumite reuniuni ale PC
b)  Participarea Prat Carton la anumite reuniuni ale COE
i) Obiectul reuniunilor COE în general
ii) Reuniunea COE din 3 octombrie 1989
c)  Declarația Stora privind transmiterea de informații întreprinderilor care nu au fost prezente la reuniuni
d)  Cu privire la participarea Prat Carton la reuniunile JMC
e)  Concluzie cu privire la perioada în cauză
2.  Perioada iunie 1990-februarie 1991
a)  Cu privire la participarea Prat Carton la o coluziune privind prețurile
b)  Cu privire la participarea Prat Carton la o coluziune privind timpii de oprire
c)  Cu privire la participarea Prat Carton la o coluziune privind cotele de piață
3.
Concluzii referitoare la participarea Prat Carton la o încălcare a
articolului 85 alineatul (1) din tratat înainte de a fi achiziționată de
reclamantă în februarie 1991
Cu privire la cererea de anulare a articolului 2 din decizie
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cererea de anulare a amenzii sau de reducere a cuantumului acesteia
A
–  Cu privire la motivul întemeiat pe necesitatea reducerii
amenzii ca urmare a definirii greșite a obiectului și a duratei
încălcării
B –  Cu privire la motivul
întemeiat, pe de o parte, pe o eroare de apreciere săvârșită de Comisie
prin faptul că a considerat că înțelegerea „a reușit în mare măsură să
își atingă obiectivele” și, pe de altă parte, pe încălcarea obligației
de motivare a acestui aspect
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
C
–  Cu privire la motivul întemeiat, pe de o parte, pe o eroare de
drept constând în reținerea de către Comisie a disimulării înțelegerii
ca element agravant și, pe de altă parte, pe o eroare de motivare în
acest sens
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
D
–  Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului
egalității de tratament prin faptul că ar fi fost aplicate de către
Comisie, fără o justificare obiectivă, amenzi mult mai ridicate decât în
practica sa anterioară
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
E
–  Cu privire la motivul întemeiat pe o lipsă de motivare și pe
încălcarea dreptului la apărare în ceea ce privește calculul amenzii
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
F
–  Cu privire la motivul întemeiat, pe de o parte, pe o eroare de
apreciere săvârșită de Comisie prin faptul că nu ar fi luat în
considerare în mod corespunzător rolul jucat de Sarrió în cadrul
înțelegerii și nici comportamentul său efectiv pe piață, iar, pe de altă
parte, pe o lipsă de motivare cu privire la aceste aspecte
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
G –  Cu privire la motivul întemeiat pe faptul că Comisia ar fi trebuit să țină seama de anumite circumstanțe atenuante
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
H –  Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare materială în calculul amenzii aplicate întreprinderii Sarrió
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
I –  Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare de metodă în calculul amenzii
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
J
–  Cu privire la motivul întemeiat, pe de o parte, pe un calcul
eronat al părții din amendă care corespunde încălcării imputate
întreprinderii Prat Carton și, pe de altă parte, pe o încălcare a
obligației de motivare în această privință
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cheltuielile de judecată
Limba de procedură: italiana