CELEX: 62006CJ0221
Преюдициално запитване
Налог върху дългосрочното депониране на отпадъци в депо за отпадъци
Налог, дължим от оператора на депо за отпадъци, изчислен в зависимост от теглото на депонираните отпадъци и състоянието на депото за отпадъци
Освобождаване от налог на депонирането на отпадъци, произхождащи от замърсени места в Австрия
Липса на освобождаване на депонирането на отпадъци, произхождащи от замърсени места, разположени в други държави-членки
Член 90 ЕО
Вътрешни данъци
Дискриминация

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 10 ЕО, член 12 ЕО, член 23 ЕО, член 25 ЕО, член 49 ЕО и член 90 ЕО.
Запитването е отправено в рамките на спор между Stadtgemeinde Frohnleiten (община Frohnleiten) и Gemeindebetriebe Frohnleiten GmbH (общинско предприятие на Frohnleiten), от една страна, и Bundesminister für Land- und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft (федерален министър на земеделието и горското стопанство, на околната среда и водите, наричан по-нататък „министър“), от друга страна, по повод облагането с данъци на депонирането на отпадъци от Италия в общинското депо за отпадъци на Frohnleiten.
Правна уредба
Общностна правна уредба
Съгласно член 1 от Регламент (ЕИО) № 259/93 на Съвета от 1 февруари 1993 година относно надзора и контрола върху превози на отпадъци в рамките на, за и от Европейската общност (
ОВ L 30, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 161), изменен с Регламент (ЕО) № 2557/2001 на Комисията от 28 декември 2001 година (
ОВ L 349, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 8, стр. 3, наричан по-нататък „Регламент № 259/93“), този регламент се прилага по-конкретно към превозите на отпадъци в рамките на Общността.
Членове 3—5 от Регламент № 259/93 уреждат процедурата, приложима към превозите между държави-членки на отпадъци за обезвреждане.
Съгласно член 3, параграф 1 от регламента „[к]огато нотификаторът възнамерява да превозва отпадъци за обезвреждане от една държава-членка до друга държава-членка […], той трябва да съобщи това на компетентния орган по местоназначението […].“
Член 4, параграф 1, параграф 2, букви а) и в) и параграф 3, буква а), подточка i) и буква б), подточка i) от регламента предвижда следното:
„1.   При получаване на нотификацията компетентният орган по местоназначението изпраща […] потвърждение на нотификатора […].
а)
компетентният орган по местоназначението разполага с 30 дни след изпращането на потвърждението да реши дали да разреши превоза, със или без условия, или да го откаже. Той има право да изиска допълнителна информация.
Той дава своето разрешение само ако няма възражения от негова страна […]
[…]
[…]
в)
Възраженията и условията по смисъла на букви a) […] се основават на параграф 3.
[…]
а)
i)
За да изпълнят принципите на близост, приоритетност на оползотворяването и самодостатъчност на общностно и национално ниво в съответствие с Директива 75/442/ЕИО, държавите-членки могат да предприемат мерки в съответствие с Договора, като забранят изцяло или частично или възразяват систематично срещу превози на отпадъци. Подобни мерки се съобщават незабавно на Комисията, която информира останалите държави-членки.
[…]
б)
Като отчитат географските обстоятелства или необходимостта от специализирани инсталации за определени видове отпадъци, компетентните органи по експедицията и местоназначението могат да отправят обосновани възражения спрямо планирани превози, ако те не са в съответствие с Директива 75/442/ЕИО, и особено с членове 5 и 7:
i)
за да спазят принципа на самодостатъчност на общностно и национално ниво.“
Национална правна уредба
Съгласно член 1 от Закона за възстановяване на замърсените места (Altlastensanierungsgesetz) от 7 юни 1989 г. (BGBl. 299/1989, наричан по-нататък „ALSAG“) този закон има за цел финансирането на обезопасяването и възстановяването на замърсените места.
Съгласно член 2, параграфи 1, 2, 3, 11, 13 и 14 от ALSAG:
„(1)   „Замърсени места“ са съществуващи депа и места с променено предназначение, както и замърсените от тях земя и подпочвени води, от което произтичат — според резултатите от оценка на опасността — значителни рискове за здравето на лицата или за околната среда. Замърсяването в резултат на емисии във въздуха не попада в приложното поле на настоящия закон.
(2)   „Съществуващи депа“ са депа за отпадъци, създадени със или без разрешение.
(3)   „Места с променено предназначение“ са места, оборудвани със съоръжения, в които са били обработвани опасни за околната среда вещества.
[…]
(11)   „Евентуално замърсени места“ са сектори, които могат да бъдат отграничени от съществуващи депа и места с променено предназначение и от които могат да възникнат, предвид естеството им или предходното им използване, значителни рискове за човешкото здраве или за околната среда.
(13)   „Обезопасяване“ означава предотвратяването на рискове за околната среда, по-специално на възможното изхвърляне на произхождащи от замърсени места токсични вещества, които са опасни за здравето и за околната среда.
(14)   „Възстановяване“ означава отстраняване на причината за риска или отстраняване на замърсяването на околната среда.“
Член 3 от ALSAG въвежда данък, наречен „Altlastenbeitrag“ (вноска за замърсени места). Параграф 1, точки 1 и 2, както и параграф 2, точка 1 от този член предвиждат следното:
„(1)   На облагане с Altlastenbeitrag подлежат:
1.
дългосрочното депониране на отпадъци, включително включването на отпадъците в структурата на депото за отпадъци, дори когато това е свързано със строителнотехническите цели на депото или с други цели;
2.
насипването или изравняването на терените с отпадъци, включително включването им в геоложките структури, с изключение на насипванията или изравняванията, които изпълняват конкретна функция при строителнотехнически действия в рамките на мащабно строителство (например насипите или основите или основните пластове на шосета, железопътни линии, земни основи, насипването на изкопи или дренажни канали);
[…]
(2)   От задължението за заплащане на данъка са освободени:
1.
депонирането, съхраняването или превозът на отпадъци, за които е доказано, че са последица от обезопасяването или възстановяването
а)
на евентуално замърсени места, включени в кадастъра на евентуално замърсените места, или
б)
на замърсените места, включени в картата на замърсените места.“
Съгласно член 4, параграф 1 от ALSAG Altlastenbeitrag се дължи от „оператора на депо за отпадъци или на сметохранилище“.
Член 5 от ALSAG определя „основата за изчисляване“ на Altlastenbeitrag като „масата на отпадъците, съответстваща на брутното тегло, което представлява теглото на отпадъците, включващо и опаковките“.
Размерът на Altlastenbeitrag, изразен в евро „на започнат тон“, е определен в член 6 от ALSAG. Тази разпоредба установява тарифа, която варира в зависимост от естеството на отпадъците, датата на депонирането и оборудването на депото.
Съгласно член 11 от ALSAG приходите от Altlastenbeitrag се използват за разкриване и оздравяване на замърсените места.
Кадастърът на евентуално замърсените места и картата на замърсените места, посочени в член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG, са уредени в член 13 от този закон. Последната разпоредба предвижда следното:
„(1)   Landeshauptmann уведомява федералния министър на околната среда, младежта и семейството за евентуално замърсените места. За целите на преброяването на замърсените места министърът координира на федерално равнище преброяването, оценката и класифицирането на евентуално замърсените места в сътрудничество с федералния министър на икономиката и федералния министър на земеделието и горското стопанство и организира провеждането, чрез Landeshauptmann и в зависимост от наличните средства (член 12, параграф 2), на допълнителни проучвания, доколкото те са необходими за преброяването, оценката и класифицирането на евентуално замърсените места и за степенуването на приоритетите. Данните и сведенията, събрани в резултат от преброяването, се изпращат на Umweltbundesamt (Федерална служба по околната среда), която ги оценява и ги включва в кадастъра на евентуално замърсените места (член 11, параграф 2, точка 2).
(2)   Министърът на околната среда, младежта и семейството координира с оглед на преброяването на замърсените места всички мерки за оценка на опасността на преброените евентуално замърсени места. Евентуално замърсените места, за които въз основа на извършената преценка се смята, че се нуждаят от обезопасяване или оздравяване, се включват като замърсени места в карта на замърсените места (член 11, параграф 2, точка 2), поддържана от Umweltbundesamt. […]“
Според Verwaltungsgerichtshof в кадастъра на евентуално замърсените места и в картата на замърсените места можело да бъдат включени поради естеството си единствено места, намиращи се в Австрия, тъй като тези регистри служат за преброяването на замърсените места в Австрия, с оглед на подготовката на тяхното обезопасяване или оздравяване. Поради тази причина предвиденото в член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG освобождаване от Altlastenbeitrag било възможно само спрямо отпадъци, които са последица от обезопасяването или възстановяването на разположено в Австрия замърсено място или евентуално замърсено място.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
Gemeindebetriebe Frohnleiten GmbH, в което Gemeinde Frohnleiten е единствен съдружник, експлоатира общинското депо за отпадъци във Frohnleiten.
През четвъртото тримесечие на 2001 г. и през първото тримесечие на 2002 г. в това депо за отпадъци са депонирани множество тонове стружкови отпадъци от Италия. Превозът им в Австрия е разрешен от австрийските власти в съответствие с членове 3—5 от Регламент № 259/93.
Отпадъците са от разположен в община Rovigo (Италия) терен, чието възстановяване е обявено за необходимо с италианския план за възстановяване на замърсени места, приет по силата на член 22 от Декрет-закон № 22 от 5 февруари 1997 г. (редовно приложение към GURI, № 38 от 15 февруари 1997 г.) и на Наредба на италианския министър на околната среда от 16 май 1989 г. (GURI № 121 от 26 май 1989 г., стр. 12).
Жалбоподателите в главното производство правят искане пред Bezirkshauptmannschaft Graz-Umgebung (администрация на провинция Graz, наричана по-нататък „ВН“) да установи освобождаването от Altlastenbeitrag, тъй като според тях тези отпадъци били от замърсено място и следвало да се ползват от предвиденото в член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG освобождаване от Altlastenbeitrag.
С решение от 11 май 2004 г. ВН приема, че въпросните отпадъци са освободени от Altlastenbeitrag на основание член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG. След като австрийските федерални власти обжалват това решение, то е потвърдено с решение на Landeshauptmann von Steiermark (министър-председател на областното правителство на провинция Щирия, наричан по-нататък „LH“) от 30 ноември 2004 г. Както ВН, така и LH преценяват, че всяка дискриминация по отношение на отпадъци, които са последица от законови мерки по възстановяване или по обезопасяване на замърсени места, в зависимост от това дали тези отпадъци произхождат от Австрия или от друга държава-членка, би съставлявало нарушение на член 90 ЕО.
С решение от 10 януари 2005 г. министърът отменя решението на LH и приема, че въпросните отпадъци подлежат на облагане с Altlastenbeitrag, тъй като не са от място, включено в кадастъра на евентуално замърсените места или в картата на замърсените места. Според министъра Altlastenbeitrag не попада в приложното поле на член 90 ЕО, тъй като не е данък върху отпадъците сами по себе си, а данък, свързан с определена дейност. Всъщност този данък не се налагал върху стоки, които могат да бъдат пуснати в обращение, чиято стойност би оскъпил, и които поради това биха били в неизгодно положение при продажба на територията на Австрия, а представлявал облагане на всички мерки, с които окончателно се завършва жизненият цикъл на подобни стоки.
Жалбоподателите в главното производство обжалват това решение на министъра пред Verwaltungsgerichtshof. По същество те твърдят, че Altlastenbeitrag попада в приложното поле на член 90 ЕО и че тази разпоредба би била нарушена, ако посоченият данък се изчислява по различен начин според това дали се налага върху внeсeни стоки или върху сходни национални стоки, като последицата от това различие би била оскъпяването на внeсeните стоки.
Verwaltungsgerichtshof установява, че ALSAG преследва цели в областта на политиката на околната среда, а именно обезопасяването и оздравяването на замърсените места. Прилагането на тази политика налагало предварителното идентифициране на замърсените места посредством проверки на място. Ето защо единствено разположените на територията на Австрия места можело да бъдат идентифицирани като замърсени места по смисъла на ALSAG. Според Verwaltungsgerichtshof от това не можело да се прави извод, че австрийските власти са длъжни да се въздържат от преференциално третиране на депонирането на отпадъци, произхождащи от тези места. От практиката на Съда не следвало, че предвиденото в член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG освобождаване нарушава общностното право.
Като смята все пак, че възприетото тълкуване не е безспорно, Verwaltungsgerichtshof решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Допускат ли членове 10 ЕО, 12 ЕО, 23 ЕО, 25 ЕО, 49 ЕО или 90 ЕО национална данъчноправна уредба, съгласно която депонирането на отпадъци подлежи на облагане с данък („Altlastenbeitrag“), но която предвижда, че депонирането на отпадъци, за които е доказано, че са последица от възстановяването или обезопасяването на замърсени места, се освобождава от този данък, когато тези места (замърсени или евентуално замърсени места) са вписани в предвидените от закона административни регистри (кадастър на евентуално замърсените места или карта на замърсените места), ако в тези регистри могат да се вписват само разположени на територията на съответната държава места и вследствие на това освобождаването от данък е възможно единствено при депониране на отпадъци от разположени на територията на съответната държава евентуално замърсени места или замърсени места?“
По преюдициалния въпрос
По член 23 ЕО, член 25 ЕО и член 90 ЕО
С първата част от въпроса си препращащата юрисдикция пита дали национален данък като Altlastenbeitrag представлява такса с равностоен на вносно мито ефект по смисъла на член 23 ЕО и член 25 ЕО или вътрешен данък, който е дискриминационен и следователно противоречи на член 90 ЕО.
В началото следва да се напомни, че разпоредбите на Договора за ЕО относно таксите с равностоен ефект и тези относно дискриминационните вътрешни данъци не се прилагат кумулативно, поради което според системата на Договора една и съща мярка не може да се включва едновременно в двете посочени категории (вж. по-конкретно Решение от 17 юли 1997 г. по дело Haahr Petroleum,
С-90/94, Recueil, стр. І-4085
, точка 19, Решение от 29 април 2004 г. по дело Weigel,
С-387/01, Recueil, стр. І-4981
, точка 63 и Решение от 15 юни 2006 г. по дело Air Liquide Industries Belgium,
С-393/04 и С-41/05, Recueil, стр. І-5293
, точка 50).
Що се отнася до член 23 ЕО и член 25 ЕО, според постоянната съдебна практика всеки едностранно наложен паричен налог, дори да е минимален, независимо от наименованието и начина му на събиране, с който се облагат стоките поради факта, че преминават граница, и който не е мито в прекия смисъл на това понятие, представлява такса с равностоен ефект по смисъла на член 23 ЕО и член 25 ЕО (вж. по-конкретно Решение по дело Haahr Petroleum, посочено по-горе, точка 20, Решение от 2 април 1998 г. по дело Outokumpu,
C-213/96, Recueil, стр. I-1777
, точка 20, Решение по дело Weigel, посочено по-горе, точка 64 и Решение по дело Air Liquide Industries Belgium, посочено по-горе, точка 51).
С оглед на това определение и предвид характеристиките на Altlastenbeitrag следва да се установи, че със заплащането на този данък се облага всяко дългосрочно депониране на отпадъци, независимо дали те произхождат от Австрия или от друга държава-членка. Ето защо причината за удържането на данък като Altlastenbeitrag не е свързана с преминаването на границата на държавата, която го е въвела.
Следователно съответствието на такъв данък с общностното право не може да се преценява в светлината на член 23 ЕО и член 25 ЕО.
Що се отнася до член 90 ЕО, в системата на Договора тази разпоредба допълва разпоредбите за премахване на митата и на таксите с равностоен ефект. Тя има за цел да осигури свободното движение на стоките между държавите-членки в нормални условия на конкуренция чрез отстраняването на всякаква форма на закрила, която може да последва от прилагането на дискриминационни вътрешни данъци по отношение на стоки с произход от други държави-членки (вж. по-конкретно Решение по дело Air Liquide Industries Belgium, посочено по-горе, точка 55 и Решение от 18 януари 2007 г. по дело Brzeziński,
С-313/05, Сборник, стр. І-513
, точка 27).
Според постоянната съдебна практика паричните налози, които произтичат от общ режим на вътрешно облагане и се налагат систематично според едни и същи обективни критерии спрямо категории стоки, независимо от произхода или местоназначението на последните, попадат в приложното поле на член 90 ЕО (вж. Решение по дело Air Liquide Industries Belgium, посочено по-горе, точка 56 и цитираната съдебна практика).
На първо място, следва да се провери дали данък като Altlastenbeitrag представлява вътрешен данък по смисъла на член 90 ЕО.
В това отношение следва да се установи, че с такъв данък, който очевидно има данъчен характер, се облага всяко дългосрочно депониране на отпадъци в депо за отпадъци, независимо дали същите произхождат от Австрия или от друга държава-членка.
Австрийското правителство поддържа обаче, че Altlastenbeitrag не попада в приложното поле на член 90 ЕО, с аргумента че той не бил данък, с който се облагат стоки по смисъла на тази разпоредба. Всъщност поради обстоятелството, че отпадъците, депонирани в депа за отпадъци, нямали парична стойност, с Altlastenbeitrag не се облагали стоки в търговския оборот, чиято стойност би могла да се оскъпи от този данък и които биха били в неизгодно положение при продажбата им на национална територия.
Според австрийското правителство с Altlastenbeitrag се облага предоставянето на услуги от оператора на депото за отпадъци и този данък зависел от естеството на тази услуга. То подчертава по-специално, че съгласно член 6 от ALSAG данъчната тежест се определя не според естеството на депонираните отпадъци, а според естеството на съоръженията за обезвреждане и според качеството на управлението на тези съоръжения.
Доводът на австрийското правителство, според който при липса на пазарна стойност отпадъците за обезвреждане не се включвали в понятието „стоки“ по смисъла на член 90 ЕО, не може да бъде приет.
Всъщност, от една страна, в свое Решение от 9 юли 1992 г. по дело Комисия/Белгия, известно като „Déchets wallons“ (
С-2/90, Recueil, стр. І-4431
, точка 28), Съдът приема, че отпадъците, независимо дали подлежат на рециклиране или не, трябва да се считат за стоки, чието движение в съответствие с член 30 от Договора за ЕО (след изменението, нов член 28 ЕО) по принцип не трябва да се препятства.
От друга страна, Съдът уточнява в точки 25 и 26 от същото решение, че отпадъците за обезвреждане, макар да са лишени от собствена търговска стойност, могат да бъдат повод за търговски сделки във връзка с тяхното обезвреждане или депониране. Вътрешен данък, с който се облагат тези отпадъци, може да затрудни или оскъпи посочените търговски сделки от гледна точка на оператора, който желае да се освободи от отпадъците, поради което този данък може да представлява прикрито ограничение на свободното движение на тези отпадъци, а целта на член 90 ЕО е именно да отстрани това ограничение в случай на дискриминационно третиране на внесените отпадъци.
Що се отнася до довода на австрийското правителство, според който с данък като Altlastenbeitrag се облагат не стоки, а предоставяне на услуги, той следва също да бъде отхвърлен.
Според постоянната съдебна практика член 90 ЕО следва да се тълкува разширително, така че да се обхванат всички данъчни способи, които биха могли да засегнат пряко или косвено равното третиране на националните стоки и внесените стоки. Следователно предвидената в този член забрана трябва да се прилага всеки път, когато данъчно облагане може да има възпиращо действие спрямо вноса на стоки с произход от други държави-членки в полза на вътрешното производство (Решение от 16 февруари 1977 г. по дело Schöttle,
20/76, Recueil, стр. 247
, точка 13, Решение от 3 март 1988 г. по дело Bergandi,
252/86, Recueil, стр. 1343
, точка 25 и цитираната съдебна практика, както и Решение от 7 декември 1995 г. по дело Ayuntamiento de Ceuta,
С-45/94, Recueil, стр. І-4385
, точка 29).
В Решение по дело Bergandi, посочено по-горе, и в Решение от 15 март 1989 г. по дело Lambert и др. (
317/86, 48/87, 49/87, 285/87, 363/87—367/87, 65/88 и 78/88—80/88, Recueil, стр. 787
) Съдът се е произнесъл, че член 95 от Договора за ЕИО (нов член 95 ЕО, който след изменение е станал нов член 90 ЕО) се прилага спрямо вътрешните данъци върху употребата на внесени стоки, когато последните са предназначени основно за тази употреба и са внесени единствено за тази употреба.
Следва да се установи обаче, че с данък като Altlastenbeitrag, чийто правопораждащ факт е дългосрочното депониране на отпадъци за обезвреждане в депо, се облага единствената търговска сделка, чийто предмет все още могат да бъдат отпадъците, извън свързаните с тяхното обезвреждане сделки, и че що се отнася до подлежащите на облагане с този данък отпадъци, произхождащи от други държави-членки, същите се внасят в държавата по място на облагане само с оглед на тази сделка.
Освен това, както следва от посочените по-горе Решение по дело Schöttle (точки 12—15) и Решение по дело Haahr Petroleum (точки 38 и 40), данък, който се налага не върху стоките сами по себе си, а върху определена дейност на предприятие, свързана със стоки, и който се изчислява по-конкретно в зависимост от теглото на въпросните стоки, попада в приложното поле на член 90 ЕО и доколкото се отразява веднага върху цената на националните и на внесените стоки, същият трябва да се налага без дискриминация спрямо внесените стоки.
Тази съдебна практика е развита в контекста на движението на стоки, които имат пазарна стойност и могат да бъдат пуснати за продажба в държавата-членка на вноса, за които отражението върху стойността е било подходящият критерий за преценка на евентуалните ограничения върху свободното движение на стоките.
За сметка на това, доколкото съобразно посоченото в точка 42 от настоящото решение единствените търговски сделки, за които отпадъците за обезвреждане могат да бъдат повод, са сделките, свързани с тяхното обезвреждане или депониране, подходящият критерий за преценка на евентуалните ограничения върху свободното движение на тези стоки е критерият за отражението на данъка върху цената, заплащана от икономическите оператори, за да се освободят от тях.
В това отношение трябва да се установи, на първо място, че управлението на депо за отпадъци несъмнено представлява дейност, свързана с отпадъците, които се депонират в него, на следващо място — макар качеството на оборудването на депото и на управлението му да има значение при изчисляването на Altlastenbeitrag, от членове 5 и 6 от ALSAG следва, че размерът на този данък зависи също от теглото и естеството на депонираните отпадъци, и накрая — макар посоченият данък да се заплаща от оператора на депото, същият има възможност да го отрази върху стойността на услугата, фактурирана на оператора, който депонира отпадъците.
Следователно данък като Altlastenbeitrag представлява вътрешен данък по смисъла на член 90 ЕО, с който косвено се облагат депонираните отпадъци.
На второ място, следва да се провери дали вътрешен данък като Altlastenbeitrag води до дискриминация в противоречие с член 90 ЕО.
Според постоянната съдебна практика нарушение на член 90, първа алинея ЕО е налице, когато данъкът, с който се облага внесената стока, и този, с който се облага подобната местна стока, се изчисляват по различен начин и съгласно различни правила, при което се стига, макар и само в определени случаи, до облагане на внесената стока с по-висок данък (Решение от 26 юни 1991 г. по дело Комисия/Люксембург,
С-152/89, Recueil, стр. І-3141
, точка 20, Решение по дело Weigel, посочено по-горе, точка 67 и Решение по дело Brzeziński, посочено по-горе, точка 29).
Следователно дадена система на данъчно облагане съответства на член 90 ЕО само ако действа по начин, който изключва всякаква възможност за по-тежко облагане на внесените стоки в сравнение с местните стоки и следователно в никакъв случай няма дискриминиращо действие (Решение по дело Комисия/Люксембург, посочено по-горе, точки 21—25, Решение по дело Haahr Petroleum, посочено по-горе, точка 34, Решение от 23 октомври 1997 г. по дело Комисия/Гърция,
С-375/95, Recueil, стр. І-5981
, точка 29, Решение от 17 юни 1998 г. по дело Grundig Italiana,
С-68/96, Recueil, стр. І-3775
, точка 12 и Решение по дело Brzeziński, посочено по-горе, точка 40).
За да се прецени дали определена система на данъчно облагане има дискриминационен характер, е необходимо да се вземат предвид не само данъчните ставки, но също и данъчната основа и условията за събиране на различните данъци (Решение от 27 февруари 1980 г. по дело Комисия/Ирландия,
55/79, Recueil, стр. 481
, точка 8 и цитираната съдебна практика, Решение от 12 май 1992 г. по дело Комисия/Гърция,
С-327/90, Recueil, стр. І-3033
, точка 11, както и Решение по дело Grundig Italiana, посочено по-горе, точка 13).
Национална разпоредба като член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG, която предвижда освобождаване от вътрешен данък на някои национални стоки, като изключва тази възможност за внесени стоки, може в някои случаи да доведе до облагане на внесената стока с по-висок данък в сравнение с националната стока. Следователно такава разпоредба противоречи по принцип на забраната за дискриминация, прогласена в член 90 ЕО (вж. в този смисъл Решение от 19 февруари 1998 г. по дело Chevassus-Marche,
С-212/96, Recueil, стр. І-743
, точка 26).
Австрийското правителство твърди обаче, че член 90 ЕО не се противопоставял на посочения данък, тъй като австрийската правна уредба не водела до неравно третиране на подобни случаи. Целта на Altlastenbeitrag била финансирането на обезопасяването и оздравяването на замърсените места. Предвиденото в член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG освобождаване от този данък преследвало същата цел. Тя предполагала предварителното идентифициране на замърсените места посредством проверки на място, чието извършване било възможно единствено на територията на Австрия. Ето защо съществувала обективна разлика между местата на австрийска територия, които единствено можело да бъдат идентифицирани, и тези, разположени в други държави-членки.
Съществувала също обективна разлика в зависимост от това дали оздравяването на дадено място и обезвреждането на отпадъци се извършват в една и съща държава-членка или в две различни държави-членки, което изключвало всяко неравно третиране, съставляващо дискриминация. Държавата-членка не била длъжна да приравнява обстоятелства, които са свързани с територията на друга държава-членка, на подобни обстоятелства, които са свързани със собствената ѝ територия, при условие че това не води до дискриминация в зависимост от националността на икономическите оператори. В конкретния случай предвиденото в член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG освобождаване се прилагало въз основа на обективен и недискриминационен критерий — извършване на оздравяване на замърсено място в Австрия. Това освобождаване не противоречало на член 90 ЕО, тъй като не съществувала дискриминация във връзка със стоките от други държави-членки.
Тези доводи следва да бъдат отхвърлени.
На първо място, съгласно постоянната съдебна практика макар на настоящия етап от развитието си общностното право да не ограничава свободата на всяка държава-членка да въвежда диференцирана система на данъчно облагане на някои стоки в зависимост от обективни критерии, дори когато тези стоки са подобни по смисъла на член 90, първа алинея ЕО, този диференциран подход все пак съответства на общностното право само ако преследва цели, които също съответстват на изискванията на Договора и на вторичното право, и ако условията за прилагането му изключват всяка форма на дискриминация, била тя пряка или косвена, спрямо вноса от други държави-членки или на закрила в полза на конкурентно местно производство (Решение по дело Outokumpu, посочено по-горе, точка 30 и Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Nádasdi и Németh,
С-290/05 и С-333/05, Recueil, стр. І-10115
, точка 51).
Както се подчертава обаче в точка 52 от настоящото решение, национална разпоредба като член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG може в някои случаи да доведе до облагане на внесената стока с по-висок данък в сравнение с националната стока. Дори да се приеме, че целта за оздравяване на националните места, замърсени от отпадъци, е съвместима с изискванията на Договора и на вторичното право, такава разпоредба не е съвместима с член 90 ЕО.
На следващо място, ако се приеме, че доводите на австрийското правителство трябва да бъдат тълкувани като оспорване на подобието между внесените от други държави-членки отпадъци и тези, които са създадени на австрийска територия, тези доводи следва да бъдат отхвърлени.
От една страна, като се изключи географският им произход, отпадъците, които са предназначени по сходен начин за обезвреждане чрез дългосрочното им депониране в депо за отпадъци, несъмнено представляват подобни стоки. Трябва да се подчертае в частност, че освобождаването от предвидения в член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG данък не прави разграничение според опасността или други характеристики на депонираните отпадъци.
От друга страна, следва да се отговори отрицателно на въпроса дали разликата в произхода на националните отпадъци и на внесените от други държави-членки отпадъци е достатъчна, за да се изключи подобието им по смисъла на член 90 ЕО.
Безспорно в точки 34 и 35 от Решението по дело Déchets wallons, посочено по-горе, Съдът установява специфичния характер на отпадъците, който се дължи на обстоятелството, че съобразно с принципа на отстраняване на увреждането на околната среда приоритетно още при източника, който се съгласува с принципите на близост и самодостатъчност, отпадъците трябва да бъдат обезвредени възможно най-близо до мястото, на което са създадени, за да се ограничи доколкото е възможно техният превоз. От това Съдът заключава в точка 36 от същото решение, че предвид различията между отпадъците, създавани на различни места, и връзката им с мястото на тяхното създаване националната правна уредба, която третира различно отпадъците, създавани на националната територия, и тези, които произхождат от други държави-членки, не е дискриминационна.
Този извод обаче се е отнасял само до безопасните отпадъци, които не попадат в приложното поле на Директива 84/631/ЕИО на Съвета от 6 декември 1984 година относно надзора и контрола в рамките на Европейската Общност на трансграничните превози на опасни отпадъци (
ОВ L 326, стр. 31
).
След Решението по дело Déchets wallons, посочено по-горе, общностният законодател приема Регламент № 259/93, който отменя и заменя Директива 84/631, като разширява приложното поле на въведената система спрямо всички отпадъци, опасни и безопасни, с изключение на някои видове специфични отпадъци, изброени изчерпателно в член 1 от този регламент.
Съдът приема, че въведените с Регламент № 259/93 условия и процедури за превозите на отпадъци между държавите-членки са приети в стремежа да се гарантира опазването на околната среда и с оглед на цели от сферата на политиката на околната среда, каквито са принципите на близост, приоритетност на оползотворяването и самодостатъчност на общностно и национално ниво (Решение от 28 юни 1994 г. по дело Парламент/Съвет,
С-187/93, Recueil, стр. І-2857
, точки 21 и 22 и Решение от 13 декември 2001 г. по дело DaimlerChrysler,
C-324/99, Recueil, стр. І-9897
, точка 41).
Съдът приема също, че Регламент № 259/93 урежда по хармонизиран на общностно равнище начин въпроса за превоза на отпадъци с цел да се гарантира опазването на околната среда (Решение по дело DaimlerChrysler, посочено по-горе, точка 42).
Член 4, параграф 3 от този регламент предвижда по-конкретно в букви а), подточка i) и б), подточка i) възможността за органите на държавата-членка по местоназначението съответно да предприемат мерки, като забранят изцяло или частично или възразяват систематично срещу превозите на отпадъци и отправят обосновани възражения спрямо планирани превози с оглед на изпълнението на принципите на близост и самодостатъчност на общностно и национално ниво.
От това следва, че след като държава-членка се е отказала да предприеме мерки за обща или частична забрана или систематични възражения съобразно предвиденото в член 4, параграф 3, буква а), подточка i) от Регламент № 259/93 и не е отправила обосновани възражения срещу определен превоз на отпадъци съобразно предвиденото в буква б), подточка i) от същия параграф, тази държава не може да налага ограничения върху свободното движение на своя територия на превозваните отпадъци, основани на принципите на близост и самодостатъчност на общностно и национално ниво (вж. в този смисъл, що се отнася до Директива 84/631, Решение по дело Déchets wallons, посочено по-горе, точки 20 и 21).
Такъв е случаят, когато, както е по делото в главното производство, органите на държава-членка разрешават в съответствие с членове 3—5 от Регламент № 259/93 превоза на нейната територия на отпадъци, произхождащи от друга държава-членка.
Освен това точки 34—36 от Решението по дело Déchets wallons, посочено по-горе, не се отнасят до разглеждането на данъчна мярка в светлината на член 95 от Договора за ЕИО, а са част от съображения във връзка с възможността за обосноваване на национална мярка, съставляваща пречка за свободното движение на отпадъци по смисъла на член 30 от Договора за ЕИО (нов член 30 ЕО, който след изменение е станал нов член 28 ЕО), с императивното изискване за опазване на околната среда (вж. Решение по дело Déchets wallons, посочено по-горе, точки 29—34).
Накрая, що се отнася до материалната невъзможност, на която се позовава австрийското правителство, за идентифициране на замърсените места или евентуално замърсените места на територията на другите държави-членки, трябва да се напомни, че трудности от практическо естество не могат да обосноват прилагането на дискриминационни вътрешни данъци спрямо стоките с произход от други държави-членки (Решение от 23 октомври 1997 г. по дело Комисия/Гърция, посочено по-горе, точка 47 и Решение по дело Outokumpu, посочено по-горе, точка 38).
Макар да е вярно, че за австрийските власти може да се окаже изключително трудно да се уверят, че разположените в други държави-членки места, от които произхождат внесените в Австрия отпадъци, отговарят на условията, предвидени в разглежданото в главното производство австрийско законодателство с оглед на квалифицирането им като замърсени или евентуално замърсени места, необходимо е да се отбележи, че посоченото законодателство дори не предвижда възможност за вносителя да представи доказателство в това отношение, за да може се ползва от освобождаването, приложимо спрямо отпадъците, произхождащи от замърсени или евентуално замърсени места в Австрия (вж. в този смисъл Решение по дело Outokumpu, посочено по-горе, точка 39).
Освен това, въпреки че по принцип член 90 ЕО не задължава държавите-членки да премахнат обективно обоснованите различия, предвидени от вътрешното законодателство по отношение на вътрешното облагане на местните стоки, същото не може да се приеме, когато премахването им е единственото средство за избягване на пряка или косвена дискриминация на внесените стоки (Решение от 8 януари 1980 г. по дело Комисия/Италия,
21/79, Recueil, стр. 1
, точка 16 и Решение по дело Outokumpu, посочено по-горе, точка 40).
Предвид изложените по-горе съображения на първата част от преюдициалния въпрос следва да се отговори, че член 90, първа алинея ЕО не допуска национална данъчна разпоредба като член 3, параграф 2, точка 1 от ALSAG, която освобождава от данъка върху дългосрочното депониране на отпадъци в националните депа депонирането на отпадъци, които са последица от възстановяването или обезопасяването на замърсени или евентуално замърсени места, разположени само на националната територия, но изключва освобождаването на депонирането на отпадъци, които са последица от възстановяването или обезопасяването на места, разположени в други държави-членки.
По тълкуването на член 10 ЕО, член 12 ЕО и член 49 ЕО
Предвид отговора на Съда на първата част от преюдициалния въпрос не е необходимо да се тълкуват членове 10 ЕО, 12 ЕО и 49 ЕО.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Член 90, първа алинея ЕО не допуска национална данъчна разпоредба като член 3, параграф 2, точка 1 от Закона за възстановяване на замърсените места (Altlastensanierungsgesetz) от 7 юни 1989 г., която освобождава от данъка върху дългосрочното депониране на отпадъци в националните депа депонирането на отпадъци, които са последица от възстановяването или обезопасяването на замърсени или евентуално замърсени места, разположени само на националната територия, но изключва освобождаването на депонирането на отпадъци, които са последица от възстановяването или обезопасяването на места, разположени в други държави-членки.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.