CELEX: 62006TJ0125
Julkiset palveluhankinnat
Päiväkodin täysimääräistä hallinnointia koskeva tarjouspyyntömenettely
Päätös käyttää infrastruktuuri- ja logistiikkatoimiston (OIB) palveluja ja luopua tarjouspyyntömenettelystä

Asian tausta
Kantaja, eli Centro Studi Antonio Manieri Srl, on yhtiö, joka on erikoistunut koulutustoimintojen ja koulutusyksiköiden hallinnointiin.
Neuvosto käynnisti 20.10.2003 rajoitetun tarjouspyyntömenettelyn, jonka otsikko oli ”B-Bryssel: Päiväkodin täysimääräinen hallinnointi, 2003/S 209-187862” (jäljempänä tarjouspyyntömenettely).
Neuvosto ilmoitti pääsihteeristönsä 7.1.2004 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että arviointikomitea oli hyväksynyt kantajan ehdokkuuden, ja vahvisti sen, että kyseinen yhtiö täytti rajoitettuun menettelyyn osallistumista koskevat vaatimukset.
Tarjouspyyntömenettelyyn liittyvä tarjouspyyntö piti alun perin lähettää vuoden 2004 heinäkuussa, mutta lähettämistä lykättiin kahteen otteeseen. Tarjouspyyntö lähetettiin kantajalle lopulta 8.12.2004 päivätyllä kirjeellä, jonka mukana seurasi myös sopimusluonnos. Tarjousten esittämisen määräpäiväksi vahvistettiin .
Kantaja toimitti tarjouksensa neuvostolle vuoden 2005 alussa. Neuvosto ilmoitti pääsihteeristönsä 21.4.2005 päivätyllä kirjeellä ottaneensa sen vastaan.
Neuvosto ilmoitti 20.12.2005 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että päätöksen tekemisen ajankohtaa oli lykätty saakka.
Kantajalle ilmoitettiin neuvoston pääsihteeristön 16.1.2006 päivätyllä faksitse lähetetyllä kirjeellä neuvoston päätöksistä, jotka koskivat yhtäältä sitä, että tarjouspyyntömenettelystä luovuttiin, ja toisaalta sitä, että päiväkodin hallinnointi annettaisiin Brysselin infrastruktuuri- ja logistiikkatoimiston (OIB) hoidettavaksi. Mainitussa kirjeessä todettiin seuraavaa:
”Pääsihteeristö on päättänyt luopua otsikossa mainitusta tarjouspyyntö[menettelystä] neuvoston asetuksen N:o 1605/2002 101 artiklan mukaisesti laaditun tarjouspyynnön 4 kohdan nojalla.
Pääsihteeristö on arvioinut myönteisesti ehdotusta, jonka OIB teki sille vuoden 2005 jälkimmäisellä puoliskolla – – ja joka sisältää ensisijaisesti pääsihteeristön virkamiesten lapsille tarkoitetun päiväkodin välittömän hallinnollisen ja pedagogisen hallinnoinnin.
Kyseisen vaihtoehdon tarkastelu on tuonut esille useita etuja erityisesti henkilöstölle taattujen sopimusehtojen, mittakaavaetujen ja käytettävissä olevien voimavarojen optimoinnin suhteen riittävän toimielinten välisen yhteistyön osalta.
– –”
Kantaja pyysi 15.2.2006 päivätyllä kirjeellä neuvostolta päivättyä kirjettä koskevaa selvitystä ja esitti argumentteja kyseisen kirjeen sisällön riitauttamiseksi.
Neuvosto vastasi 3.3.2006 päivätyllä kirjeellä kantajan esittämiin kysymyksiin ja argumentteihin.
Oikeudenkäyntimenettely
Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen 20.3.2006 lähettämällään faksilla. Alkuperäinen kanne lähetettiin postitse. Se saapui ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon . Asian selvittämistoimia liittyvää pyyntöä koskeva korjaus toimitettiin .
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti antoi 12.6.2006 asian neljännen jaoston käsiteltäväksi.
Neuvosto toimitti vastineensa 18.7.2006.
Vastauksen toimittamisen määräpäiväksi vahvistettiin 10.10.2006. Vastaus lähetettiin postitse. Vastaus saapui ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon .
Kantaja toimitti 10.10.2006 täydentävän pyynnön, jossa se pyysi saada esittää asiakirjoja osana asian selvittämistoimia.
Neuvosto esitti 23.10.2006 kyseistä pyyntöä koskevat huomautuksensa.
Kirjallinen käsittely päättyi kantajan vastauskirjelmän toimittamiseen 30.11.2006.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti siirsi 18.1.2007 asian kolmannen jaoston käsiteltäväksi.
Koska esittelevä tuomari oli estynyt, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti siirsi asian toisen jaoston käsiteltäväksi.
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
kumoaa neuvoston pääsihteeristön 16.1.2006 tekemän päätöksen luopua tarjouspyyntömenettelystä
—
kumoaa OIB:n ehdotusta koskevan myönteisen arvion
—
toteuttaa kaikki kantajan oikeuksien suojelemisen edellyttämät toimet, mukaan lukien OIB:n kanssa tehdyn sopimuksen täytäntöönpanon lykkääminen
—
määrittää kantajalle aiheutuneen vahingon suuruuden oikeuden ja kohtuuden mukaan (ex aequo et bono)
—
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
ensisijaisesti jättää kanteen tutkimatta, koska se on toimitettu EY 230 artiklassa vahvistetun enimmäismääräajan päättymisen jälkeen
—
toissijaisesti toteaa kumoamis- ja korvausvaatimukset perusteettomiksi
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Tutkittavaksi ottaminen
Neuvosto vetoaa siihen, ettei kannetta ja kantajan vastausta voida ottaa tutkittaviksi, koska ne on molemmat toimitettu määräajan päätyttyä.
1.
Kanteen nostamiselle varatun määräajan noudattaminen
EY 230 artiklan viidennessä kohdassa määrätään, että määräaika kumoamiskanteen nostamiselle on kaksi kuukautta tapauksen mukaan joko säädöksen julkaisemisesta tai siitä, kun se on annettu kantajalle tiedoksi, taikka siitä, kun kantaja sai siitä tiedon. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 102 artiklan 2 kohdan mukaisesti kyseistä määräaikaa on lisäksi pidennettävä pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä.
Käsiteltävänä olevassa asiassa neuvoston päätös on lähetetty kantajalle neuvoston pääsihteeristön kirjeellä, joka on päivätty 16.1.2006 ja joka on seuraavana päivänä toimitettu kantajalle faksitse. Kantaja on istunnossa nimenomaisesti myöntänyt saaneensa kyseisen kirjeen .
Koska kantaja on saanut kirjeen 17.1.2006, määräaika kyseistä päätöstä koskevan kumoamiskanteen nostamiseksi – pidennettynä pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä – on päättynyt maanantaina puolenyön aikaan (määräajan päättymispäivä).
On todettava, että jäljennös kannekirjelmästä saapui kirjaamoon faksitse 20.3.2006 ja että kannekirjelmän alkuperäinen kappale toimitettiin sinne .
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 43 artiklan 6 kohdan mukaisesti päivämäärä 20.3.2006 otetaan huomioon arvioitaessa prosessimääräaikojen noudattamista sillä edellytyksellä, että asiakirjan allekirjoitettu alkuperäiskappale on toimitettu kirjaamoon viimeistään kymmenen päivän kuluttua siitä, eli viimeistään puolenyön aikaan. Koska käsiteltävänä olevassa asiassa kannekirjelmän allekirjoitettu alkuperäiskappale on toimitettu vasta , päivämäärää ei voida ottaa huomioon prosessimääräaikojen noudattamisen osalta. Näin ollen ainoa päivämäärä, joka voidaan ottaa huomioon arvioitaessa sitä, onko kannekirjelmä mahdollisesti toimitettu myöhässä, on . Koska tämä päivämäärä on myöhäisempi kuin määräajan päättymispäivä, kanne on nostettu myöhässä ja se on lähtökohtaisesti jätettävä tutkimatta.
On kuitenkin tutkittava, onko käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyse sellaisista ennalta arvaamattomista seikoista tai ylivoimaisesta esteestä, jonka perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voisi poiketa kyseisestä määräajasta yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 45 artiklan toisen kohdan nojalla, jota mainitun perussäännön 53 artiklan nojalla sovelletaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käytävään oikeudenkäyntiin.
Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 45 artiklassa tarkoitetut ylivoimaisen esteen ja ennalta arvaamattomien seikkojen käsitteet sisältävät asianosaisesta riippumattomiin epänormaaleihin olosuhteisiin liittyvän objektiivisen osan lisäksi subjektiivisen osan, joka koskee asianosaisen velvollisuutta suojautua epänormaalin tapahtuman seurauksilta toteuttamalla asianmukaisia toimenpiteitä joutumatta kuitenkaan tekemään kohtuuttomia uhrauksia. Asianosaisen on erityisesti seurattava huolella menettelyn etenemistä ja muun muassa oltava huolellinen asetettujen määräaikojen noudattamisen osalta (asia
C-195/91 P, Bayer v. komissio, tuomio 15.12.1994, Kok., s. I-5619
, 32 kohta). Ylivoimaisen esteen käsitettä ei voida soveltaa tilanteessa, jossa huolellinen ja valistunut henkilö olisi objektiivisesti tarkasteltuna voinut välttää kanteen nostamista koskevan määräajan ylittymisen (asia
209/83, Ferriera Valsabbia v. komissio, tuomio 12.7.1984, Kok., s. 3089
, 22 kohta ja asia
C-325/03 P, Zuazaga Meabe v. SMHV, määräys 18.1.2005, Kok., s. I-403
, 25 kohta). Näin ollen on tutkittava, voidaanko niitä olosuhteita, joihin kantaja on vedonnut, pitää sellaisina poikkeuksellisina olosuhteina, jotka merkitsevät ylivoimaista estettä.
Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja lähetti kannekirjelmän allekirjoitetun alkuperäiskappaleen sisältävän postipaketin 17.3.2006. Lähettäessään alkuperäiskappaleen kantaja saattoi kohtuullisesti odottaa, että se saapuisi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen ennen kanteen nostamiselle varatun määräajan päättymistä, varsinkin kun kyseistä määräaikaa oli pidennetty saakka, kun otettiin huomioon se, että kannekirjelmän jäljennös lähetettiin faksitse. Kyseinen paketti oli jo saapunut Luxemburgin postin toimipisteeseen , minkä osoittaa lähetyssarakkeeseen merkitty leima. Se seikka, että kyseinen toimipiste piti pakettia hallussaan 42 päivän ajan (–), on selvästi epänormaalia eikä johtunut kantajasta, joka on toiminut huolellisesti noudattaakseen säädettyjä määräaikoja, koska se on lähettänyt kannekirjelmän alkuperäiskappaleen hyvissä ajoin ennen kanteen nostamiselle varatun määräajan päättymistä ja koska se on toteuttanut tarvittavat toimenpiteet pidentääkseen kyseistä määräaikaa työjärjestyksen 43 artiklan 6 kohdan mukaisesti lähettämällä kannekirjelmän jäljennöksen faksitse ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon. Näin ollen on todettava, että se, että kannekirjelmän alkuperäiskappale on toimitettu määräajan päätyttyä, perustuu ylivoimaiseen esteeseen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 25/65 ja 26/65, Simet ja Feram v. korkea viranomainen, tuomio , Kok., s:n 52 loppu).
Tästä seuraa, että koska yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 45 artiklan toisen kohdan nojalla määräajan päättymiseen ei voida vedota kantajaa vastaan, neuvoston esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
2.
Kantajan vastauksen toimittamiselle varatun määräajan noudattaminen
Kantajan vastauksen toimittamisen määräpäiväksi vahvistettiin 10.10.2006. Koska vastaus toimitettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon , se toimitettiin myöhässä.
Kantajan vastauksen alkuperäiskappale lähetettiin Brysselistä postitse 6.10.2006. Vaikka alkuperäiskappale lähetettiin vain neljä päivää ennen sen toimittamiselle varatun määräajan päättymistä, kantaja ei kuitenkaan ole käyttänyt hyväkseen työjärjestyksen 43 artiklan 6 kohdassa säädettyä mahdollisuutta lähettää jäljennös allekirjoitetusta alkuperäiskappaleesta kirjaamoon faksitse tai muulla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käytössä olevalla teknisellä tiedonsiirtovälineellä, mikä olisi voinut pidentää vastauksen toimittamiselle varattua määräaikaa jopa 10 päivällä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon käsiteltävänä olevan asian olosuhteet, kantaja ei ole osoittanut sellaista huolellisuutta, jota tavanomaisen valistuneelta kantajalta voidaan odottaa määräaikojen noudattamisessa. Kantaja on päinvastoin lisännyt vaaraa siitä, että vastaus saapuu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen myöhässä, koska se on yhtäältä jättänyt tekemättä tarvittavia päätelmiä niistä ongelmista, joita kannekirjelmän toimittamisen yhteydessä ilmeni, ja toisaalta jättänyt toimittamatta jäljennöstä allekirjoitetusta alkuperäiskappaleesta kirjaamoon faksitse tai muulla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käytössä olevalla teknisellä tiedonsiirtovälineellä.
Tällainen huolellisuuden noudattamatta jättäminen sulkee pois sen, että kyse olisi ylivoimaisesta esteestä, joten kantajan vastaus on jätettävä tutkimatta.
Kumoamisvaatimukset
1.
Alustavia huomautuksia
Aluksi on todettava, että kantaja vaatii paitsi neuvoston sellaisen päätöksen kumoamista, jonka perusteella tarjouspyyntömenettelystä on luovuttu, myös neuvoston tekemän, OIB:n ehdotusta koskevan myönteisen arvion kumoamista. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutkii tältä osin OIB:n ehdotusta koskevan myönteisen arvion osalta esitetyn kumoamisvaatimuksen sen jälkeen, kun se on tutkinut tarjouspyyntömenettelystä luopumista koskevan päätöksen kumoamisvaatimuksen.
Seuraavaksi on todettava, että kantaja vetoaa kumoamisvaatimustensa tueksi neljään kanneperusteeseen, jotka koskevat ensinnäkin EY 43, EY 49 ja EY 86 artiklan rikkomista, toiseksi tarjouspyynnön 4 kohdan ja EY 43 ja EY 49 artiklan rikkomista, Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (
EYVL L 248, s. 1
; jäljempänä varainhoitoasetus) 89, 97, 98, 100 ja 101 artiklan rikkomista ja varainhoitoasetuksen soveltamissäännöistä annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (
EYVL L 357, s. 1
; jäljempänä soveltamisasetus) 135 ja 147 artiklan rikkomista, kolmanneksi perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä ja neljänneksi soveltamisasetuksen 116 artiklan virheellistä soveltamista.
Lisäksi on todettava, että kantaja on kyseisistä neljästä kanneperusteesta vedonnut kunkin osalta avoimuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutkii kantajan väitteitä, jotka koskevat kyseisten kahden periaatteen loukkaamista, sen jälkeen, kun se on tutkinut neljä kanneperustetta.
2.
Kumoamisvaatimus, joka koskee komission päätöstä luopua tarjouspyyntömenettelystä
Neljäs kanneperuste, joka koskee soveltamisasetuksen 116 artiklan virheellistä soveltamista
Asianosaisten lausumat
Neuvosto on 3.3.2006 päivätyssä kirjeessään (ks. edellä 9 kohta) esittänyt perustelun siitä, ettei perustamissopimuksen ja varainhoitoasetuksen sääntöjä ja yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita sovelleta käsiteltävänä olevassa asiassa, koska neuvosto ei ole toiminut soveltamisasetuksen 116 artiklan 7 kohdassa tarkoitettuna hankintaviranomaisena, mutta kantaja riitauttaa tämän perustelun ja toteaa, ettei mainittua säännöstä voida ottaa huomioon ” tehdyn päätöksen” lainmukaisuuden tutkimisessa, koska säännöstä ei mainita kyseisessä päätöksessä.
Kantaja kiistää joka tapauksessa sen, että soveltamisasetuksen 116 artiklan 7 kohdassa säädettyä poikkeusta voitaisiin soveltaa käsiteltävänä olevassa asiassa.
Kantaja katsoo ensinnäkin, että kyseistä poikkeusta on tulkittava suppeasti eli siten, että sitä sovelletaan yhteisön toimielinten yksiköiden välisiin järjestelyihin. Kantajan mukaan OIB ei ole tällainen yksikkö, vaan – kuten infrastruktuuri- ja logistiikkatoimiston perustamisesta Brysseliin 6.11.2002 tehdyn komission päätöksen 2003/523/EY (
EUVL 2003, L 183, s. 35
) johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee – varainhoitoasetuksen 171 artiklassa tarkoitettu yhteisön virasto. Toisin kuin Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) tai Euroopan henkilöstövalintatoimisto (EPSO) OIB ei kantajan mukaan myöskään voi olla kytköksissä neuvostoon. Kantajan mukaan kyseessä ei nimittäin ole varainhoitoasetuksen 174 artiklassa tarkoitettu toimielinten yhteinen yhteisön virasto, koska päätöksen 2003/523 6 artiklan mukaan sitä johtavat yksinomaan komission osoittamat johtokunnan jäsenet.
Toiseksi kantaja toteaa, että on sovellettava ex analogia -oikeuskäytäntöä, jonka mukaan julkisia hankintoja koskevia määräyksiä ja säännöksiä sovelletaan silloin, kun hankintaviranomainen, kuten alueellinen yhteisö, aikoo kirjallisesti tehdä itseensä nähden muodollisesti erillisen ja päätöksenteon kannalta itseensä nähden riippumattoman yksikön kanssa tavaroiden toimittamista koskevan vastikkeellisen sopimuksen. Kantaja toteaa, että kun otetaan huomioon, ettei OIB ole neuvoston yksikkö ja ettei neuvostolla ole mahdollisuutta harjoittaa valvontaa siihen nähden, käsiteltävänä olevassa asiassa ei voida vedota siihen, ettei varainhoitoasetusta tai EY 43 ja EY 49 artiklaa voida soveltaa.
Kolmanneksi kantaja huomauttaa, että päätöksen 2003/523 toisesta ja kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee, että OIB on luotu toimistoksi, jonka tarkoituksena on hallinnoida yhteisön hallinnon muiden kuin olennaisten toimintojen ulkoistamista. Näin ollen päätös sellaisen palvelun hoitamisesta itse, jonka osalta on jo aloitettu tarjouspyyntömenettely, on ristiriidassa OIB:n tehtävän kanssa.
Neuvosto kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että varainhoitoasetuksen 88 artiklan mukaan ”julkiset hankinnat ovat vastikkeellisia kirjallisia sopimuksia, jotka hankintaviranomainen tekee [kyseisen asetuksen] 104 ja 167 artiklan mukaisesti ja jotka koskevat irtaimen tai kiinteän omaisuuden, työsuoritusten taikka palveluiden hankkimista yhteisöjen talousarviosta osittain tai kokonaan suoritettavaa maksua vastaan”.
Jotta hankintaa voidaan pitää julkisena hankintana, ”hankintaviranomaisen” on tehtävä sopimus. Soveltamisasetuksen 116 artiklan 7 kohdan mukaan ”hankintaviranomaisiksi katsotaan yhteisön toimielinten yksiköt lukuun ottamatta tapauksia, joissa nämä sopivat keskenään palveluiden tarjoamista, tuotteiden toimittamista tai urakoiden toteuttamista koskevista hallinnollisista järjestelyistä”.
Edellä mainituista kahdesta säännöksestä seuraa, että palvelujen tarjoaminen jää julkisia hankintoja koskevien sääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle silloin, kun kyseinen palvelun tarjoaminen on yhteisön toimielinten yksiköiden välisen hallinnollisen järjestelyn kohteena.
Toisin kuin kantaja väittää, OIB on soveltamisasetuksen 116 artiklan 7 kohdassa tarkoitettu yhteisön toimielinten yksikkö. Päätöksen 2003/523 neljännen perustelukappaleen mukaan ”[OIB:lle] valittu toimistotyyppi koostuu hallinnollisista yksiköistä, joiden tarkoituksena on tukea komission muiden yksiköiden toimintaa ja/tai mahdollisesti myös muiden yhteisön toimielinten yksiköiden toimintaa”. Koska komissio mainitsee OIB:lta mahdollisesti tukea saavien tahojen joukossa myös ”komission muut yksiköt”, komissio viittaa kyseisessä perustelukappaleessa implisiittisesti mutta välttämättä siihen, että myös OIB on sen yksikkö.
Tästä seuraa, ettei neuvosto ollut velvollinen noudattamaan julkisia hankintoja koskevia sääntöjä silloin, kun se päätti käyttää OIB:n palveluja. Tätä päätelmää eivät horjuta kantajan esittämät muut väitteet.
Kantaja on esittänyt väitteitä yhtäältä siitä, että OIB olisi yhtäältä kytköksissä komissioon eikä neuvostoon, ja toisaalta siitä, että OIB:tä johtaisivat yksinomaan komission nimeämät johtokunnan jäsenet, ja tältä osin on todettava, ettei kumpikaan väitteistä ole perusteltu. Ensinnäkin soveltamisasetuksen 116 artiklan 7 kohdassa säädetty poikkeus koskee nimittäin yhteisön toimielinten yksiköiden välisiä hallinnollisia järjestelyjä, eikä tältä osin ole merkitystä sillä, kuuluvatko mainitut yksiköt samaan toimielimeen. Toiseksi se, että OIB on kytköksissä komission henkilöstön ja hallinnon pääosastoon, ei estä sitä, että sen toiminta olisi toimielinten välistä, mikä ilmenee selvästi päätöksen 2003/523 neljännestä ja kuudennesta perustelukappaleesta ja 2 artiklan 4 kohdasta. Kolmanneksi on päätöksen 2003/523 6 artiklan 1 kohdan g alakohdan osalta todettava, että kyseisessä säännöksessä säädetään nimenomaisesti, että OIB:n johtokuntaan kuuluu myös muiden toimielinten edustaja. Tämä viimeinen toteamus paitsi kumoaa kantajan väitteen siitä, että OIB:tä johtavat yksinomaan komission nimeämät johtokunnan jäsenet, myös korostaa OIB:n luonnetta toimielintenvälisenä kokonaisuutena.
Samoista syistä on hylättävä perusteettomina kantajan väitteet, jotka koskevat sitä, että OIB on neuvostoon nähden erillinen yksikkö muodollisesti ja siihen nähden riippumaton päätöksenteon osalta. EY 281 artikla merkitsee joka tapauksessa sitä, ettei OIB voi olla erillinen ja riippumaton neuvostoon nähden. Kun otetaan huomioon, että kyseisen määräyksen mukaan ainoastaan Euroopan yhteisö sellaisenaan on oikeushenkilö yhteisön toimielinjärjestelmässä, neuvosto ja OIB ovat osa samaa oikeushenkilöä eikä OIB:tä näin ollen voida pitää neuvostoon nähden erillisenä tai riippumattomana yksikkönä.
Kantaja on väittänyt, ettei soveltamisasetuksen 116 artiklan 7 kohtaa voida ottaa huomioon arvioitaessa ”16.1.2006 tehdyn päätöksen” lainmukaisuutta, koska päätöksessä ei millään tavalla viitata kyseiseen säännökseen, ja tältä osin on todettava, että neuvosto on päivätyllä kirjeellä ilmoittanut kantajalle päätöksestään luopua tarjouspyyntömenettelystä sen päätöksen johdosta, jonka se oli tehnyt OIB:n palvelujen käyttämisestä. Tarjouspyyntömenettelystä luopumista koskevan päätöksen osalta on todettava, että neuvosto mainitsee mainitussa kirjeessä asianmukaisesti ne kaksi säännöstä, joihin kyseinen päätös perustuu, eli varainhoitoasetuksen 101 artiklan ja tarjouspyynnön 4 kohdan. Sen päätöksen osalta, joka koskee OIB:n palvelujen käyttämistä, edellä 44–48 kohdasta ilmenee, että kyseessä on tarjouspyyntömenettelyyn liittymätön toimi, joka ei koske kantajaa. Tästä seuraa, että se, ettei päätöksessä mitenkään viitata soveltamisasetuksen 116 artiklan 7 kohtaan, ei ole relevanttia siltä osin kuin kysymys on tarjouspyyntömenettelystä luopumista koskevan päätöksen lainmukaisuuden tutkimisesta, joten kyseinen väite on hylättävä perusteettomana.
Niiltä osin kuin on lopuksi kyse kantajan väitteestä siitä, että päiväkodin täysimääräisen hallinnoinnin hoitaminen OIB:n omin voimin on ristiriidassa OIB:n tehtävän kanssa, joka perustuu yhteisön hallinnon muiden kuin olennaisten toimintojen ulkoistamiseen, on todettava, ettei päätöksessä 2003/523 aseteta OIB:lle velvollisuutta turvautua järjestelmällisesti tarjouspyyntömenettelyihin tehtäväänsä hoitaessaan. Vaikka OIB voikin kyseisen päätöksen 16 artiklan nojalla turvautua tällaiseen menettelyyn, sitä ei yhdessäkään säännöksessä kuitenkaan kielletä täyttämästä tehtäväänsä omin keinoin. Koska mainitunlaista kieltoa ei ole olemassa, OIB:n tehtävänä on näin ollen arvioida tapauskohtaisesti, onko tarjouspyyntömenettelyyn turvautuminen asianmukaista.
Edellä esitetystä seuraa, että se, että neuvosto ja OIB sopivat päiväkodin täysimääräistä hallinnointia koskevasta järjestelystä, merkitsee palvelujen tarjoamista koskevaa, kahden yhteisön toimielimen yksikön välisen hallinnollisen järjestelyn toteuttamista, johon ei sovelleta julkisia hankintoja koskevia sääntöjä.
Neljäs kanneperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomana.
Kolmas kanneperuste, joka koskee ”perusteluvelvollisuuden” noudattamatta jättämistä
Asianosaisten lausumat
Kantaja kiistää sen, että niillä lukuisilla eduilla, jotka neuvosto on maininnut 16.1.2006 päivätyssä kirjeessään, voitaisiin oikeuttaa neuvoston päätös käyttää OIB:n palveluja, vaikka otettaisiin huomioon neuvoston päivätyssä kirjeessään esittämät selitykset. Kantajan mukaan neuvosto on näin ollen toiminut ”perusteluvelvollisuuden” vastaisesti esittäessään selityksiään, jotka koskevat henkilöstölle taattuja sopimusehtoja, mittakaavaetuja ja käytettävissä olevien voimavarojen optimointia.
Neuvosto kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että kantaja sekoittaa kyseisessä kanneperusteessa keskenään perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämisen ja ilmeisen arviointivirheen. Vaikka kanneperusteen otsikossa mainitaan perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättäminen, kyseisen kanneperusteen osalta esitetyt väitteet nimittäin koskevat pikemminkin sellaisia virheitä, joita neuvoston väitetään tehneen silloin, kun se on arvioinut niitä etuja, joita päätös käyttää OIB:n palveluja merkitsi.
On kuitenkin muistettava, että kyse on kahdesta toisistaan erillisestä perusteesta, joihin voidaan vedota kumoamisvaatimuksen osalta. Ensimmäinen peruste, joka koskee perustelujen puuttumista tai puutteellisuutta, koskee EY 253 artiklassa tarkoitettua olennaisten menettelymääräysten rikkomista ja merkitsee sellaista oikeusjärjestyksen perusteisiin pohjautuvaa perustetta, joka yhteisöjen tuomioistuinten on viran puolesta tutkittava (ks. asia
C-166/95 P, komissio v. Daffix, tuomio 20.2.1997, Kok., s. I-983
, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Yhteisöjen tuomioistuimet voivat sitä vastoin tutkia toisen kanneperusteen, joka koskee riidanalaisen päätöksen aineellista lainmukaisuutta, vain jos kantaja on vedonnut siihen.
Näin ollen kolmannen kanneperusteen osalta esitettyihin väitteisiin on otettava kantaa siten, että ensiksi tutkitaan ne väitteet, jotka koskevat perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä, ja seuraavaksi ne väitteet, jotka koskevat ilmeisten arviointivirheiden olemassaoloa.
Perusteluvelvollisuuden mahdollisen noudattamatta jättämisen osalta on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseisen velvollisuuden laajuus riippuu kyseessä olevan toimen luonteesta ja siitä asiayhteydestä, jossa se on toteutettu. Perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimielimen päättely siten, että yhtäältä niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat puolustaa oikeuksiansa ja varmistaa päätöksen oikeellisuuden, ja että toisaalta yhteisöjen tuomioistuimet voivat tutkia toimenpiteen laillisuuden (asia
C-350/88, Delacre ym. v. komissio, tuomio 14.2.1990, Kok., s. I-395
, 15 ja 16 kohta; asia
T-217/01, Forum des migrants v. komissio, tuomio 9.4.2003, Kok., s. II-1563
, 68 kohta ja asia
T-195/05, Deloitte Business Advisory v. komissio, tuomio 18.4.2007, Kok., s. II-871
, 45 kohta).
Käsiteltävänä olevan asian osalta on todettava, että 16.1.2006 päivätyssä kirjeessä mainitaan nimenomaisesti se, että päätös luopua tarjouspyyntömenettelystä perustellaan sillä myönteisellä arviolla, joka oli esitetty OIB:n neuvostolle tekemästä ehdotuksesta. Kyseisessä kirjeessä neuvoston pääsihteeristö ilmoittaa kantajalle siitä, että sen jälkeen, kun oli tehty päätös kyseisten palvelujen antamisesta OIB:n huolehdittaviksi OIB:n tekemän ehdotuksen perusteella, ei enää ole syytä jatkaa tarjouspyyntömenettelyä. Tästä seuraa, että päivätystä kirjeestä ilmenevät selkeästi ja yksiselitteisesti neuvoston päättely, mikä mahdollistaa yhtäältä sen, että kantajalle selviävät kyseisen toimenpiteen syyt, jotta se voi puolustaa oikeuksiaan ja varmistaa päätöksen oikeellisuuden, ja että toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Tästä seuraa, ettei neuvosto ole tarjouspyyntömenettelystä luopumista koskevassa päätöksessään jättänyt noudattamatta perusteluvelvollisuutta.
Ilmeisten arviointivirheiden mahdollisen olemassaolon osalta on muistettava, että toimielimellä, joka turvautuu tarjouspyyntömenettelyyn, on laaja harkintavalta niiden seikkojen osalta, jotka otetaan huomioon hankintasopimusta koskevaa päätöstä tehtäessä, ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävä rajoittuu sen tarkistamiseen, että menettelysääntöjä ja perusteluja koskevia sääntöjä on noudatettu, että tosiseikat ovat aineellisesti paikkansapitäviä ja ettei kyse ole ilmeisestä arviointivirheestä (ks. asia T-250/05, Evropaïki Dynamiki v. komissio, tuomio 12.7.2007, 89 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kantaja ei tältä osin ole esittänyt tosiseikkoja, joilla voitaisiin osoittaa, että tarjouspyyntömenettelystä luopumista koskevan päätöksen tekemisessä olisi tehty ilmeinen arviointivirhe. Niiltä osin kuin on kyse päätöksestä käyttää OIB:n palveluja ja erityisesti tällaiseen päätökseen liittyvistä väitetyistä eduista, on todettava, että vaikka neuvosto on toki velvollinen vastaamaan tekemänsä valinnan oikeutuksesta poliittisille päätöksentekijöille ja sisäisille tilintarkastajille, sen ei kuitenkaan ole osoitettava tarjouspyyntömenettelyn osallistujalle niitä etuja, joita syntyy päätöksestä toteuttaa kyseiset palvelut sen omin keinoin. Tällainen valinta on nimittäin poliittinen ja kuuluu näin ollen neuvoston harkintavallan alaan. Tästä seuraa, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana ole käsiteltävänä olevan kanteen osalta tutkia OIB:n palvelujen käyttämistä koskevan päätöksen taloudellisia ja institutionaalisia perusteluja.
Kyseinen kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Toinen kanneperuste, joka koskee perustamissopimuksen, varainhoitoasetuksen, soveltamisasetuksen ja tarjouspyynnön rikkomista
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää ensinnäkin, että tarjouspyynnön 4 kohta voi toimia oikeudellisena perusteena tarjouspyyntömenettelystä luopumiselle ainoastaan, jos kyseisen luopumisen tarkoituksena on uuden tarjouspyyntömenettelyn käynnistäminen. Näin ollen se, että neuvoston päätöksessä luopua tarjouspyyntömenettelystä viitataan tarjouspyynnön 4 kohtaan, on kantajan mukaan epäjohdonmukaista ja ristiriitaista ja merkitsee oikeudellista virhettä.
Toiseksi se, että neuvoston päätöksessä luopua tarjouspyyntömenettelystä viitataan varainhoitoasetuksen 101 artiklaan, ei kantajan mukaan myöskään ole relevanttia, koska mainitussa säännöksessä säädetään, että tällainen luopuminen on perusteltava. Tältä osin perustelu on kantajan mukaan se, että kyseiset palvelut päätettiin antaa OIB:n hoidettaviksi. Kun otetaan huomioon se, ettei OIB osallistunut muiden tavoin tarjouspyyntömenettelyyn ja että se esitti tarjouksensa määräajan päätyttyä, kyseinen päätös ei merkitse tarjouspyyntömenettelystä luopumista. Kyse on näin ollen varainhoitoasetuksen 101 virheellisestä soveltamisesta, joka on lisäksi tehty varainhoitoasetuksen 89, 97, 98 ja 100 artiklan ja soveltamisasetuksen 135 ja 147 artiklan vastaisesti.
Kantaja toteaa kolmanneksi, että vaikka neuvosto on toteuttanut jonkinlaisen vertailevan analyysin yhtäältä OIB:n ehdotuksen ja toisaalta kantajan ja muiden tarjouspyyntömenettelyyn osallistuneiden yhtiöiden tarjousten välillä, se ei kuitenkaan ole vaatinut OIB:tä osallistumaan tarjouspyyntömenettelyyn. Näin ollen neuvoston valitsema menettely merkitsee myös yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja avoimuusperiaatteen loukkaamista ja EY 43 ja EY 49 artiklan rikkomista.
Neuvosto kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tarjouspyynnön 4 kohdan osalta on ensinnäkin todettava, että kyseisessä säännöksessä todetaan seuraavaa:
”Sihteeristö voi omasta harkinnastaan ja ilman, että se olisi velvollinen perustelemaan päätöstään:
a)
olla suorittamatta hankintaa, jota varten tarjouspyyntömenettely käynnistettiin, ja aloittaa menettelyn uudelleen:
– –
Tarjoaja ei yhdessäkään näistä tapauksista – olipa sen tarjous hyväksytty tai hylätty – voi vaatia minkäänlaista korvausta.”
Vaikka tarjouspyynnön 4 kohdan a alakohdan kirjaimellinen tulkinta mahdollistaa sen, että neuvoston sellaisen päätöksen, että hankintaa ei suoriteta, ja tarjouspyyntömenettelyn uudelleen aloittamista koskevan päätöksen välillä voidaan katsoa olevan yhteys, tällaista säännöstä on kuitenkin tulkittava varainhoitoasetuksen 101 artikla huomioon ottaen. Vaikka tarjouspyynnön 4 kohdan a alakohdassa säädetään vain neuvoston mahdollisuudesta aloittaa uusi tarjouspyyntömenettely sen jälkeen, kun se on päättänyt olla suorittamatta hankintaa ensimmäisen menettelyn pohjalta, vaihtoehtoisesta mahdollisuudesta, eli siitä, ettei hankintaa suoriteta lainkaan, säädetään nimenomaisesti varainhoitoasetuksen 101 artiklassa. Viimeksi mainitussa säännöksessä säädetään, että ”hankintaviranomainen voi sopimuksen allekirjoittamiseen asti joko luopua sopimuksen tekemisestä tai peruuttaa hankintamenettelyn”. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen voi tarjouspyynnön 4 kohdan a alakohdan perusteella päätellä, ettei neuvostolla ole mahdollisuutta luopua tarjouspyyntömenettelystä.
On toki totta, että toisin kuin tarjouspyynnön 4 kohdan a alakohdassa, varainhoitoasetuksen 101 artiklassa nimenomaisesti velvoitetaan hankintaviranomainen perustelemaan päätöksensä luopua sopimuksen tekemisestä. Kolmannen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä on kuitenkin osoitettu, että neuvosto oli käsiteltävänä olevassa asiassa perustellut asianmukaisesti päätöksensä luopua tarjouspyyntömenettelystä. Tästä seuraa, että neuvoston päätös luopua tarjouspyyntömenettelystä on varainhoitoasetuksen 101 artiklassa asetettujen edellytysten mukainen.
Niiltä osin kuin on toiseksi kyse väitteestä, joka koskee EY 43 ja EY 49 artiklan, varainhoitoasetuksen 89, 97, 98 ja 100 artiklan ja soveltamisasetuksen 135 ja 147 artiklan rikkomista, on muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan, jota sovelletaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Oikeuskäytännössä on todettu, että näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tarvittaessa ratkaista kanteen tukeutumatta muihin tietoihin (asia
T-387/94, Asia Motor France ym. v. komissio, tuomio 18.9.1996, Kok., s. II-961
, 106 kohta ja asia
T-113/96, Dubois et Fils v. neuvosto ja komissio, tuomio 29.1.1998, Kok., s. II-125
, 29 kohta). Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja tyytyy kuitenkin ainoastaan viittaamaan kyseisten määräysten ja säännösten rikkomiseen esittämättä minkäänlaisia argumentteja kantansa tueksi. Edellä mainitut periaatteet huomioon ottaen kyseinen väite on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Joka tapauksessa neljännen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä on jo osoitettu, että tarjouspyyntömenettelyn ulkopuolella tehty päätös antaa kyseiset palvelut OIB:n hoidettaviksi oli täysin lainmukainen, koska tilanne, jossa OIB tarjoaa palveluja neuvostolle, ei kuulu julkisia hankintoja koskevien sääntöjen soveltamisalaan, joten edellä mainittujen määräysten ja säännösten rikkomista koskeva mahdollisuus on suljettava pois.
Tästä seuraa, että kyseinen kanneperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja muilta osin hylättävä perusteettomana.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 43, EY 49 ja EY 86 artiklan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo, että koska neuvosto on päättänyt turvautua tarjouspyyntömenettelyyn, se on samalla päättänyt hankkia kyseiset palvelut tarkasti määritettyjen edellytysten mukaisesti, ja sen on näin ollen huolehdittava siitä, että perustamissopimuksen periaatteita, varainhoitoasetusta ja EY 43 ja EY 49 artiklaa noudatetaan. Tässä tilanteessa tarjouspyyntömenettelyn ulkopuolella tehty päätös kyseisten palvelujen antamisesta OIB:n hoidettaviksi ei kantajan mukaan ole EY 43 ja EY 49 artiklan mukaista.
Kantaja vetoaa myös EY 86 artiklaan, jossa ei määrätä yhdestäkään perustamissopimuksen määräyksiä koskevasta poikkeuksesta jäsenvaltioiden julkisten yritysten osalta, ja väittää, että kyseistä sääntöä on sitä suuremmallakin syyllä sovellettava yhteisön toimielimiin.
Kantaja toteaa näin ollen, että päätös antaa kyseiset palvelut OIB:n hoidettaviksi ilman julkistamista tai kilpailuttamista on edellä mainittujen yhteisön oikeuden sääntöjen ja periaatteiden vastaista, mikä oikeuttaa päätöksen kumoamisen.
Neuvosto kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Niiltä osin kuin on ensinnäkin kyse väitteestä, joka koskee EY 86 artiklan rikkomista, on todettava, että päätöksen 2003/523 2 ja 3 artiklasta ilmenee, että OIB on toimisto, jonka tehtävänä on huolehtia yhteisön selvästi sisäisistä tarpeista, joten sitä ei voida pitää EY 86 artiklassa tarkoitettuna julkisena yrityksenä. Näin ollen kyse ei voi olla EY 86 artiklan minkäänlaisesta rikkomisesta, joten kantajan tätä koskeva väite on hylättävä perusteettomana.
Sellaisista muista väitteistä, joita kantaja on kyseisen kanneperusteen osalta esittänyt, ja erityisesti EY 43 ja EY 49 artiklan rikkomista koskevista väitteistä on todettava, että kantaja tyytyy jälleen ainoastaan viittaamaan kyseisten määräysten rikkomiseen esittämättä tältä osin minkäänlaisia argumentteja. Kun otetaan huomioon edellä 71 kohdassa mainitut periaatteet, kyseiset väitteet on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen jätettävä osittain tutkimatta ja muilta osin hylättävä perusteettomana.
– Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskevat väitteet
Kantaja väittää, että sillä, että neuvosto arvioi OIB:n tarjouspyyntömenettelyn ulkopuolella tekemää ehdotusta, loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Tältä osin on muistettava, että yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavoin eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavoin, ellei tuollainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua (asia
C-304/01, Espanja v. komissio, tuomio 9.9.2004, Kok., s. I-7655
, 31 kohta).
Kun otetaan huomioon, että OIB on – kuten neljännen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä todettiin – yhteisön toimielinten yksikkö, OIB:n tilanne ei ole mitenkään verrattavissa siihen tilanteeseen, jossa tarjouspyyntömenettelyn osallistujat ovat. Näin ollen OIB:n tarjouspyyntömenettelyn ulkopuolella tekemän ehdotuksen arvioimisella ei voida loukata yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Kantajan esittämät yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskevat väitteet on näin ollen hylättävä perusteettomina.
– Avoimuusperiaatteen loukkaamista koskevat väitteet
Kantajan mukaan neuvosto on loukannut avoimuusperiaatetta, koska se on antanut kyseiset palvelut OIB:n hoidettaviksi tarjouspyyntömenettelyn ulkopuolella.
Kyseisen periaatteen loukkaamisen osalta on muistettava, että julkisia hankintoja koskevan oikeuskäytännön mukaisesti hankinnan suorittavan toimielimen on kussakin tarjouspyyntömenettelyn vaiheessa noudatettava paitsi tarjoajien yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, myös avoimuusperiaatetta (asia
C-87/94, komissio v. Belgia, tuomio 25.4.1996, Kok., s. I-2043
, 54 kohta ja asia
T-203/96, Embassy Limousines & Services v. parlamentti, tuomio 17.12.1998, Kok., s. II-4239
, 85 kohta).
Avoimuusperiaate merkitsee hankintaviranomaisen kannalta velvollisuutta julkistaa kaikki sellaiset täsmälliset tiedot, jotka koskevat menettelyn koko kulkua (ks. vastaavasti edellä 86 kohdassa mainittu asia Embassy Limousines & Services v. parlamentti, tuomion 85 kohta).
Käsiteltävänä olevan asian osalta on todettava, ettei kantajalle ole ennen 16.1.2006 päivättyä kirjettä ilmoitettu niistä neuvotteluista, jotka neuvoston ja OIB:n välillä oli aloitettu ja jotka johtivat neuvoston päätökseen antaa päiväkodin hallinnointi OIB:n tehtäväksi. Mainittuun päivättyyn kirjeeseen sisältyvien tietojen mukaan kyseiset neuvottelut saivat alkunsa vuoden 2005 toisella vuosipuoliskolla siitä, kun OIB teki ehdotuksensa.
Oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että sellaiset julkisuutta koskevat päämäärät, joita hankintaviranomaisen on avoimuutta koskevan velvollisuuden osalta kunnioitettava, liittyvät yhtäältä sen takaamiseen, että kaikilla tarjoajilla on yhtäläiset mahdollisuudet (ks. vastaavasti edellä 86 kohdassa mainittu asia komissio v. Belgia, tuomion 54 ja 55 kohta), ja toisaalta tarjoajien – joita on rohkaistu suorittamaan ennakkoon investointeja, joita ei voida perua – oikeutettujen odotusten suojelemiseen (ks. vastaavasti edellä 86 kohdassa mainittu asia Embassy Limousines & Services v. parlamentti, tuomion 85 ja 86 kohta).
Kantaja ei käsiteltävänä olevassa asiassa ole osoittanut, että jompikumpi näistä kahdesta päämäärästä olisi vaarantunut. Koska ensinnäkään yksikään tarjoajista ei ole saanut tietoa neuvoston ja OIB:n välisestä kirjeenvaihdosta, se, ettei kyseisiä tietoja ole saatu, ei ole johtanut siihen, että kantajan mahdollisuudet olisivat olleet epäyhdenvertaiset muiden tarjoajien mahdollisuuksiin nähden. Toisaalta kantaja ei ole osoittanut – eikä edes väittänyt –, että sitä olisi rohkaistu suorittamaan investointeja, jotka ylittävät sellaisen riskin, joka erottamattomasti sisältyy tarjouspyyntömenettelyyn osallistumiseen.
Näin ollen kantajan väitteet, jotka koskevat avoimuusperiaatteen loukkaamista, on hylättävä perusteettomina.
3.
OIB:n ehdotusta koskevan myönteisen arvion kumoamista koskeva vaatimus
Niiltä osin kuin on kyse kumoamisvaatimuksesta, joka on kohdistettu siihen myönteiseen arvioon, jonka neuvosto on tehnyt OIB:n ehdotuksesta, on todettava, ettei tällaista vaatimusta voida ottaa tutkittavaksi.
OIB:n ehdotusta koskeva myönteinen arvio, joka edeltää päätöstä antaa kyseiset palvelut OIB:n hoidettaviksi, on nimittäin sisäinen toimi, joka ei liity tarjouspyyntömenettelyyn, koska kuten edellä 44–48 kohdassa on todettu, neuvosto ei ole velvollinen noudattamaan julkisia hankintoja koskevia sääntöjä silloin, kun se päättää käyttää OIB:n palveluja.
Kyseisellä myönteisellä arviolla ei tarjouspyyntömenettelyyn liittymättömänä sisäisenä toimena voi olla sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin ja muuttaa tämän oikeusasemaa selvästi. Näin ollen kyseinen toimi ei voi olla EY 230 artiklassa tarkoitettu kumoamiskanteen kohteeksi kelpaava toimi (ks. yhdistetyt asiat
T-10/92–T-12/92 ja T-15/92, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 18.12.1992, Kok., s. II-2667
, Kok. Ep. XIII, s. II-99, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), joten käsiteltävänä oleva kumoamisvaatimus on jätettävä tutkimatta.
Vahingonkorvausvaatimus
Asianosaisten lausumat
Kantaja vaatii korvausta vahingosta, jota se väittää neuvoston toiminnasta itselleen aiheutuneen, ja toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää vahingon määrä oikeuden ja kohtuuden mukaan (ex aequo et bono).
Neuvoston mukaan kyseinen vaatimus on perusteeton.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisö on EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetussa sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: yhteisön toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiallisesti syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia
26/81, Oleifici Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok., s. 3057
, 16 kohta; asia
T-175/94, International Procurement Services v. komissio, tuomio 11.7.1996, Kok., s. II-729
, 44 kohta ja asia T-92/06, Lademporiki ja Parousis & Sia v. komissio, määräys 8.9.2006, 10 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kuten lisäksi edellä 71 kohdassa on todettu, kannekirjelmän on oltava riittävän selkeä ja täsmällinen, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tarvittaessa ratkaista kanteen.
Oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että vahingonkorvauskanteen osalta vaatimus, joka koskee minkä tahansa vahingonkorvauksen saamista, ei ole riittävän täsmällinen, ja se on näin ollen jätettävä tutkimatta (asia
5/71, Zuckerfabrik Schöppenstedt v. neuvosto, tuomio 2.12.1971, Kok., s. 975
, Kok. Ep. I, s. 609, 9 kohta ja yhdistetyt asiat
T-79/96, T-260/97 ja T-117/98, Camar ja Tico v. komissio ja neuvosto, tuomio 8.6.2000, Kok., s. II-2193
, 181 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin todennut, että erityisten olosuhteiden vallitessa kannekirjelmässä ei ole välttämätöntä ilmoittaa vahingon tarkkaa laajuutta ja yksilöidä vaaditun korvauksen määrää (ks. vastaavasti asia
T-64/89, Automec v. komissio, tuomio 10.7.1990, Kok., s. II-367
, 76 kohta ja asia
T-91/05, Sinara Handel v. neuvosto ja komissio, tuomio 5.2.2007, Kok., s. II-2245
, 110 kohta). Tältä osin on myös todettu, että kantajan on kuitenkin osoitettava kannekirjelmässään tällaisten seikkojen olemassaolo tai ainakin vedottava niihin (asia
T-262/97, Goldstein v. komissio, määräys 14.5.1998, Kok., s. II-2175
, 25 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ”määrittämään vahingon suuruuden oikeuden ja kohtuuden mukaan”. On myös todettava, että sen lisäksi, että kantaja ei ole kannekirjelmässään yksilöinyt sen vahingon määrää, jonka se arvioi kärsineensä, se ei myöskään ole esittänyt yhtäkään tosiseikkaa, jonka perusteella vahingon laajuutta olisi mahdollista arvioida. Kantaja on tyytynyt abstraktein ja yleisin sanamuodoin vetoamaan kärsimäänsä vahinkoon esittämättä kuitenkaan vähäisintäkään kyseistä vahinkoa koskevaa tarkennusta. Lisäksi on huomautettava, ettei kantaja tuo esille sellaisia erityisiä olosuhteita, joiden takia sen on mahdotonta tehdä edes summittaista arviota kärsimänsä vahingon suuruudesta.
Velvollisuus ilmoittaa kannekirjelmässä vahingon täsmällinen laajuus korostuu käsiteltävänä olevassa asiassa sen perusteella, että varainhoitoasetuksen 101 artiklasta ja tarjouspyynnön 4 kohdan a alakohdan lopusta (ks. edellä 68 kohta) ilmenee, ettei hankintaviranomaisella ole minkäänlaista korvausvelvollisuutta sellaisiin tarjoajiin nähden, jotka ovat osallistuneet peruutettuun tarjouspyyntömenettelyyn. Tästä seuraa, että sellaisia kuluja, joita tarjoajalle on aiheutunut sen osallistumisesta tarjouspyyntömenettelyyn, ei lähtökohtaisesti voida pitää vahinkona, joka voitaisiin korvata myöntämällä vahingonkorvausta (asia
T-13/96, TEAM v. komissio, tuomio 29.10.1998, Kok., s. II-4073
, 71 kohta ja edellä 86 kohdassa mainittu asia Embassy Limousines & Services v. parlamentti, tuomion 97 kohta).
Kun otetaan huomioon yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäinen kohta, jota saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla sovelletaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohta, vahingonkorvausvaatimus on jätettävä tutkimatta.
Hakemus, joka koskee neuvoston ja OIB:n välillä tehdyn sopimuksen täytäntöönpanon lykkäämistä
Kantajan esittämien vaatimusten joukossa on hakemus ”OIB:n kanssa tehdyn sopimuksen täytäntöönpanon lykkäämisestä”.
Tältä osin on todettava, että muodollisesti kyseistä hakemusta ei työjärjestyksen 104 artiklan 3 kohdassa edellytetyllä tavalla ole tehty erillisellä asiakirjalla. Hakemus sisältyy niiden vaatimusten joukkoon, jotka on esitetty samassa asiakirjassa kuin päävaatimus, ja se on näin ollen jätettävä tutkimatta (ks. yhdistetyt asiat
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97–T-607/97, T-1/98, T-3/98–T-6/98 ja T-23/98, Alzetta ym. v. komissio, tuomio 15.6.2000, Kok., s. II-2319
, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kyseinen hakemus on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Asian selvittämistoimia koskeva pyyntö
Asianosaisten lausumat
Kantaja pyytää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehottaisi asian selvittämistoimena neuvostoa esittämään seuraavat asiakirjat:
—
neuvoston ja OIB:n välillä tehdyn sopimuksen
—
kaikki sellaiset asiakirjat, jotka koskevat neuvoston päätöstä antaa kyseiset palvelut OIB:n hoidettaviksi, ja erityisesti ennen 1.8.2005 päivätyn kirjelmän, jolla neuvosto on pyytänyt OIB:tä tekemään tarjouksen kyseisten palvelujen hallinnoinnista.
Neuvosto kiistää sen, että kyseisistä asiakirjoista olisi mitään hyötyä käsiteltävänä olevassa asiassa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että selvittämistoimien tarpeellisuudesta asian ratkaisun kannalta päättää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (asia
T-68/99, Toditec v. komissio, tuomio 16.5.2001, Kok., s. II-1443
, 40 kohta ja asia
T-23/03, CAS v. komissio, tuomio 6.2.2007, Kok., s. II-289
, 323 kohta).
Niiltä osin kuin on kyse pyydettyjen asiakirjojen esittämisestä, on todettava, että se olisi perusteltua ainoastaan siinä tapauksessa, että käsiteltävänä olevassa asiassa olisi sovellettava julkisia hankintoja koskevia sääntöjä. Koska kumoamisvaatimusten tutkiminen on johtanut päinvastaiseen päätelmään, kyseisten asiakirjojen esittäminen ei ole tarpeellista käsiteltävänä olevan oikeusriidan ratkaisemisen kannalta.
Nämä seikat huomioon ottaen asian selvittämistoimia koskeva pyyntö on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut neuvoston vaatimusten mukaisesti.

Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Centro Studi Antonio Manieri Srl velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut.

Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä tammikuuta 2009.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.