CELEX: 61995TJ0112
Erstatningssøgsmål
Ansvar uden for kontraktforhold
Mælk
Tillægsafgift
Producenter, der har påtaget sig en ikke-markedsførings- eller omstillingsforpligtelse
Erstatning
Forordning (EØF) nr. 2187/93
Renter

Dommens præmisser
Retlig baggrund
1 Ved dom af 19. maj 1992 i de forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen (Sml. I, s. 3061, herefter »Mulder-dommen«), fastslog Domstolen, at Faellesskabet var ansvarligt for de tab, der var forvoldt visse maelkeproducenter, som havde vaeret forhindret i at markedsfoere maelk som foelge af anvendelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13, herefter »forordning nr. 857/84«), fordi de havde paataget sig nogle forpligtelser inden for rammerne af Raadets forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger (EFT L 131, s. 1, herefter »forordning nr. 1078/77«).
2 Paa baggrund af det store antal producenter, der var beroert af Mulder-dommen, og med henblik paa at give denne dom fuld virkning vedtog Raadet forordning (EOEF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af maelk og mejeriprodukter, som midlertidigt har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed (EFT L 196, s. 6, herefter »forordning nr. 2187/93«). Forordningen hjemler et tilbud om en fast erstatning til de producenter, der under visse betingelser har lidt tab som foelge af anvendelsen af de i Mulder-dommen omhandlede regler.
3 Den omhandlede forordning bestemmer bl.a., at de nationale myndigheder paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning skal fremsaette et tilbud om erstatning til producenterne. Ifoelge forordningens artikel 14, stk. 4, sker accept af tilbuddet ved, at kvitteringen i behoerigt godkendt og underskreven stand returneres til myndigheden inden for en frist paa to maaneder fra modtagelsen af tilbuddet, og accepten indebaerer et afkald paa enhver form for yderligere krav mod faellesskabsinstitutionerne for det tab, der er omhandlet i artikel 1. Hvis tilbuddet ikke accepteres inden for fristen paa to maaneder, medfoerer dette, at det ikke laengere er bindende for de beroerte faellesskabsinstitutioner (artikel 14, stk. 3).
4 Forordningens artikel 12 bestemmer, at erstatningsbeloebet forhoejes med morarenter paa 8% aarligt, indtil det oejeblik, hvor erstatningen udbetales.
5 En model for den i artikel 14 omhandlede kvittering for fuld og endelig afgoerelse er vedtaget ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2648/93 af 28. september 1993 om gennemfoerelsesbestemmelser til Raadets forordning (EOEF) nr. 2187/93 om tilbud om erstatning til visse producenter af maelk og mejeriprodukter, som midlertidigt har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed (EFT L 243, s. 1, herefter »forordning nr. 2648/93«).
6 Kvitteringen er formuleret saaledes:
»Undertegnede [...] erklaerer herved, at det [...] fastsatte tilbud om et erstatningsbeloeb [...] accepteres som fuld imoedekommelse af ethvert krav mod EF-institutionerne vedroerende den skade, jeg har lidt som foelge af min deltagelse i ordningen for ikke-markedsfoering/omstilling, der blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1078/77. [... Jeg giver] udtrykkeligt afkald paa enhver nuvaerende eller kommende klage eller retssag om dette mellemvaerende, saavel for eget vedkommende som for eventuelle overtageres og andre berettigedes vedkommende.«
Sagens faktiske omstaendigheder
7 Sagsoegerne er maelkeproducenter i Tyskland, der har paataget sig forpligtelser i henhold til forordning nr. 1078/77, og som har vaeret forhindret i at genoptage markedsfoeringen af maelk som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84.
8 Ved staevninger indleveret til Domstolens Justitskontor mellem den 30. marts og den 12. december 1990 anlagde de erstatningssoegsmaal mod Raadet og Kommissionen. Ved Domstolens kendelse af 27. september 1993 blev sagerne henvist til Retten efter udvidelsen af dennes kompetence i medfoer af Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21).
9 Efter at forordning nr. 2187/93 var traadt i kraft, modtog sagsoegerne tilbud om erstatning fra de kompetente nationale myndigheder mellem den 22. november 1993 og den 6. februar 1994.
10 Det i tilbuddene foreslaaede erstatningsbeloeb omfattede renter paa 8% p.a. for perioden fra den 19. maj 1992, som er datoen for Mulder-dommen, til den 30. september 1993, idet det blev understreget, at der ville blive tillagt renter efter samme sats fra den 1. oktober 1993, indtil erstatningen blev betalt. Alle sagsoegerne accepterede tilbuddet inden for den fastsatte frist.
11 Efter at have underskrevet de kvitteringer, der fulgte med tilbuddene, og som var formuleret i overensstemmelse med den tyske udgave af forordning nr. 2648/93, haevede sagsoegerne sagerne ved processkrifter indleveret den 20. april 1994 og, for saa vidt angaar sagsoegeren i sag T-62/93, Paul Goevert, den 9. maj 1994. I disse processkrifter blev der fremsat begaering om, at det blev paalagt de sagsoegte at betale sagsomkostningerne i medfoer af procesreglementets artikel 87, stk. 5.
12 Kommissionen fandt, at det var i strid med den i artikel 14, stk. 4, i forordning nr. 2187/93 omhandlede forpligtelse til at give afkald paa enhver form for yderligere krav at fremsaette en begaering om betaling af sagsomkostninger paa grundlag af procesreglementets artikel 87, stk. 5, foerste afsnit, andet punktum, og den gav derfor de tyske myndigheder instruks om ikke at udbetale nogen erstatning.
13 Tre af sagsoegerne i naervaerende sag, Guenter Backhaus, Uwe Lorentz og Manfred Mittwede, som henholdsvis havde anlagt sagerne T-66/93, T-115/93 og T-69/93, frafaldt derpaa deres begaeringer om betaling af sagsomkostninger den 14. og 15. juni 1994. Deres erstatninger blev udbetalt i loebet af juli 1994.
14 Kommissionen havde i mellemtiden besluttet som forudsaetning for udbetalingen af erstatningerne alene at kraeve, at erstatningssagerne blev haevet, og ikke laengere, at begaeringerne om betaling af sagsomkostninger blev frafaldet.
15 Den 27. juli 1994 meddelte de tyske myndigheder sagsoegerne, at Kommissionen som betingelse for udbetaling af erstatningen ikke laengere kraevede, at begaeringen om betaling af sagsomkostninger blev frafaldet, men kun, at sagen blev haevet.
16 Den 2. august 1994 meddelte sagsoegerne de tyske myndigheder, at de havde haevet sagerne. I forlaengelse af denne korrespondance blev erstatningerne udbetalt.
17 Paa grundlag af artikel 12 i forordning nr. 2187/93 omfattede erstatningerne renter dels for perioden fra den 19. maj 1992, som er datoen for Mulder-dommen, til udloebet af den acceptfrist, der var blevet fastsat for hver enkelt af sagsoegerne, dels for perioden fra den 4. august 1994 eller, for saa vidt angaar sagsoegerne Backhaus, Lorentz og Mittwede, den 29. juni 1994 til datoen for udbetalingen af de enkelte erstatninger, idet datoerne den 29. juni og den 4. august 1994 er de datoer, hvor de nationale myndigheder blev underrettet om, at sagerne var blevet haevet.
18 Ved skrivelse af 13. januar 1995 fremsatte sagsoegerne over for Kommissionen krav om betaling af renter for den periode, der ikke var daekket af den erstatning, de havde faaet udbetalt. Ved skrivelse af 6. marts 1995 afviste Kommissionen dette krav.
Retsforhandlinger og parternes paastande
19 Staevningen er indleveret til Rettens Justitskontor den 8. maj 1995.
20 Ved processkrift indleveret den 21. juni 1995 har Raadet paastaaet sagen afvist under anbringende af, at det ikke kan vaere ansvarligt for det paastaaede tab. Den 16. oktober 1995 har sagsoegerne indleveret deres bemaerkninger til denne formalitetsindsigelse.
21 Ved kendelse af 13. maj 1996 har Retten henskudt dette formalitetsspoergsmaal til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.
22 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne er dog blevet opfordret til at fremlaegge visse dokumenter for Retten.
23 Parterne har afgivet indlaeg under den mundtlige forhandling, som fandt sted den 14. januar 1998.
24 Som foelge af et af afdelingens medlemmers forfald har Rettens praesident i medfoer af procesreglementets artikel 32, stk. 3, udpeget en anden dommer, for at afdelingen kan blive beslutningsdygtig.
25 Paa baggrund af procesreglementets artikel 33, stk. 2, har Retten (Foerste Afdeling) i sin nye sammensaetning ved kendelse af 13. marts 1998 truffet bestemmelse om genaabning af den mundtlige forhandling i overensstemmelse med procesreglementets artikel 62. Parterne gav ikke moede under det nye retsmoede den 2. april 1998.
26 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
- De sagsoegte institutioner tilpligtes in solidum at betale renter paa 8% p.a. af de erstatningsbeloeb, der er betalt til sagsoegerne i medfoer af forordning nr. 2187/93, for perioden fra udloebet af den frist paa to maaneder, der er fastsat i forordningens artikel 14, til den 29. juni 1994 for saa vidt angaar sagsoegerne Backhaus, Lorenz og Mittwede og til den 3. august 1994 for alle de oevrige sagsoegeres vedkommende, samt renter paa 8% af de saaledes beregnede beloeb fra domsafsigelsen.
- De sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger in solidum.
27 Raadet har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises, for saa vidt som den er anlagt mod Raadet; subsidiaert: frifindelse.
- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger. 28 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
Parternes argumenter
29 Raadet har gjort gaeldende, at det ikke har nogen kompetence i forhold til de nationale myndigheder, der skal anvende faellesskabsretten. Det tab, sagsoegerne haevder at have lidt som foelge af de nationale myndigheders anvendelse af forordning nr. 2187/93, maa noedvendigvis tilskrives disse myndigheder, saafremt de handlede paa eget initiativ og paa eget ansvar, eller Kommissionen, saafremt denne gav den nationale forvaltning ulovlige instrukser.
30 Under disse omstaendigheder kan Raadet i overensstemmelse med retspraksis ikke repraesentere Faellesskabet for Retten, da det ikke har forvoldt det paastaaede tab (Domstolens dom af 13.11.1973, forenede sager 63/72 - 69/72, Werhahn m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1229).
31 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at formalitetsindsigelsen ikke boer tages til foelge. Sagen angaar en del af den erstatning, de har krav paa i medfoer af forordning nr. 2187/93, som er udstedt af Raadet. Desuden blev erstatningstilbuddene til sagsoegerne fremsat paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning, og i al korrespondance med sagsoegerne handlede de tyske myndigheder som repraesentant for disse institutioner. Raadet kan ikke haevde, at det har vaeret uvidende herom, og sagen mod Raadet boer derfor antages til realitetsbehandling.
Rettens bemaerkninger
32 Tvisten mellem parterne angaar naermere spoergsmaalet om, hvorvidt underskrivelsen af kvitteringen, som er en betingelse for udbetalingen af erstatningen for de i forordningens artikel 1 naevnte tab, i sig selv medfoerer, at der skal betales renter, eller om dette ogsaa forudsaetter, at verserende sager bliver haevet. Sagen drejer sig saaledes om fortolkningen af forordning nr. 2187/93 og om dennes retsvirkninger.
33 Forordningen er udstedt af Raadet. Som det fremgaar af den anden og den fjerde betragtning til forordningen, er formaalet med denne med henblik paa opfyldelse af Mulder-dommen at yde erstatning til de producenter, der havde lidt tab som foelge af, at de var forhindret i at producere maelk efter at have paataget sig en forpligtelse i medfoer af forordning nr. 1078/77. Da Kommissionen og Raadet ved den naevnte dom blev doemt til at betale erstatning til de omhandlede producenter, drejer soegsmaalet sig saaledes om fortolkningen af en retsakt, som sigtede mod at give en dom, hvorved der blev fastslaaet en pligt til at betale erstatning for tab, der ogsaa var forvoldt af Raadet, fuld virkning.
34 Argumentet om en paastaaet fejl fra de nationale myndigheders side savner ethvert grundlag. Det fremgaar af forordning nr. 2187/93, at myndighederne handler paa Raadets og Kommissionens vegne og for disses regning, og at de alene har administrative opgaver i forbindelse med modtagelse og kontrol af kravene og fremsaettelse af tilbuddet. Sagsoegerne har ikke paaberaabt sig fejl fra myndighedernes side. De rejser derimod direkte spoergsmaal om fortolkningen af omfanget af de sagsoegtes forpligtelser i henhold til forordning nr. 2187/93. Det forhold, at Raadet i medfoer af den kompetencefordeling, der foelger af forordningen, ikke deltog i formuleringen af det tilbud, hvorved disse forpligtelser blev konkretiseret, medfoerer ikke, at det kan paastaa et soegsmaal afvist, som drejer sig om fortolkningen og konsekvenserne af en forordning, der er udstedt af Raadet og paalaegger dette forpligtelser, som det haevdes at have tilsidesat.
35 Under disse omstaendigheder kan Raadets formalitetsindsigelse ikke tages til foelge.
Realiteten
Parternes argumenter
36 Sagsoegerne har som deres eneste anbringende gjort gaeldende, at der foreligger en tilsidesaettelse af artikel 12 i forordning nr. 2187/93. Anbringendet kan opdeles i to led.
Anbringendets foerste led om, at et krav paa betaling af de omtvistede renter foelger direkte af artikel 12 i forordning nr. 2187/93.
37 Sagsoegerne har anfoert, at artikel 12 i forordning nr. 2187/93 bestemmer, at erstatningsbeloebet forhoejes med renter paa 8% fra den 19. maj 1992, indtil betaling sker, alene paa den betingelse, at tilbuddet accepteres inden for den fastsatte frist.
38 De tilbud, der blev givet sagsoegerne, naevner heller ikke betingelsen om, at sagen skulle haeves, som saaledes foerst blev stillet af Kommissionen efter fremsendelsen af tilbuddene. Sagsoegerne blev foerst den 27. juli 1994 underrettet om, at det var noedvendigt at haeve sagen.
39 Sagsoegerne er af den opfattelse, at underskrivelsen af kvitteringen medfoerer et afkald paa ethvert materielt krav mod Faellesskabet. Ophaevelsen af sagen har kun formelle konsekvenser. Det foelger i oevrigt af procesreglementets artikel 98, at Kommissionen ved at indlevere de enkelte sagsoegeres afkald til Rettens Justitskontor kunne have faaet sagerne slettet af registret.
40 Sagsoegerne har anerkendt, at accepten af tilbuddet medfoerte, at de anlagte sagers genstand faldt bort. De forpligtede sig imidlertid ikke med deres accept til straks at haeve sagerne eller til at give afkald paa krav om betaling af sagsomkostninger.
41 Under alle omstaendigheder blev Kommissionen bekendt med datoen for ophaevelsen af sagerne, da Rettens Justitskontor opfordrede den til at fremsaette sine bemaerkninger hertil, hvilket Kommissionen gjorde den 9. juni 1994. Valget af den 4. august som dato for genoptagelsen af renteberegningen er derfor vilkaarligt, idet sagsoegerne paa denne dato blot underrettede de nationale myndigheder om, at de havde haevet sagerne. Forordning nr. 2187/93 foreskriver i oevrigt ikke, at disse myndigheder skal underrettes.
42 Selv hvis Kommissionens opfattelse var korrekt, ville de afgoerende datoer vaere datoerne for ophaevelserne af sagerne, som er ubetingede, uigenkaldelige og uanfaegtelige dispositioner, og hvoraf den sidste blev foretaget den 9. maj 1994.
43 I modsaetning til det af Kommissionen anfoerte kan det ikke paa baggrund af den omstaendighed, at der er tale om morarenter, konkluderes, at der ikke forelaa mora, saa laenge sagsoegerne ikke havde haevet sagerne. Det fremgaar af fast retspraksis (Mulder-dommen, praemis 35), at renter er morarenter, naar erstatningspligten er fastslaaet ved dom. I oevrigt er artikel 12 i forordning nr. 2187/93 baseret paa denne dom, og dette er grunden til, at renterne blev beregnet fra den 19. maj 1992.
44 De sagsoegte har gjort gaeldende, at de boer frifindes, da sagsoegerne har givet afkald paa deres krav, og da den paaberaabte forsinkelse udelukkende maa tilskrives sagsoegerne.
45 Det foelger af artikel 14 i forordning nr. 2187/93, at sagsoegerne ved at acceptere tilbuddet om en fast erstatning gav et generelt, uigenkaldeligt afkald paa ethvert senere krav, herunder et krav om betaling af renter. De kan saaledes ikke goere krav paa noget beloeb ud over de accepterede tilbud. De sagsoegte boer derfor frifindes.
46 De sagsoegte har endvidere henvist til, at der efter artikel 12 i forordning nr. 2187/93 skal betales morarenter. I det foreliggende tilfaelde kraever sagsoegerne imidlertid renter for en forsinkelse, som de alene baerer ansvaret for.
47 Sagsoegerne burde nemlig, samtidig med at de gav afkald paa at anlaegge nogen form for soegsmaal, have haevet de verserende erstatningssager. Opretholdelsen af disse soegsmaal udgjorde en tilsidesaettelse af den pligt til at haeve sagerne, som fulgte direkte af forordningens artikel 14. I modsaetning til hvad sagsoegerne har gjort gaeldende, blev de saaledes ikke foerst bekendt med kravet om ophaevelse af sagerne ved de nationale myndigheders skrivelse af 27. juli 1994. Paa baggrund af denne tilsidesaettelse var de tyske myndigheder berettigede til at naegte at udbetale erstatningsbeloebene, indtil de fik meddelelse om, at sagerne var haevet.
48 Ifoelge Kommissionen var afvisningen af at udbetale erstatningerne ikke forbundet med de af sagsoegerne fremsatte begaeringer om betaling af sagsomkostninger. I juli 1994 afstod Kommissionen fra at goere udbetalingen betinget af, at disse begaeringer blev frafaldet. De sagsoegere, som ikke havde frafaldet deres begaeringer med hensyn til sagsomkostningerne, fik renter ligesom alle de andre. For alle sagsoegernes vedkommende blev renteberegningen genoptaget fra datoen for underretningen om, at sagerne var haevet. Ingen af sagsoegerne led saaledes tab som foelge af, at Kommissionen i foerste omgang havde kraevet, at der blev givet afkald paa sagsomkostningerne.
49 Under alle omstaendigheder har flere af sagsoegerne efter Kommissionens opfattelse beregnet de renter, de kraever betalt, forkert.
Anbringendets andet led om, at renterne kan kraeves betalt med hjemmel i en kontrakt
50 Sagsoegerne har anfoert, at de krav, de goer gaeldende, indgaar i de tilbud om erstatning, de modtog. Det afkald paa ethvert krav, der naevnes i de af sagsoegerne underskrevne kvitteringer, vedroerte kun krav, som ikke var omfattet af den forligsmaessige afgoerelse. De krav, der goeres gaeldende, foelger imidlertid af denne.
51 I henhold til de accepterede tilbud om erstatning forhoejes erstatningsbeloebet med renter paa 8% fra den 1. oktober 1993 til datoen for udbetalingen. Som foelge af deres accept af tilbuddet har sagsoegerne saaledes med hjemmel i denne kontrakt et krav paa de omhandlede renter.
52 Sagsoegerne har accepteret de berigtigelser, Kommissionen har foretaget af renteberegningen i visse tilfaelde.
53 De sagsoegte har anfoert, at eftersom soegsmaalet er anlagt i medfoer af traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, har Retten alene kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold. Sagsoegernes argumentation om en paastaaet tilsidesaettelse fra institutionernes side af den kontrakt, der kom i stand ved accepten af tilbuddet om den faste erstatning, maa derfor forkastes. Det er under alle omstaendigheder sagsoegerne, der har tilsidesat deres kontraktlige forpligtelse til at give afkald paa ethvert krav.
Rettens bemaerkninger
54 Indledningsvis bemaerkes, at forordning nr. 2187/93 fastsaetter vilkaarene for erstatningstilbuddene - saasom dem, der blev givet sagsoegerne - og grundlaget for beregningen af de tilbudte beloeb. Tilbuddene har saaledes ikke nogen selvstaendig karakter i forhold til forordningen, idet de er et direkte resultat heraf.
55 Et ansvar inden for kontraktforhold, som paaberaabt af sagsoegerne under anbringendets andet led, forudsaetter derfor ogsaa en fortolkning af de i forordningen fastsatte regler om erstatning til maelkeproducenterne. Da forordningen imidlertid fastlaegger en erstatningsordning med henblik paa at opfylde faellesskabsinstitutionernes forpligtelser som foelge af Mulder-dommen, henhoerer anvendelsen af forordningen under omraadet for Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold. Under disse omstaendigheder boer anbringendets to led behandles under et.
56 Anbringendet vedroerer fastlaeggelsen af de forpligtelser, der opstaar for modtageren af et tilbud om erstatning i henhold til forordning nr. 2187/93 som foelge af, at han accepterer tilbuddet og underskriver kvitteringen, som er udformet efter den ved forordning nr. 2648/93 fastsatte model, og navnlig spoergsmaalet om en eventuel forpligtelse til at haeve verserende retssager.
57 Med henblik paa fastlaeggelsen af disse forpligtelsers omfang, skal der erindres om de af institutionerne forfulgte maal og de omstaendigheder, der var baggrunden for vedtagelsen af forordning nr. 2187/93 (Domstolens dom af 17.11.1983, sag 292/82, Merck, Sml. s. 3781, praemis 12, og af 1.4.1993, sag C-136/91, Findling Waelzlager, Sml. I, s. 1793, praemis 11).
58 Det fremgaar af betragtningerne til forordningen, at institutionerne, i erkendelse af at Mulder-dommen gav et meget stort antal producenter ret til erstatning, konstaterede, at det var umuligt for dem at tage hensyn til den enkelte producents individuelle situation. De besluttede derfor ved forordning at fastsaette et tilbud om erstatning, idet en accept af tilbuddet i medfoer af forordningens artikel 14, stk. 4, indebar et afkald paa enhver form for yderligere krav mod faellesskabsinstitutionerne (jf. Rettens dom af 16.4.1997, sag T-541/93, Connaughton m.fl. mod Raadet, Sml. II, s. 549, praemis 31).
59 Retten finder i modsaetning til de sagsoegte, at afkaldet paa enhver form for yderligere krav fra producenternes side ikke ogsaa kan omfatte de eventuelle konsekvenser af en tilsidesaettelse af de forpligtelser, som forordningen paalaegger institutionerne.
60 Som det allerede er fastslaaet af Retten, var forordning nr. 2187/93 ikke en bindende retsakt for producenterne, idet den gav dem et forligstilbud, som de frit kunne vaelge, om de ville acceptere, og som ikke paavirkede deres ret til at anlaegge erstatningssag i anledning af de lidte tab (dommen i sagen Connaughton m.fl. mod Raadet, a.st., praemis 35). Afkaldet paa enhver form for yderligere krav var under disse omstaendigheder den betingelse, som institutionerne kraevede opfyldt, for at producenterne straks kunne faa udbetalt en erstatning uden at skulle afvente en domstolsafgoerelse.
61 Det er ubestridt, at et stort antal producenter, herunder sagsoegerne, allerede havde anlagt erstatningssager mod Raadet og Kommissionen, da forordning nr. 2187/93 blev udstedt.
62 Det fremgaar saaledes af bestemmelserne om erstatningstilbuddet, at de havde til formaal at begraense antallet af retssager paa omraadet.
63 Der skal tages hensyn hertil ved undersoegelsen af de forpligtelser, der for parterne foelger af forordning nr. 2187/93 og af kvitteringens ordlyd.
64 Det fremgaar af kvitteringens ordlyd, at de producenter, som accepterede tilbuddet men endnu ikke havde anlagt sag ved Faellesskabets retsinstanser, gav afkald paa at anlaegge erstatningssag.
65 For saa vidt angaar de producenter, som allerede havde anlagt sag paa datoen for ikrafttraedelsen af forordning nr. 2187/93, kunne det naevnte formaal kun opfyldes ved, at sagen blev haevet.
66 Dette bekraeftes af selve kvitteringens ordlyd, hvorefter en accept af tilbuddet indebaerer et udtrykkeligt afkald »paa enhver nuvaerende [...] klage eller retssag om dette mellemvaerende«, idet anvendelsen af adjektivet »nuvaerende« indebaerer, at verserende sager skal haeves.
67 Det foelger heraf, at sagsoegernes accept af et tilbud om erstatning i medfoer af forordning nr. 2187/93 ved underskrivelse af den paagaeldende kvittering indebar, at de forpligtede sig til at haeve de verserende sager, hvilket de i oevrigt ikke har bestridt.
68 De sagsoegte institutioner var saaledes berettigede til at goere udbetalingen af erstatningerne betinget af, at disse sager blev haevet.
69 Under disse omstaendigheder var de berettigede til at suspendere betalingen af de i artikel 12 i forordning nr. 2187/93 fastsatte renter, saa laenge sagsoegerne ikke havde opfyldt deres forpligtelse til at haeve sagerne.
70 Det skal saaledes afgoeres, paa hvilket tidspunkt sagsoegerne opfyldte denne forpligtelse. I modsaetning til hvad Kommissionen goer gaeldende, blev forpligtelsen ikke opfyldt, da de tyske myndigheder blev underrettet om, at sagerne var haevet, dvs. den 4. august 1994 eller, for saa vidt angaar sagsoegerne Backhaus, Lorentz og Mittwede, den 29. juni 1994. Datoen for en ophaevelse er nemlig datoen for indgivelsen til Rettens Justitskontor af det processkrift, hvorved sagen haeves, jf. procesreglementets artikel 99. Underretningen af de nationale myndigheder, som i oevrigt ikke er foreskrevet i forordning nr. 2187/93, spiller herved ingen rolle.
71 Rettens Justitskontor meddelte de sagsoegte, at sagsoegerne havde haevet sagerne, og de sagsoegte fremsatte deres bemaerkninger hertil ved skrivelser af 6. og 9. juni 1994. De sagsoegte blev saaledes ved denne lejlighed bekendt med, at betingelsen for betalingen af erstatningen var blevet opfyldt, og paa hvilken dato dette var sket.
72 For de fleste sagsoegeres vedkommende blev betingelsen foelgelig opfyldt den 20. april 1994, hvor de processkrifter, hvorved de haevede sagerne, blev registreret paa Rettens Justitskontor. For saa vidt angaar sagsoegeren Goevert blev betingelsen opfyldt den 9. maj 1994 (jf. ovenfor, praemis 11).
73 Det foelger af det saaledes anfoerte, at sagsoegernes rentekrav delvis er berettigede. De sagsoegte skal betale renter af de betalte erstatningsbeloeb paa 8% p.a. for perioden fra den 20. april til den 3. august 1994, som er dagen foer den dato, fra hvilken der allerede er betalt renter. For saa vidt angaar sagsoegerne Backhaus, Lorentz og Mittwede skal der betales renter fra den 20. april til den 28. juni 1994 (jf. ovenfor, praemis 17). Hvad endelig angaar sagsoegeren Goevert, som haevede sagen den 9. maj 1994 (jf. ovenfor, praemis 11), skal der betales renter fra den 9. maj til den 3. august 1994.
74 Sagsoegerne har endvidere nedlagt paastand om betaling af renter paa 8% p.a. af de kraevede beloeb. Retten finder, at der boer betales morarenter paa 6% p.a. af de beloeb, der skal betales af de sagsoegte institutioner, fra datoen for afsigelsen af denne dom, hvorved bemaerkes, at der herved er tale om den af de sagsoegte institutioner foreslaaede sats.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
75 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 3, kan Retten bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter. Da baade sagsoegerne og de sagsoegte delvis har tabt sagen, boer denne bestemmelse finde anvendelse i det foreliggende tilfaelde.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Foerste Afdeling)
1) Raadet for Den Europaeiske Union og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber betaler til sagsoegerne Guenter Backhaus, Uwe Lorentz og Manfred Mittwede for perioden fra den 20. april til den 28. juni 1994 renter paa 8% p.a. af de erstatningsbeloeb, de har modtaget inden for rammerne af Raadets forordning (EOEF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af maelk og mejeriprodukter, som midlertidigt har vaeret forhindret i at udoeve deres virksomhed.
2) Raadet og Kommissionen betaler til sagsoegeren Paul Goevert for perioden fra den 9. maj til den 3. august 1994 renter paa 8% p.a. af det erstatningsbeloeb, han har modtaget inden for rammerne af samme forordning.
3) Raadet og Kommissionen betaler til alle de oevrige sagsoegere for perioden fra den 20. april til den 3. august 1994 renter paa 8% p.a. af de erstatningsbeloeb, de har modtaget inden for rammerne af den naevnte forordning.
4) Beloebene forrentes med 6% p.a. fra datoen for afsigelsen af denne dom.
5) Hver part baerer sine egne omkostninger.