CELEX: 61991CJ0182
Annullationssøgsmål
erstatningssøgsmål
Lomé-konventionen
arrest

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 12. juli 1991 har Forafrique Burkinabe SA i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 14. juni 1991, ved hvilken Kommissionen naegtede at anerkende den arrest, der blev foretaget hos den den 6. marts 1991, samt i medfoer af traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, paastaaet institutionen doemt til at erstatte den skade, Forafrique Burkinabe SA skal have lidt ved, at Kommissionen fortsat foretog udbetalinger fra Den Europaeiske Udviklingsfond til staten Burkina Faso efter forkyndelsen af arresten og efter at have faaet oplyst, at denne stat skulle have begaaet underslaeb.
2 Det fremgaar af sagen, at Faellesskabet den 25. september 1987 i medfoer af den foerste AVS-EOEF-konvention, der blev undertegnet i Lomé den 28. februar 1975 (EFT 1976 L 25, s. 1, herefter benaevnt "Lomé-konventionen"), besluttede at anvende ressourcer fra Den Fjerde Europaeiske Udviklingsfond (herefter benaevnt "EUF") til at finansiere gennemfoerelsen af et projekt, der var blevet fremlagt af Burkina Faso, med det formaal at stille 240 aftapningssteder til raadighed for landbefolkningerne i Komoé-provinsen (herefter benaevnt "projektet").
3 I overensstemmelse med Lomé-konventionens artikel 40 blev der den 18. december 1987 indgaaet en projektfinansieringsaftale mellem Faellesskabet, repraesenteret af Kommissionen, og staten Burkina Faso.
4 I forbindelse med dette projekt indkaldte staten Burkina Faso i juni 1988 bud paa gennemfoerelse af 210 boringer. I august 1989 blev kontrakten paa dette arbejde tildelt Office national des puits et forages (herefter benaevnt "ONPF"). Den 15. december 1989 indgik ONPF en underentreprisekontrakt med sagsoegeren om gennemfoerelse af 60 proeveboringer, heraf 50 positive boringer inden for projektets rammer. Det samlede beloeb paa den kontrakt, der blev tildelt sagsoegeren, blev anslaaet til 88 837 300 FCFA. Det er fastslaaet, at ONPF a conto har betalt sagsoegeren 10% af kontraktbeloebet.
5 Det er ligeledes fastslaaet, at arbejdet blev udfoert af sagsoegeren til staten Burkina Fasos og Kommissionens tilfredshed. Imidlertid har ONPF ifoelge sagsoegeren endnu ikke paa tidspunktet for sagen ved Domstolen betalt det skyldige beloeb, hvilket vil sige 85 112 000 FCFA, til trods for at sagsoegeren den 9. oktober 1990 sendte et paakrav til generaldirektoeren for ONPF. Hverken sidstnaevnte eller ministeren for vandanliggender i Burkina Faso har bestridt eksistensen af sagsoegerens fordring; de fremsatte derimod loefter om betaling, hvorom det kan fastslaas, at de til dato ikke er blevet indfriet.
6 Den 9. oktober 1990 sendte sagsoegeren ligeledes et brev til Det Europaeiske Faellesskabs repraesentant i Ouagadougou. I brevet informerede sagsoegeren repraesentanten om, at de i henhold til underentreprisekontrakten skyldige beloeb ikke var blevet betalt og bad Kommissionen tage hoejde for denne situation, naar den skulle give tilladelse til betalinger til ONPF.
7 Med hjemmel i den belgiske code judiciaires artikel 1445 lod sagsoegeren med henblik paa at sikre sin fordring den 6. marts 1991 foretage arrest hos Kommissionen for ethvert beloeb, Kommissionen skyldte staten Burkina Faso op til hovedstolen paa 85 112 000 FCFA med tillaeg af morarenter samt arrestomkostninger. Den 11. marts 1991 blev arrestdekretet forkyndt for Kommissionen af det belgiske Udenrigsministerium; Kommissionen anerkendte modtagelse heraf ved skrivelse af 17. april 1991 uden at goere indsigelse.
8 Det staar fast, at Kommissionen efter arresten foretog visse betalinger til Burkina Faso vedroerende kontrakten om gennemfoerelsen af 210 boringer, inden for hvis rammer sagsoegeren havde en underentreprisekontrakt med ONPF. Desuden foretog Kommissionen betalinger vedroerende andre projekter til Burkina Faso, i forbindelse med hvilke der var blevet tildelt ONPF kontrakter.
9 Ved skrivelse af 14. juni 1991 meddelte Kommissionen sagsoegeren, at den paa ingen maade havde til hensigt at anerkende arresten. Afvisningen skete med henvisning til tredje punktum i artikel 1 i protokollen vedroerende De Europaeiske Faellesskabers privilegier og immuniteter (herefter benaevnt "protokollen"), hvori det hedder:
"Faellesskabernes ejendom og aktiver kan ikke uden bemyndigelse fra Domstolen goeres til genstand for tvangsforanstaltninger, hvad enten disse er af administrativ eller judiciel art."
Ifoelge Kommissionen ville arresten vaere af en saadan art, at den ville kunne opstille hindringer for Faellesskabernes funktion og uafhaengighed. Kommissionen praeciserede, at det i givet fald var op til sagsoegeren i henhold til protokollens artikel 1 at anmode om Domstolens bemyndigelse. Det staar fast, at der ikke er taget et saadant skridt i forhold til Domstolen.
Annullationssoegsmaalet
10 I staevningen har sagsoegeren nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning meddelt den 14. juni 1991, ifoelge hvilken institutionen naegtede at anerkende den arrest, der var foretaget hos den. Herved goer sagsoegeren i det vaesentlige gaeldende, at det under omstaendighederne i denne sag ikke var noedvendigt at faa bemyndigelse fra Domstolen til at foretage arrest.
11 Dette argument kan ikke tiltraedes.
12 I medfoer af protokollens artikel 1 kan Faellesskabernes ejendom og aktiver ikke goeres til genstand for nogen administrativ eller judiciel tvangsforanstaltning uden Domstolens bemyndigelse. Bestemmelsens ordlyd viser, at immuniteten gaelder ipso jure, og at den, medmindre der foreligger en bemyndigelse fra Domstolen, er til hinder for enhver tvangsforanstaltning over for Faellesskaberne, uden at den beroerte faellesskabsinstitution udtrykkeligt behoever at paaberaabe sig privilegiet ifoelge bestemmelserne i protokollens artikel 1, isaer ved skrivelse til rekvirenten. Under disse omstaendigheder skal rekvirenten fremsaette begaering til Domstolen om, at den giver bemyndigelse til at haeve immuniteten. Hvis den beroerte institution imidlertid erklaerer ikke at have nogen indvendinger imod tvangsforanstaltningen, bliver begaeringen om bemyndigelse uden genstand og skal ikke behandles af Domstolen (jf. Domstolens kendelse af 17.6.1987, sag 1/87 SA, Universe Tankship mod Kommissionen, Sml. s. 2807).
13 Det maa ligeledes paapeges, at det kun er hensynet til at beskytte De Europaeiske Faellesskabers privilegier og immuniteter, der ligger til grund for denne bestemmelse om, at Domstolen skal give bemyndigelse til tvangsforanstaltninger af administrativ eller judiciel art, hvorfor Domstolens kompetence, for saa vidt angaar foretagelse af arrest, er begraenset til en undersoegelse af, om arresten, med hensyn til dens retsvirkninger efter den paagaeldende nationale retsorden, vil kunne opstille hindringer for De Europaeiske Faellesskabers uforstyrrede funktion og uafhaengighed. Herudover er spoergsmaalet om foretagelse af arrest udelukkende reguleret af den paagaeldende nationale retsorden (ovennaevnte kendelse i Universe Tankship-sagen).
14 Det foelger af det foregaaende, at muligheden for at foretage arrest med hjemmel i den nationale retsorden staar i bero, saa laenge Faellesskabernes immunitet ikke er ophaevet, enten ved at den paagaeldende institution har givet afkald herpaa eller eventuelt ved Domstolens bemyndigelse, hvilket sker uafhaengigt af en i den nationale retsorden fastsat frist.
15 I naervaerende sag staar det fast, at sagsoegeren aldrig har indbragt spoergsmaalet for Domstolen med henblik paa at opnaa bemyndigelse til at foretage arresten. Annullationssoegsmaalet kan heller ikke fortolkes i den retning.
16 Der maa dog tages stilling til, om Kommissionens adfaerd i tiden mellem modtagelsen af arrestdekretet og afsendelsen af skrivelsen af 14. juni 1991, hvori Kommissionen meddelte sagsoegeren, at den ikke paa nogen maade havde til hensigt at anerkende arresten, er ensbetydende med et afkald paa den i protokollen fastsatte immunitet.
17 Herved bemaerkes foerst, at Kommissionens skrivelse af 17. april 1991 alene indeholder en anerkendelse af modtagelsen af arrestdekretet og saaledes ikke udgoer et saadant afkald, som skal gives udtrykkeligt.
18 For det andet maa det vel anses for beklageligt, at Kommissionen reagerede saa langsomt paa et dokument, der var blevet behoerigt fremsendt til den af vaertslandets Udenrigsministerium, men denne adfaerd kan ikke fortolkes som et udtrykkeligt afkald paa den i protokollen fastsatte immunitet. Den kan derfor ikke forhindre Kommissionen i paa et senere tidspunkt at paaberaabe sig denne immunitet.
19 Det foelger heraf, at der ikke kan gives sagsoegeren medhold i annullationspaastanden.
Erstatningssoegsmaalet
20 I forbindelse med erstatningssoegsmaalet har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionens ulovlige adfaerd har paafoert sagsoegeren skade. Det haevdes, at Kommissionen handlede ulovligt, dels ved ikke at anerkende arresten, dels ved, uafhaengigt af eksistensen af denne arrest, at fortsaette EUF' s betalinger til staten Burkina Faso uden at bekymre sig om, hvorvidt de paagaeldende beloeb blev brugt forskriftsmaessigt, og efter at have faaet meddelelse om, at sagsoegeren ikke havde faaet betaling for det arbejde, der var udfoert i forbindelse med projektet, paa grund af at denne stat havde begaaet underslaeb.
21 Indledningsvis maa der henvises til, at der ifoelge Domstolens faste praksis (jf. bl.a. dom af 8.4.1992, sag C-55/90, Cato mod Kommissionen, Sml. I, s. 2533, praemis 18) skal vaere opfyldt flere betingelser efter traktatens artikel 215, stk. 2, for at Faellesskabet kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold, og for at der kan rejses krav om erstatning af en skade, som er lidt, nemlig, at faellesskabsinstitutionernes adfaerd er retsstridig, at der er indtraadt et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem adfaerden og det paaberaabte tab.
22 Vedroerende den foerst paaberaabte skadeaarsag, nemlig at Kommissionen ikke har anerkendt arresten, bemaerkes blot, at saa laenge den ikke udtrykkeligt har givet afkald paa sin immunitet, eller saa laenge immuniteten ikke er ophaevet af Domstolen, kan Kommissionen ikke bebrejdes for ikke at anerkende en arrest, eftersom den immunitet, som den paaberaaber sig, netop er til hinder for, at arresten gennemfoeres.
23 Vedroerende den naestfoelgende skadeaarsag, nemlig EUF' s fortsatte betalinger til Burkina Faso, maa det paapeges, at ifoelge Domstolens faste praksis (jf. bl.a. dom af 10.7.1984, sag 126/93, STS Consorzio mod Kommissionen, Sml. s. 2769, og af 14.1.1993, sag C-257/90, Italsolar mod Kommissionen, Sml. I, s. 9) er offentlige kontrakter, til hvis udfoerelse der ydes bistand fra EUF, et nationalt anliggende i hver AVS-stat, hvis myndigheder som de eneste har ansvaret for at udarbejde, forhandle og indgaa disse kontrakter, at de opgaver, som Kommissionens repraesentanter har, udelukkende har til formaal at faa konstateret, om betingelserne for en faellesskabsfinansiering er opfyldt, og at de virksomheder, der afgiver tilbud, eller som tildeles de paagaeldende kontrakter, kun traeder i retlig forbindelse med den AVS-stat, der har ansvaret for kontrakten.
24 Foelgelig kan Kommissionen ikke antages at handle culpoest, hvis den udbetaler midler til en AVS-stat i overensstemmelse med de fastlagte finansieringsbetingelser, hvilket i sagen ikke bestrides af det sagsoegende selskab.
25 Under disse omstaendigheder kan der ikke gives sagsoegeren medhold i erstatningspaastanden.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Sagsoegeren har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.