CELEX: 62005CJ0061
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Smernica 92/100/EHS
Autorské právo
Výhradné právo udeľovať súhlas alebo zakázať nájom a vypožičiavanie
Nesprávne prebratie

1       Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že:
–       zavedením práva na nájom pre výrobcov obrazových záznamov do vnútroštátneho práva si Portugalská republika nesplnila povinnosti,
ktoré jej vyplývajú z článku 2 ods. 1 smernice Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých
právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. ES L 346, s. 61; Mim. vyd. 17/001, s. 120),
naposledy zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov
autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230, ďalej
len „smernica“),
–       vytvorením nejasnosti vo vnútroštátnej právnej úprave, pokiaľ ide o určenie osoby povinnej zaplatiť odmenu umelcom, ktorí
postúpili svoje právo na nájom, Portugalská republika nedosiahla súlad s článkom 4 smernice v spojení s článkom 2 ods. 5 a 7
tejto smernice.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
2       Prvé odôvodnenie smernice stanovuje:
„keďže sú rozdiely v právnej ochrane poskytovanej právnymi predpismi a praxou členských štátov autorským dielam a predmetom
práv príbuzných autorskému právu, pokiaľ ide o nájom a vypožičiavanie; keďže tieto rozdiely sú zdrojom prekážok obchodu a narušovania
hospodárskej súťaže, čo bráni dobudovaniu a riadnemu fungovaniu vnútorného trhu“.
3       Siedme odôvodnenie smernice stanovuje:
„keďže autori a výkonní umelci potrebujú k výkonu svojej tvorivej činnosti primerané príjmy, ktoré sú základom pre ďalšiu
tvorivú a umeleckú činnosť a investície potrebné najmä na výrobu fonogramov a filmov sú mimoriadne vysoké a riskantné; keďže
možnosť zabezpečenia takéhoto príjmu a návratnosti takejto investície môžu byť efektívne realizované len pomocou primeranej
právnej ochrany príslušných nositeľov práv“.
4       Článok 2 ods. 1, 5 a 7 smernice stanovuje:
„1.      Výhradné právo udeľovať súhlas alebo zakázať nájom a vypožičiavanie prislúcha:
–       autorovi vo vzťahu k originálu a rozmnoženine jeho diela,
–       výkonnému umelcovi vo vzťahu k záznamom jeho výkonu,
–       výrobcovi fonogramu vo vzťahu k jeho fonogramom a
–       výrobcovi prvého záznamu filmu vo vzťahu k originálu a rozmnoženinám jeho filmu. Na účely tejto smernice pojem ,film‘ predstavuje
kinematografické alebo audiovizuálne dielo, alebo pohyblivé obrazy, či už sú sprevádzané zvukom alebo nie.
…
5.      Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 7, ak je medzi výkonnými umelcami a výrobcom filmu uzatvorená individuálna
alebo kolektívna zmluva o výrobe filmu, predpokladá sa, ak to v zmluve nie je ustanovené inak, že výkonný umelec, na ktorého
sa táto zmluva vzťahuje, previedol [postúpil –
neoficiálny preklad
] svoje právo na nájom za podmienok podľa odseku 4.
…
7.      Členské štáty môžu ustanoviť, že podpis zmluvy dohodnutej medzi výkonným umelcom a výrobcom filmu o výrobe filmu má účinky
udeleného povolenia na nájom za predpokladu, že takáto zmluva určí primeranú odmenu v zmysle článku 4. …“
5       Podľa článku 4 smernice:
„1.      Pokiaľ autor alebo výkonný umelec previedol alebo postúpil svoje právo na nájom týkajúci sa fonogramu alebo originálu či rozmnoženiny
filmu na výrobcu fonogramu alebo filmu, zostáva tomuto autorovi alebo výkonnému umelcovi zachovaný nárok na primeranú odmenu
za nájom.
2.      Nároku na primeranú odmenu na [za –
neoficiálny preklad
] nájom sa autori alebo výkonní umelci nemôžu vzdať.
3.      Správa tohto práva na primeranú odmenu môže byť prevedená na organizácie kolektívnej správy, ktoré autorov alebo výkonných
umelcov zastupujú.
4.      Členské štáty môžu upraviť prípustnosť a rozsah, v akom môžu organizácie kolektívnej správy vykonávať nárok na primeranú náhradu
a od koho sa môže táto odmena požadovať a vyberať.“

Vnútroštátna právna úprava
6       Smernica bola prebratá do portugalského práva zákonným dekrétom č. 332/97 z 27. novembra 1997 (
Diário da República
I, séria A, č. 275, z 27. novembra 1997, s. 6393, ďalej len „zákonný dekrét“), ktorým sa zavádza povinnosť zaplatiť odmenu
umelcom, ktorí postúpili svoje právo na nájom diela.
7       Článok 5 zákonného dekrétu stanovuje:
„1.      Pokiaľ autor previedol alebo postúpil svoje právo na nájom týkajúce sa fonogramu, obrazového záznamu alebo originálu či rozmnoženiny
filmu na výrobcu fonogramu alebo filmu, zostáva tomuto autorovi zachovaný nárok na primeranú odmenu za nájom.
2.      V zmysle odseku 1 je výrobca povinný zaplatiť odmenu, ktorá ak nie je dohodnuté inak, sa určí v rozhodcovskom konaní v súlade
so zákonom.“
8       Článok 7 tohto zákonného dekrétu stanovuje:
„1.      Právo na rozširovanie vrátane práva na nájom a vypožičiavanie bez úhrady patrí tiež:
a)      výkonnému umelcovi vo vzťahu k záznamu jeho výkonu;
b)      výrobcovi fonogramov alebo obrazových záznamov vo vzťahu k fonogramom alebo obrazovým záznamom tohto výrobcu;
c)      výrobcovi posledného záznamu filmu vo vzťahu k originálu a rozmnoženinám tohto filmu.
2.      Práva uvedené v odseku 1 predajom ani iným aktom rozširovania uvedených predmetov nezanikajú.
3.      Okrem ustanovení odsekov 1 a 2 právo udeľovať súhlas na rozmnožovanie originálu alebo rozmnoženín tohto filmu patrí tiež výrobcovi
prvého záznamu filmu.
4.      Na účely tohto predpisu ,film‘ znamená kinematografické alebo audiovizuálne dielo alebo pohyblivé obrazy, či už sú sprevádzané
zvukom, alebo nie.“
9       Podľa článku 8 toho istého zákonného dekrétu:
„Uzavretie zmluvy na výrobu filmu medzi výkonnými umelcami a výrobcom predstavuje, ak nie je ustanovené inak, právnu domnienku
postúpenia umelcovho práva na nájom výrobcovi bez toho, aby tým bolo dotknuté nescudziteľné právo na primeranú odmenu za nájom
v súlade s článkom 5 ods. 2.“

Konanie pred podaním žaloby
10     Listom z 31. marca 2003 Komisia upozornila portugalské úrady na pochybnosti týkajúce sa správneho prebratia smernice vzhľadom
na to, že zákonný dekrét priznáva výrobcovi obrazových záznamov výhradné právo na nájom a neupresňuje, kto je povinný zaplatiť
odmenu za nájom. Komisia preto zaslala týmto úradom žiadosť o informácie.
11     Keďže Komisia v stanovenej lehote nedostala žiadnu odpoveď a usúdila, že portugalská právna úprava je v rozpore s článkom
2 ods. 1 a článkom 4 smernice, výzvou z 19. decembra 2003 začala konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES.
12     Listom z 8. januára 2004 Portugalská republika predložila svoje pripomienky. Aj keď sa uvedené pripomienky týkali žiadosti
o informácie zaslanej Komisiou 31. marca 2003, Komisia považovala tieto pripomienky tiež za odpoveď na výzvu.
13     Pokladajúc odpovede Portugalskej republiky za nedostatočné, Komisia 9. júla 2004 vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom tento
členský štát vyzvala, aby prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
14     Vzhľadom na to, že nedostala žiadnu ďalšiu informáciu, Komisia sa rozhodla podať predmetnú žalobu.

O žalobe

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 2 ods. 1 smernice
Argumentácia účastníkov konania
15     Komisia uvádza, že ustanovenia článku 2 ods. 1 smernice neumožňujú v rozpore s ustanoveniami zákonného dekrétu rozšíriť na
výrobcu obrazových záznamov výhradné právo udeľovať súhlas alebo zakázať nájom, ktoré patrí výrobcovi prvého záznamu filmu.
16     Podľa Komisie je totiž položkové vymenovanie, ktoré sa nachádza v tomto ustanovení, podrobné, a preto udeľovať súhlas alebo
zakázať nájom originálu a rozmnoženín filmu prináleží iba výrobcovi prvého záznamu a nie výrobcovi obrazového záznamu. Toto
položkové vymenovanie podľa Komisie v žiadnom prípade nemá povahu minimálneho alebo pomocného vymenovania. Iba prvý záznam
filmu podľa Komisie odôvodňuje špecifickú ochranu právom Spoločenstva. Ochrana rozmnoženín filmu prostredníctvom práv súvisiacich
s autorskými právami je neodôvodnená, pretože neexistuje vzťah „doplnkovosti“ k literárnemu alebo umeleckému dielu.
17     Z tohto vyplýva, že v rozpore s ustanoveniami smernice dôsledkom uplatňovania zákonného dekrétu je zbavenie výrobcu prvého
záznamu filmu výkonu jeho výhradného práva tým, že mu viac neumožňuje udeľovať súhlas alebo zakázať nájom rozmnoženín jeho
filmu.
18     Vo svojom vyjadrení Portugalská republika uvádza, že ku dňu prijatia zákonného dekrétu kódex autorských práv a s nimi súvisiacich
práv (Código do Direito de Autor e dos Direitos Conexos) priznával rovnaké postavenie výrobcom fonogramov a obrazových záznamov.
Aby bola zabezpečená táto rovnosť a nebola porušená rovnováha v súčasnom postavení uvedených dvoch typov výrobcov, zákonodarca
doplnil okruh nositeľov výhradných práv o výrobcu obrazových záznamov. Práve s cieľom prispôsobiť sa potrebám portugalského
vnútroštátneho systému predmetný zákonný dekrét rovnakým spôsobom upravuje postavenie výrobcu obrazových záznamov a výrobcu
fonogramov, a tým priznáva výrobcovi obrazových záznamov vyšší stupeň ochrany, ako stanovuje právo Spoločenstva.
19     Portugalská republika okrem iného usudzuje, že samotná smernica obsahuje nepresnosť. Použitím nie celkom presného pojmu „film“
v článku 2 ods. 1 smernica spája v jednej definícii kinematografické dielo a dielo zaznamenané formou obrazového záznamu.
Toto ustanovenie podľa Portugalskej republiky umožňuje domnievať sa, že výrobca prvého záznamu môže byť tiež výrobcom rozmnoženín
filmu.
20     Nakoniec tento členský štát tvrdí, že zákonný dekrét by bol v rozpore so smernicou, iba ak by sa potvrdilo, že jej ciele sú
v rozpore s vnútroštátnou právnou úpravou, ak by ohrozoval fungovanie vnútorného trhu alebo ak by porušoval práva tretích
osôb. Uplatňovanie tohto dekrétu však podľa Portugalskej republiky nespôsobuje žiadny konkrétny problém na úrovni vnútorného
ani na úrovni vnútroštátneho trhu, keďže nikoho nezbavuje práv stanovených smernicou a ani žiadna žaloba v tomto ohľade podaná
nebola.
Posúdenie Súdnym dvorom
21     Na úvod je potrebné uviesť, že v tejto prvej výhrade je položená otázka, či sa výhradné právo na nájom priznáva aj výrobcovi
obrazových záznamov.
22     Priznanie výhradného práva tiež výrobcom obrazových záznamov by však nepridalo len doplnkovú kategóriu nositeľov práv do položkového
vymenovania nachádzajúceho sa v článku 2 ods. 1 smernice, ale by naopak spochybnilo špecifické výhradné práva, ktoré sú predmetom
tohto ustanovenia.
23     V tomto ohľade článok 2 ods. 1 smernice priznáva výhradné právo udeľovať súhlas alebo zakázať nájom a vypožičiavanie výrobcovi
prvého záznamu vo vzťahu k originálu a rozmnoženinám jeho filmu. Z toho vyplýva, že ak by bolo výrobcovi obrazového záznamu
priznané právo rozhodovať o nájme uvedeného obrazového záznamu, právo výrobcu prvého záznamu by už zjavne nebolo výhradné.
24     Tento výklad je potvrdený účelom smernice, ktorým je zavedenie zosúladenej právnej ochrany v Spoločenstve, pokiaľ ide o právo
na nájom a vypožičiavanie a niektoré práva súvisiace s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (pozri rozsudok
z 28. apríla 1998, Metronome Musik, C‑200/96, Zb. s. I‑1953, bod 22).
25     Ako vyplýva presnejšie z jej prvého odôvodnenia, smernica má za cieľ odstrániť rozdiely existujúce medzi členskými štátmi
vzhľadom na právnu ochranu diel chránených autorským právom v oblasti nájmu a vypožičania s cieľom obmedziť prekážky obchodu
a narušovanie hospodárskej súťaže. Ak by však článok 2 ods. 1 tejto smernice umožňoval členským štátom voľne priznávať právo
udeľovať súhlas alebo zakázať nájom obrazových záznamov rôznym kategóriám osôb, uvedený cieľ by zjavne nebol dosiahnutý.
26     V tomto ohľade už Súdny dvor rozhodol, že uvádzanie videokaziet na trh sa uskutočňuje predajom, ale aj prostredníctvom nájmu.
Možnosť zakázať nájom videokaziet v členskom štáte môže ovplyvniť obchod s videokazetami v danom členskom štáte, a teda nepriamo
ovplyvniť aj výmenu tohto tovaru v rámci Spoločenstva (pozri rozsudok zo 17. mája 1988, Warner Brothers a i., 158/86, Zb.
s. 2605, bod 10).
27     Je opodstatnené pripomenúť okrem iného, že ako vyplýva zo siedmeho odôvodnenia smernice, ochrana výhradných práv výrobcov
fonogramov a filmov na nájom je odôvodnená potrebou chrániť návratnosť mimoriadne vysokých a riskantných investícií potrebných
na výrobu fonogramov a filmov a nevyhnutných na ďalšiu tvorivú činnosť autorov (pozri, pokiaľ ide o výrobcov fonogramov, najmä
rozsudok Metronome Musik, už citovaný, bod 24).
28     Nie je však zjavné, že výroba fonogramov vyžaduje také vysoké a riskantné investície, ktoré by potrebovali osobitnú ochranu.
Súdny dvor už potvrdil mimoriadnu jednoduchosť, s akou môžu byť rozmnožené zvukové záznamy (pozri rozsudok Metronome Musik,
už citovaný, bod 24). Aj keď toto potvrdenie sa týkalo zvukových záznamov, vývoj nových technológií už prispel aj k zjednodušeniu
rozmnožovania obrazových nosičov.
29     Z toho vyplýva, že zákonný dekrét, ktorý stanovuje právo na nájom aj pre výrobcov obrazových záznamov, nie je v súlade so
smernicou.
30     Tvrdenie Portugalskej republiky, podľa ktorého s cieľom „prispôsobiť sa potrebám portugalského vnútroštátneho systému“ priznáva
portugalské právo rovnaké postavenie výrobcom obrazových záznamov a fonogramov, nijako nevyvracia tento záver.
31     Podľa ustálenej súdnej praxe sa totiž členský štát nemôže odvolávať na ustanovenia, zvyky alebo stav svojho vnútroštátneho
poriadku, aby tým odôvodnil nesplnenie povinností a nedodržanie lehôt, ktoré vyplývajú zo smernice (pozri najmä rozsudky z 10. apríla
2003, Komisia/Francúzsko, C‑114/02, Zb. s. I‑3783, bod 11, a zo 16. decembra 2004, Komisia/Rakúsko, C‑358/03, Zb. s. I‑12055,
bod 13).
32     Nakoniec, keďže žaloba o nesplnenie povinnosti má objektívnu povahu (pozri najmä rozsudok zo 17. novembra 1993, Komisia/Španielsko,
C‑73/92, Zb. s. I‑5997, bod 19), nerešpektovanie povinnosti uloženej ustanovením práva Spoločenstva samo osebe predstavuje
nesplnenie povinnosti a úvaha, že toto nerešpektovanie nemalo negatívne následky, nie je relevantná (pozri najmä rozsudky
z 21. septembra 1999, Komisia/Írsko, C‑392/96, Zb. s. I‑5901, body 60 a 61, ako aj z 26. júna 2003, Komisia/Francúzsko, C‑233/00,
Zb. s. I‑6625, bod 62). Tvrdenie Portugalskej republiky, podľa ktorého namietané nesplnenie nemalo za následok žiadny konkrétny
problém, musí byť odmietnuté.
33     So zreteľom na predchádzajúce úvahy je potrebné konštatovať, že žalobný dôvod založený na porušení článku 2 ods. 1 smernice
zo strany Portugalskej republiky musí byť prijatý.

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 smernice v spojení s článkom 2 ods. 5 a 7 tejto smernice
Argumentácia účastníkov konania
34     Komisia uvádza že, pokiaľ ide o prevod práva na nájom z umelca na výrobcu filmov, zákonný dekrét nie je jasný, keďže sa môže
vzťahovať na dvoch odlišných výrobcov, teda na výrobcu obrazových záznamov aj na výrobcu prvého záznamu filmu.
35     Podľa článku 5 ods. 2 zákonného dekrétu je však výrobca zodpovedný za zaplatenie odmeny za nájom. Z toho vyplývajú pre umelcov
ťažkosti spojené s prijímaním odmeny, na ktorú majú nárok, keďže nevedia, ktorý z dvoch výrobcov je povinný uvedenú odmenu
zaplatiť. V tejto veci je ustanovenie smernice jasné: jedine výrobca prvého záznamu filmu môže byť nadobúdateľom práva na
nájom diela výkonných umelcov a môže byť povinný zaplatiť odmenu, na ktorú majú nárok. Také prebratie smernice, aké bolo vykonané
zákonným dekrétom, by totiž podporovalo obchodovanie s rozmnoženinami.
36     Portugalská republika odmieta údajnú nejasnú povahu zákonného dekrétu. Uvedený dekrét podľa nej ukladá, kým nie je preukázaný
opak, povinnosť zaplatiť odmenu výrobcovi prvého záznamu filmu. Okrem iného nejasnosť podľa nej nevyplýva iba zo zákonného
dekrétu, ale aj z definície pojmu „film“ stanovenej smernicou.
Posúdenie Súdnym dvorom
37     Podľa ustálenej judikatúry je každý členský štát povinný vykonať smernicu spôsobom plne zodpovedajúcim potrebám jasnosti a určitosti
právnych situácií uložených zákonodarcom Spoločenstva v záujme dotknutých osôb usadených v členských štátoch. Na tento účel
ustanovenia smernice musia byť vykonané tak, aby bola ich záväznosť nespochybniteľná a aby bola zachovaná konkrétnosť, presnosť
a jasnosť (pozri rozsudok zo 4. decembra 1997, Komisia/Taliansko, C‑207/96, Zb. s. I‑6869, bod 26).
38     Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 2 ods. 5 a 7 smernice práva výkonných umelcov sa môžu považovať za postúpené
alebo môžu byť postúpené zo zákona na výrobcu filmov. Ako kompenzáciu za toto postúpenie článok 4 uvedenej smernice garantuje
výkonným umelcom primeranú odmenu.
39     Článok 8 zákonného dekrétu stanovuje postúpenie výhradného práva na nájom výkonného umelca na „výrobcu filmov“ bez ďalšej
definície tohto pojmu. Podľa článku 5 zákonného dekrétu je výrobca filmov povinný zaplatiť odmenu za postúpené právo na nájom
týkajúce sa obrazového záznamu, originálu alebo rozmnoženiny filmu. Spojený výklad týchto dvoch článkov by mohol viesť k záveru,
že „výrobca obrazových záznamov“ patrí do kategórie výrobcov filmov, ktorí sú povinní zaplatiť odmenu.
40     V tomto ohľade Portugalská republika sama uznáva nejasnosť svojho zákonného dekrétu.
41     Naproti tomu, ak sa článok 4 ods. 1 smernice, pokiaľ ide o postúpenie práva na nájom, odvoláva na výrobcu filmov, v skutočnosti
sa vzťahuje len na výrobcu prvého záznamu filmu. Keďže obrazové záznamy nie sú v tomto článku uvedené, výrobca obrazových
záznamov nemá postavenie výrobcu filmov.
42     Uvedené prebratie smernice môže mať za následok, že umelci v Portugalsku nedostanú odmenu, na ktorú majú nárok, keďže nie
je jasné, kto je výrobcom zodpovedným za zaplatenie primeranej odmeny podľa článku 4 smernice.
43     Za týchto podmienok treba prijať žalobný dôvod založený na nesprávnom prebratí článku 4 smernice v spojení s článkom 2 ods. 5
a 7 tejto smernice.
44     Z predchádzajúceho vyplýva, že zavedením práva na nájom pre výrobcov obrazových záznamov do vnútroštátneho práva si Portugalská
republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 2 ods. 1 smernice, a vytvorením nejasnosti vo vnútroštátnej právnej
úprave, pokiaľ ide o určenie osoby povinnej zaplatiť odmenu umelcom, ktorí postúpili svoje právo na nájom, Portugalská republika
nedosiahla súlad s článkom 4 smernice v spojení s článkom 2 ods. 5 a 7 tejto smernice.

O trovách
45     Na základe článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a Portugalská
republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
1.      –       Zavedením práva na nájom pre výrobcov obrazových záznamov do vnútroštátneho práva si Portugalská republika nesplnila povinnosti,
ktoré jej vyplývajú z článku 2 ods. 1 smernice Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých
právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva, naposledy zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho
parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej
spoločnosti.
–
Vytvorením nejasnosti vo vnútroštátnej právnej úprave, pokiaľ ide o určenie osoby povinnej zaplatiť odmenu umelcom, ktorí
postúpili svoje právo na nájom, Portugalská republika nedosiahla súlad s článkom 4 smernice 92/100, zmenenej a doplnenej smernicou
2001/29/ES, v spojení s článkom 2 ods. 5 a 7 tejto smernice.
2.      Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: portugalčina.