CELEX: 61993CJ0415
Munkavállalók szabad mozgása
A vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok
Hivatásos labdarúgó-játékosok
Az új klubot a korábbi klubnak való költségtérítésre kötelező, a játékosok átigazolására vonatkozó sportszabályok
A mérkőzéseken pályára állítható, más tagállam állampolgárságával rendelkező játékosok számának korlátozása

1993. október 1‑jei
ítéletével, amely október 6‑án érkezett a Bírósághoz, a cour
d'appel de Liège az EGK‑Szerződés 177. cikke alapján előzetes
döntéshozatal céljából a Szerződés
48., 85. és 86. cikkének értelmezésére vonatkozó
kérdéseket terjesztett a Bíróság elé.
Ezek
a kérdések egyrészt az Union royale belge des sociétés de football
association ASBL (a továbbiakban: URBSFA) és J‑M. Bosman közötti,
másrészt a Royal club liègeois SA (a továbbiakban: RCL) és
J‑M. Bosman, az SA d’économie mixte sportive de l’union sportive du
littoral de Dunkerque (a továbbiakban: Dunkerque Club), valamint a
l’Union des associations européennes de football (UEFA) (a továbbiakban:
UEFA) közötti, harmadsorban az l'UEFA és J‑M. Bosman közötti
különböző jogvitákban merültek fel.

A labdarúgás szervezeti szabályai
A
labdarúgósport, közismert nevén a „futball” folytatására – mind
hivatásos, mind amatőr keretek között – szervezett keretek között
klubokban kerül sor, amelyek az egyes tagállamok nemzeti egyesületeinek,
más néven szövetségeinek tagjai. Egyedül az Egyesült Királyságban van
több nemzeti egyesület, pontosan négy, Anglia, Wales, Skócia és
Észak-Írország felosztásban. Az URBSFA a belga nemzeti
labdarúgó-egyesület. A nemzeti egyesületek alá több másodlagos vagy
alegyesület tartozik, amelyek feladata a futball szervezésével
összefüggő tevékenységek ellátása bizonyos térségekben illetve
régiókban. Az egyesületek szervezik a nemzeti bajnokságokat, amelyeken a
klubok sportteljesítményük szerinti osztályokban vesznek részt.
A
nemzeti egyesületek tagjai a Fédération Internationale de Football
Association (a továbbiakban: a FIFA), svájci jog szerint működő
egyesületnek, amely világszinten foglalkozik a labdarúgás szervezésével.
A FIFA szervezete kontinentális szövetségekre oszlik, amelyek
szabályzataikat a FIFA jóváhagyásával fogadják el. Az európai szövetség
az UEFA, amely szintén a svájci jog szerint működik. Körülbelül 50
egyesület képezi a tagságát, különösen a tagállamok nemzeti egyesületei,
amelyek az UEFA alapszabályának megfelelően kötelezettséget vállaltak
ez utóbbi alapszabályának és határozatainak betartására.
A
nemzeti egyesületek égisze alatt megszervezett labdarúgó-mérkőzéseken a
nemzeti egyesület klubjainak, illetve a másodlagos vagy alegyesületek
klubjainak kell játszaniuk. A klubok által összeállított csapatok a
nemzeti egyesület által az adott klub számára igazolt játékosokból
állnak. A hivatásos játékosokat e minőségükben nyilvántartásba kell
venni a nemzeti egyesületnél, valamely konkrét klub korábbi vagy
jelenlegi alkalmazottjaként.

Az átigazolásra vonatkozó szabályok
Az
alapeljárásokban szereplő tények idején alkalmazandó 1983-as URBSFA
szövetségi szabályzatnak megfelelően három jogviszony különböztethető
meg: a játékos nemzeti egyesületi tagsági viszonya; a játékos
klubtagsági viszonya, illetve a hivatalos versenyeken való részvétel
előfeltételeként szolgáló igazolás. Az átigazolást e szabályok úgy
határozzák meg, mint olyan ügyletet, amelynek során a valamely
egyesülethez tartozó játékos klubtagsági viszonya megváltozik. Az
ideiglenes átigazolás esetén a játékos klubtagsági viszonya változatlan
marad, ugyanakkor egy másik klubhoz igazolják le.
Ugyanezen
szabályzat értelmében a hivatásos játékosok szerződései, amelyek
időtartama egytől öt évig terjedhet, június 30-ig  érvényesek. A
szerződés megszűnését megelőzően, és legkésőbb április 26-ig a klubnak
új szerződést kell ajánlania, ennek hiányában a játékost az átigazolás
szempontjából amatőr játékosnak kell tekinteni, és így a szabályzat más
rendelkezéseinek hatálya alá tartozik. A játékos szabadon dönthet a klub
ajánlatának elfogadásáról, illetve visszautasításáról.
Amennyiben
a játékos a klub ajánlatát visszautasítja, a játékos neve a május 1-je
és 31. közötti időszakra felkerül azoknak a játékosoknak a listájára,
akik úgynevezett „kötelező”, vagyis a klub hozzájárulása nélküli
átigazolás alá eshetnek, az új klub azonban köteles úgynevezett
„képzési” költségtérítést fizetni a játékos korábbi klubja részére,
amelynek kiszámítása a játékos éves bruttó jövedelmének a játékos
életkora szerinti, 2–14 közötti együtthatóval történő megszorzásával
történik.
Június
1-jén kezdődnek az úgynevezett „szabad” átigazolások, amelyek a két
klub, illetve a játékos egyetértésével jönnek létre, különösen az
átigazolási díj összegét illetően, amelyet az új klub a korábbi klubnak
köteles fizetni, azzal, hogy a díj meg nem fizetése esetén az új klub
tartozások miatti törléséig is terjedhető szankciók alkalmazhatók.
Ha
átigazolásra nem kerül sor, a klub, amelynél tagsága van, köteles a
játékos részére a következő szezonra új szerződést ajánlani, ugyanolyan
feltételekkel, mint amelyeket április 26. előtt ajánlott. Ha a játékos
ezt visszautasítja, a klub jogosult augusztus 1-je előtt felfüggesztési
intézkedést foganatosítani, amelynek elmaradása esetén a játékost
amatőrré minősítik vissza. Az a játékos, aki ismételten visszautasítja
azokat a szerződéseket, amelyeket a klubja ajánl, amatőr játékosként
átigazolhat a klubja jóváhagyása nélkül, feltéve, hogy ezt megelőzőn két
szezont kihagyott.
Az
UEFA és a FIFA szabályzatának hatálya közvetlenül nem terjed ki a
játékosokra, mindazonáltal a nemzeti egyesületek szabályzatai
tartalmazzák e szabályokat, és egyedül ez utóbbiak rendelkeznek
hatáskörrel e szabályok betartatását, illetve a klubok és játékosok
közötti viszonyok szabályozását illetően.
Az
UEFA, az URBSFA, illetve a RCL azzal érveltek a nemzeti bíróság előtt,
hogy az események idején alkalmazandó, a különböző tagállamok klubjai
közötti, illetve a tagállamokon belüli különböző egyesületekhez tartozó
klubok közötti átigazolásra vonatkozó szabályokat „Az UEFA
tagegyesületei és ezek klubjai közötti együttműködés alapelvei”
elnevezésű dokumentum tartalmazza, amelyet az UEFA végrehajtó bizottsága
1990. május 24-én fogadott el, és amely 1990. július 1-jén lépett
hatályba.
E
dokumentum előírja, hogy szerződésének lejártával a játékos szabadon
köthet új szerződést az általa választott klubbal. Az új klub köteles
haladéktalanul tájékoztatni a korábbi klubot, a korábbi klub pedig
értesíti a nemzeti egyesületet, amely ezt követően kiállítja az
átigazolásról szóló nemzetközi tanúsítványt. Ugyanakkor a korábbi klub
jogosult az új klub részéről a nevelési vagy képzési költségtérítésre,
amelynek összegét vita esetén az UEFA szervezetén belül működő bizottság
határozza meg, a játékos életkorától függően 1–12 közötti együtthatót
tartalmazó táblázat segítségével. A játékos megelőző évben szerzett
bruttó jövedelmének összegét meg kell szorozni ezzel az együtthatóval,
maximum 5 millió svájci frank összegig.
A
dokumentum meghatározza továbbá, hogy a két klub közötti, a
költségtérítés összegének kifizetésére vonatkozó gazdasági kapcsolat nem
befolyásolhatja a játékos tevékenységét, aki így szabadon játszhat az
új klubja keretén belül. Abban az esetben viszont, ha az új klub nem
fizeti meg azonnal a költségtérítés összegét a korábbi klub részére, az
UEFA felügyeleti és fegyelmi bizottsága kivizsgálja az ügyet, és
határozatáról értesíti az érintett nemzeti egyesületet, amely szintén
jogosult a mulasztó klubbal szemben szankciót alkalmazni.
A
kérdést előterjesztő bíróság megítélése szerint a jogviták tárgyát
képező esetben az URBSFA és az RCL nem az UEFA, hanem a FIFA
szabályzatát alkalmazta.
Az
események idején a FIFA szabályzata többek között előírta, hogy a
hivatásos játékosok nem szüntethetik meg nemzeti egyesületbeli tagsági
viszonyukat egészen addig, amíg a szerződésük, valamint a klub és a
nemzeti egyesület szabályzatai kötik őket, bármilyen szigorúak is
legyenek e szabályok. A nemzetközi átigazolások feltétele olyan
tanúsítvány kiállítása a korábbi nemzeti egyesület által, amely
igazolja, hogy valamennyi pénzügyi kötelezettséget, ideértve az
átigazolási díjat, kiegyenlítettek.
Az
alapeljárásban szereplő tények időpontját követően az UEFA
megbeszéléseket kezdeményezett az Európai Közösségek Bizottságával. 1991
áprilisában az UEFA kötelezettséget vállalt különösen arra, hogy az
összes hivatásos játékos szerződésébe bekerüljön egy olyan kikötés,
amely lehetővé teszi a játékosok számára azt, hogy a korábbi szerződésük
lejártát követően új szerződést köthessenek az általuk választott
klubbal, és annál azonnal játszhassanak is. Az 1991 decemberében
elfogadott és 1992. július 1-jén hatályba lépett „Az UEFA tagegyesületei
és ezek klubjai közötti együttműködés alapelvei” című dokumentumba
beillesztettek ilyen tartalmú rendelkezéseket.
1991
áprilisában a FIFA új szabályzatot fogadott el a játékosok státuszára
és átigazolásukra vonatkozóan. Az 1991 és 1993 decemberében módosított
dokumentum előírja, hogy a játékosok jogosultak új szerződések
megkötésére más klubbal, amikor korábbi szerződésük lejárt, felmondásra
került, vagy a következő 6 hónap során fog megszűnni.
Különleges
szabályokat határoztak meg a „nem amatőr” játékosok vonatkozásában,
amely meghatározás olyan játékosokra vonatkozik, akik a labdarúgás,
illetve valamely ehhez kapcsolódó tevékenység végzése ellenében olyan
díjat kaptak, amelynek összege meghaladta azokat a költségeket, melyek e
tevékenység végzéséhez ténylegesen kapcsolódtak, kivéve, ha amatőrré
minősítették vissza őket.
Nem
amatőr játékos átigazolása esetén, illetve, ha a játékos az
átigazolástól számított 3 éven belül szerez nem amatőr státuszt, a
korábbi klub úgynevezett nevelési vagy képzési költségtérítésre válik
jogosulttá, amelynek összegét a két klub közösen határozza meg. Vita
esetén a döntést a FIFA vagy az illetékes szövetség hozza meg.
E
szabályokat az UEFA „Az átigazolási díj megállapításáról” elnevezéssel
kiadott, 1993 júniusában elfogadott és 1993. augusztus 1-jén hatályba
lépett szabályzata egészítette ki, amely egyúttal felváltotta „Az UEFA
tagegyesületei és ezek klubjai közötti együttműködés alapelvei”
elnevezésű 1991-es dokumentumban foglaltakat. Az új szabályzat fő
alapelve az, hogy a két klub közötti gazdasági kapcsolat ne
befolyásolhassa a játékos sporttevékenységét, illetve az szabadon
játszhasson abban a klubban, amelyhez új szerződése köti. A szabályzat
rögzíti azt is, hogy a két klub között felmerült vita esetén az UEFA
illetékes bizottsága határozza meg a nevelési vagy képzési
költségtérítés összegét. Ami a nem amatőr játékosokat illeti, e
költségtérítés összege a játékos előző tizenkét havi bruttó jövedelme
vagy az új szerződés által garantált fix összeg alapján kerül
kiszámításra, amely összeg 20%-kal növelt azon játékosok esetében, akik
legalább két alkalommal játszottak a nemzeti labdarúgó-válogatottban, a
játékos életkorának függvényében 0–12 közötti együtthatóval megszorozva.
A
Bírósághoz az UEFA által benyújtott dokumentumokból kiderül, hogy más
tagállamok szabályzatai is tartalmaznak olyan szabályokat, amelyek
értelmében ugyanazon nemzeti egyesület klubjai közötti átigazolás esetén
az új klub átigazolási díjat, nevelési vagy képzési költségtérítést
köteles fizetni a korábbi klubnak.
Spanyolországban
és Franciaországban a költségtérítésre csak abban az esetben lehet
igényt tartani, ha az átigazolt játékos 25 évesnél fiatalabb, illetve ha
a játékos a korábbi klubbal kötötte meg első szerződését hivatásos
játékosként. Görögországban, még ha az új klub költségtérítés fizetésére
kifejezetten nem is köteles, a játékos és a klub közötti szerződés
rendelkezhet úgy, hogy a játékos távozása bizonyos összeg kifizetéséhez
kötött, amelyet az UEFA adatai szerint leggyakrabban az új klub fizet.
Az
erre vonatkozó szabályokat tehát a nemzeti szintű jogszabályok, a
nemzeti labdarúgó-egyesületek szabályzatai, illetve kollektív
szerződések rögzítik.

Az állampolgársági kikötések
A
hatvanas évektől kezdődően számos nemzeti labdarúgó-egyesület fogadott
el olyan szabályokat, amelyek korlátozzák a külföldi állampolgár
játékosok igazolásának vagy pályára állításának lehetőségét (a
továbbiakban „állampolgársági kikötések”). A kikötések alkalmazásában az
állampolgárság a játékosnak egy adott államot képviselő csapatban vagy
nemzeti válogatottban való részvételi lehetőségével összefüggésben van
meghatározva.
1978-ban
az UEFA kötelezettséget vállalt Davignon úr, az Európai Közösségek
Bizottságának tagja felé egyrészt arra nézve, hogy eltörli az egyes
klubok által a más tagállamból származó játékosokkal köthető szerződések
számának korlátozását, másrészt pedig hogy két főben határozza meg az
ilyen játékosok számát az egyes mérkőzéseken való részvétel
szempontjából, úgy, hogy ez a korlátozás nem érinti azokat a
játékosokat, akik legalább öt éve az adott tagállamban letelepedtek.
1991-ben
Bangemann úrral, a Bizottság alelnökével folytatott újabb tárgyalások
eredményeként az UEFA elfogadta az úgynevezett „3+2” szabályt, amelynek
értelmében a nemzeti egyesületek lehetőséget kaptak arra, hogy háromra
korlátozzák a nemzeti bajnokságok első osztályú mérkőzésein pályára
állítható külföldi állampolgárságú játékosok számát, kiegészítve ezt
legfeljebb két olyan játékossal, akik legalább öt éve megszakítás nélkül
az érintett nemzeti szövetség keretén belül játszanak, ebből 3 évet a
junior szakosztályban. E korlátozások a klubcsapatok UEFA által
szervezett versenymérkőzéseire is vonatkoznak.

Az alapeljárás tényállása
J‑M. Bosman,
mint belga hivatásos labdarúgó, az 1998-tól az RCL, első osztályú belga
klub alkalmazásában állt, szerződése 1990. június 30-ig szólt és
illetménye prémiummal együtt átlagosan havi 120 000 belga frankot tett
ki.
1990.
április 21-én kelt ajánlatában az RCL a következő szezonra új
szerződést ajánlott J‑M. Bosmannak, amely az illetményét 30 000
belga frankra, az URBSFA szövetségi szabályai által meghatározott
minimumösszegre mérsékelte volna. Miután ezt az ajánlatot
visszautasította, J‑M. Bosmant felvették az átigazolási listára. A
képzési költségtérítés összegét az említett szabályokkal összhangban 11
743 000 belga frank összegben állapították meg.
Mivel
egyetlen klub sem jelezte érdeklődését az úgynevezett kötelező
átigazolás iránt, J‑M. Bosman a francia másodosztályú Dunkerque
klubbal vette fel a kapcsolatot, amely 100 000 belga franknak
megfelelő havi illetményt, illetve 900 000 belga frank összegű prémiumot
jelentő megállapodáshoz vezetett.
1990.
július 27-én az RCL és a Dunkerque klub egyéves időtartamra szerződést
kötött J‑M. Bosman ideiglenes átigazolása tárgyában, amelynek
értelmében a Dunkerque 1 200 000 belga franknak megfelelő díj fizetésére
köteles az RCL részére, amelyet ez utóbbi azt követően követelhet, hogy
a francia egyesület (a továbbiakban: FFF) kézhez vette az URBSFA által
az átigazolásról kiadott tanúsítványt. A szerződés továbbá
visszavonhatatlan opciót is alapított a Dunkerque javára a játékos
végleges átigazolására vonatkozóan 4 800 000 belga frank ellenében.
Mind
az RCL és a Dunkerque klub között, mind a Dunkerque klub és
J‑M. Bosman között létrejött szerződés tartalmazta azt a
felfüggesztő feltételt, amely szerint az URBSFA köteles az FFF részére a
szezon első mérkőzését megelőzően, tehát 1990. augusztus 2. előtt az
átigazolási tanúsítványt átadni.
Mivel
az RCL kételkedett a Dunkerque fizetőképességében, nem kérte az
URBSFA-tól a szóban forgó tanúsítványnak az FFF részére történő
kiadását. Így tehát egyik szerződés sem hatályosult. 1990. július 31-én
az RCL felfüggesztette J‑M. Bosmant, aki ezért az egész szezonban
nem játszhatott.
1990.
augusztus 8-án J‑M. Bosman keresetet indított az RCL ellen a
tribunal de première instance de Liège előtt. Az érdemi kereset
benyújtásával egyidejűleg ideiglenes intézkedés iránti kérelmet is
előterjeszett, amely elsősorban arra irányult, hogy a bíróság kötelezze
az URBSFA-t és az RCL-t havi 100 000 belga frank megfizetésére,
mindaddig, amíg új munkáltatót nem talál, valamint másodsorban tiltsa
meg az alpereseknek, hogy – különösen bizonyos pénzösszeg megfizetésének
követelésével – megakadályozzák az elhelyezkedését, illetve
harmadsorban, hogy terjesszen kérdést a Bíróság elé előzetes
döntéshozatalra.
1990.
november 9-i végzésével az ideiglenes intézkedésről határozó bíró arra
kötelezte az RCL-t és az URBSFA-t, hogy fizessenek meg J‑M. Bosman
részére havi 30 000 belga frankot, illetve hogy J‑M. Bosman
elhelyezkedését ne akadályozzák meg. Ezen felül előzetes döntéshozatal
iránti kérelmet terjesztett elő (C‑340/90. sz. ügy) a Szerződés 48.
cikkének értelmezésére vonatkozóan, a hivatásos játékosok átigazolására
vonatkozó szabályok tekintetében (a továbbiakban: átigazolási
szabályok).
Időközben
J‑M. Bosmant 1990 októberében a Saint-Quentin-i másodosztályú klub
szerződtette le, az ideiglenes intézkedés iránti kérelem sikerétől
függő felfüggesztő feltétellel. Ugyanakkor a szerződését az első szezon
végén felmondták. 1992 februárjában J‑M. Bosman újabb szerződést
írt alá a Saint-Denis de la Réunion francia klubbal, amelyet szintén
felmondás útján szüntettek meg. Ezt követően Belgiumban és
Franciaországban tett próbálkozásai eredményeként J‑M. Bosmant
végül a harmadosztályú belga klub, az Olympic de Charleroi alkalmazta.
A
kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint súlyos és egybevágó
feltételezések engednek arra következtetni, hogy az ideiglenes
intézkedés iráni kérelem tárgyában hozott végzéssel részére biztosított
szabad státusz ellenére J‑M. Bosman azon európai klubok
bojkottjának áldozata lett, amelyek őt alkalmazhatták volna.
1991.
május 28-án a cour d’appel de Liège megváltoztatta az első fokon eljárt
tribunal de première instance de Liège ideiglenes intézkedés iránti
kérelem tárgyában hozott végzésének azon részét, amelyben az előzetes
döntéshozatal iránti kérelemmel fordult a Bírósághoz. Helybenhagyta
ugyanakkor az első fokú bíróság ítéletét, amennyiben az kártérítés
fizetésére kötelezte az RCL-t, és kötelezte az RCL-t és az URBSFA-t,
hogy J‑M. Bosmant mindenféle költségtérítési igény nélkül bocsássa
azon klubok rendelkezésére, amelyek igényt tartanak J‑M. Bosman
szolgálataira. Az 1991. június 19-i végzéssel a C‑340/90. sz. ügyet
törölték a Bíróság nyilvántartásából.
A
tribunal de première instance de Liège elé terjesztett érdemi kereset
vonatkozásában az URBFSA, amely – az ideiglenes intézkedés iránti
eljárással ellentétben – nem szerepelt peres félként, 1991. június 3-án
önként beavatkozott a perbe. Az URBSFA és az RCL ellen indított perben
1991. augusztus 20-án J‑M. Bosman perbe hívta az UEFA-t, továbbá
keresetet indított közvetlenül az UEFA ellen, ez utóbbinak azon
szabályok meghozatala miatti felelősségére alapozva, amelyek miatt kárt
szenvedett. 1991. december 5-én az RCL perbe hívta a Dunkerque-i klubot,
abból a célból, hogy biztosítva legyen az esetleges marasztaló ítélet
következményeinek megtérítése. 1991. október 15-én és december 27-én a
francia szakszervezet, az Union nationale des footballeurs
professionnels (a továbbiakban: az UNFP), illetve a holland jog szerinti
Vereniging van contractspelers (a továbbiakban: a VVCS) önként
avatkoztak be a perbe.
1992.
április 9-én benyújtott új kereseti kérelmeiben J‑M. Bosman
módosította az RCL elleni eredeti kérelmét, újabb, megelőzési keresetet
terjesztett elő az URBSFA ellen, valamint keresettel élt az UEFA-val
szemben. E perek során J‑M. Bosman azt kérte a bíróságtól, hogy
állapítsa meg, hogy az átigazolásra, valamint az állampolgársági
kikötésre vonatkozó szabályok rá nézve nem alkalmazhatók, és –
tekintettel az RCL, az URBSFA és az UEFA vétkes magatartására a
Dunkerque klubhoz történő átigazolásának sikertelenségekor – kötelezze
őket egyrészt 11 368 350 belga franknak – amely megfelel a
J‑M. Bosmannál 1990. augusztus 1-jétől karrierje végéig felmerült
kárnak – másrészt 11 743 000 belga franknak – amely J‑M. Bosmannak
az átigazolásokra vonatkozó szabályok alkalmazása következtében
karrierje kezdetétől felmerült elmaradt hasznát képviseli – a
megfizetésére. Kérte továbbá, hogy terjesszenek kérdést a Bíróság elé
előzetes döntéshozatalra.
1992.
június 11-i ítéletével a tribunal de première instance de Liège
megállapította hatáskörét a kereset érdemi elbírálására vonatkozóan.
Helyt adott továbbá J‑M. Bosman azon kérelmeinek, amelyeket az
RCL-lel, az URBSFA-val és UEFA-val szemben különösen annak megállapítása
iránt nyújtott be, hogy az átigazolásra, illetve az állampolgársági
kikötésre vonatkozó szabályok J‑M. Bosmanra nem alkalmazhatók,
illetve amely e három szervezet vétkes magatartásának szankcionálására
irányult. Ezzel szemben a bíróság elutasította az RCL-nek a Dunkerque
klub perbehívására és annak mögöttes helytállására irányuló keresetét,
mivel nem sikerült bizonyítani a Dunkerque vétkességét a szerződés
teljesítése során. Végül, mivel megállapította, hogy a J‑M. Bosman
által az UEFA-val és URBSFA-val szemben támasztott követelések
elbírálása feltételezi az átigazolásra vonatkozó szabályok Szerződéssel
való összhangjának vizsgálatát is, kérte, hogy a Bíróság értelmezze a
Szerződés 48., 85. és 86. cikkét (C‑269/92. sz. ügy).
Az
URBSFA, az RCL és az UEFA fellebbezést nyújtott be e határozat ellen.
Tekintettel arra, hogy e fellebbezések felfüggesztő hatállyal bírtak, a
Bíróság előtt folyamatban lévő eljárást is felfüggesztették. Az 1993.
december 8-i végzéssel a C‑269/92. sz. ügyet végleg törölték, azt
követően, hogy a cour d’appel de Liège jelen eljárás alapjául is
szolgáló új végzését meghozta.
Az
UNFP és a VVCS ellen fellebbezési kérelem nem irányult, és azok nem
kívántak újból beavatkozni az eljárásba.
Előzetes
döntéshozatalra utaló ítéletében a cour d'appel de Liège helybenhagyta a
fellebbezéssel érintett ítéletet, amennyiben az megállapította a
tribunal de première instance de Liège hatáskörét és a keresetek
elfogadhatóságát, valamint megállapította, hogy a J‑M. Bosman által
az UEFA-val és URBSFA-val szemben támasztott követelések elbírálása
feltételezi az átigazolásra vonatkozó szabályok jogszerűségének
vizsgálatát. A bíróság úgy vélte továbbá, hogy szükséges az
állampolgársági kikötésre vonatkozó szabályok vizsgálata, hiszen
J‑M. Bosman kérelmét e vonatkozásban a belga eljárási törvénykönyv
18. cikkére alapította, amely lehetővé teszi valamely „súlyosan
veszélyeztetett jog megsértésének megelőzése” iránti keresetek
előterjesztését. Márpedig J‑M. Bosman számos olyan objektív tényre
hivatkozott, amelyek arra engednek következtetni, hogy a károsodás,
amelytől tart – vagyis hogy az állampolgársági kikötések alkalmazása
pályafutását akadályozhatja – valóban bekövetkezhet.
A
nemzeti bíróság többek között úgy vélte, hogy a Szerződés 48. cikke a
30. cikkéhez hasonlóan nem csupán a hátrányos megkülönböztetést tiltja,
hanem a munkavállalók szabad mozgását gátló nem megkülönböztető jellegű
akadályokat is, ha ezek nem igazolhatók feltétlenül érvényesítendő
követelményekkel.
A
Szerződés 85. cikkével kapcsolatban úgy vélte, hogy a FIFA, az UEFA és
az URBSFA szabályzatai olyan, vállalkozások közötti megállapodásnak
minősülhetnek, amelyekkel a klubok a játékosok megszerzésével
kapcsolatos versenyt korlátozzák. Először is, az átigazolási díj
visszatartó szerepet tölt be, hatásaként pedig csökken a hivatásos
játékosok illetménye. Másrészt az állampolgársági kikötés egy bizonyos
kvóta felett megakadályozza a külföldi játékosok szolgáltatásainak
igénybevételét. A tagállamok közötti kereskedelmet pedig érinti
különösen a játékosok mozgásának korlátozása.
Egyébként
a cour d'appel úgy vélte, az URBSFA erőfölényben van, illetve a
futballklubok kollektív erőfölényben vannak a Szerződés 86. cikke
értelmében, a Szerződés 85. cikkével kapcsolatban említett
versenykorlátozó magatartások pedig az említett 86. cikkben tiltott
visszaélést valósíthatják meg.
A
cour d'appel elutasította az UEFA kérelmét, amely arra irányult, hogy
kérdést tegyen fel a Bíróságnak azzal kapcsolatosan, hogy vajon az
átigazolásokkal kapcsolatos kérdésre adott válasz különbözne-e, ha a
szabályozás lehetővé tenné a játékosok számára, hogy szabadon
játszhassanak az új klubban, függetlenül attól, hogy az új klub
fizetett-e átigazolási díjat a korábbi klub részére vagy sem. Ezzel
kapcsolatosan kifejtette különösen, hogy tekintettel azokra a
szankciókra, amelyekkel azokat a klubokat sújthatják, amelyek nem
fizetik meg az átigazolási díjat, a sportolók játéklehetősége
tulajdonképpen mégis a két klub gazdasági kapcsolatainak függvénye.
A
fentiekből következően a cour d'appel de Liège felfüggesztette az
eljárást és a következő, előzetes döntéshozatalra előterjesztett
kérdésekkel fordult a Bírósághoz:
„Az 1957. március 25-i Római Szerződés 48., 85. és 86. cikkeit úgy kell-e értelmezni, hogy azok megtiltják, hogy
–        a
futballklubok játékosuk szerződésének lejártát követően a játékost
átigazoló új klubtól pénzösszeget követeljenek;
–        a
nemzeti és nemzetközi sportegyesületek, illetve -szövetségek olyan
rendelkezéseket határozhassanak meg szabályzataikban, amelyek az általuk
szervezett versenyek tekintetében korlátozzák az Európai Közösségből
származó, külföldi játékosok játéklehetőségeit?”
1994.
június 3-án az URBSFA fellebbezést nyújtott be a cour d'appel
ítéletének hatályon kívül helyezése iránt, kérelmezte továbbá, hogy az
ítélet hatálya terjedjen ki az RCL-re, az UEFA-ra és a Dunkerque klubra
egyaránt. 1994. október 6-án kelt levelében a Cour de cassation de
Belgique melletti főügyész arról tájékoztatta a Bíróságot, hogy a
fellebbezésnek az ítélet végrehajtására nincs halasztó hatálya.
1995.
március 30-végzésében a Cour de cassation a fellebbezést elutasította,
továbbá úgy ítélte meg, hogy az elutasítás következményeként az ítélet
hatályának kiterjesztésére vonatkozó kérelem okafogyottá vált. A Cour de
cassation a szóban forgó ítélet másolatát megküldte a Bíróságnak.

A bizonyításfelvétel iránti kérelemről
A
Bíróság hivatalvezetőjéhez 1995. november 16-án benyújtott levelében az
UEFA azt kérelmezte a Bíróságnál, hogy eljárási szabályzatának 60.
cikke értelmében rendeljen el bizonyításfelvételt abból a célból, hogy
kiegészítse információit az átigazolási díj kis és közepes méretű klubok
esetében betöltött gazdasági szerepéről, illetve a futballklubok már
létező szerkezetén belül a jövedelmek belső elosztási mechanizmusairól,
valamint azokról a meglévő vagy éppen hiányzó alternatív
mechanizmusokról, amelyekkel az átigazolási díj rendszerének
megszüntetése esetén számolni kellene.
A
főtanácsnok újabb meghallgatását követően a Bíróság úgy döntött, hogy e
kérelmet elutasítja. E kérelmet ugyanis akkor terjesztették elő, amikor
az eljárás szóbeli szakasza az eljárási szabályzat 59. cikke 2. §-ának
megfelelően már befejeződött. Márpedig a Bíróság ítélkezési
gyakorlatából következően (lásd a 77/70. sz., Prelle kontra Bizottság
ügyben 1971. június 16-án hozott ítélet [EBHT 1971., 561. o.] 7.
pontját) e kérelemnek kizárólag abban az esetben lehet helyt adni, ha
olyan tényeket érint, amelyek döntő hatással lehetnek az ügy
kimenetelére, és amelyeket az érdekelt félnek nem állt módjában az
eljárás szóbeli szakaszának befejezése előtt ismertetni.
A
jelen esetben elegendő megjegyezni, hogy az UEFA-nak lehetősége volt
arra, hogy kérelmét az eljárás szóbeli szakaszának befejezése előtt
terjessze elő. Továbbá, az a kérdés, hogy a pénzügyi és a sporttal
kapcsolatos szempontok egyensúlyának megteremtése, különösen pedig a kis
sportklubok finanszírozásának biztosítása más eszközökkel is
megvalósítható-e, mint az egyes futballbevételek újraelosztásával, már
felmerült, különösen J‑M. Bosman írásbeli észrevételei között.

A Bíróságnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolására vonatkozó hatásköréről
Az
URBSFA és az UEFA, az észrevételeket előterjesztő bizonyos kormányok,
illetve az eljárás írásbeli szakaszában a Bizottság, különböző indokokra
hivatkozva kétségbe vonták a Bíróság hatáskörét az alapeljárásban
feltett kérdések egy részének vagy mindegyikének megválaszolására
vonatkozóan.
Először
is az URBSFA és az UEFA azzal érveltek, hogy az alapeljárások pusztán
eljárásjogi eszközök annak elérésére, hogy a Bíróság az előzetes
döntéshozatali eljárás során olyan kérdésekre válaszoljon, melyeket az
alapeljárások eldöntése szempontjából semmilyen objektív szükségszerűség
nem követel meg. Az UEFA szabályzatát J‑M. Bosman Dunkerque-i
átigazolása alkalmával nem kellett alkalmazni, de ha alkalmazták is
volna, az átigazolás nem függött volna az átigazolási díj
megfizetésétől, és az ügylet megvalósulhatott volna. Így tehát a
közösségi jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, az
alapeljárás tényállásával, illetve tárgyával nem függ össze, és a
Bíróság – állandó ítélkezési gyakorlatának fényében – nem rendelkezik
hatáskörrel a kérdések megválaszolására vonatkozóan.
Másodsorban,
az URBSFA, az UEFA, a dán, a francia, illetve az olasz kormány,
valamint a Bizottság írásbeli észrevételeiben azt állította, hogy az
állampolgársági kikötésre vonatkozó kérdések nincsenek összefüggésben a
jogvitákkal, mivel azok kizárólag az átigazolási szabályok
alkalmazásával kapcsolatosak. Ugyanis karrierjének akadályai, amelyek
J‑M. Bosman szerint e kikötésekből erednek, kizárólag
feltételezések, és nem igazolják annak szükségességét, hogy a Bíróság a
Szerződés értelmezésével kapcsolatosan nyilatkozzon.
Harmadsorban,
az URBSFA, és az UEFA a tárgyaláson előadták, hogy a Cour de cassation
de Belgique 1995. március 30-i ítélete szerint a cour d'appel de Liège
nem ismerte el J‑M. Bosman azon kérelmeinek elfogadhatóságát,
amelyek arra irányultak, hogy az URBSFA szabályzatában foglalt
állampolgársági kikötést nyilvánítsák rá nézve alkalmazhatatlannak. Így
az állampolgársági kikötések alkalmazásának kérdése nem képezi az
alapeljárások tárgyát, a Bíróságnak pedig nem kell megválaszolnia e
kérdéseket. A francia kormány csatlakozott e véleményhez, azzal a
feltétellel, hogy a Cour de cassation ítéletének hatályát tisztázzák.
E
tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződés 177. cikke által
létrehozott, a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés
keretében egyedül az ügyben eljáró és a bírósági döntésért felelősséggel
tartozó nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira
figyelemmel megítélje egyrészt az előzetes döntéshozatalnak az ítélete
meghozatala szempontjából való szükségességét, másrészt pedig az általa a
Bíróság elé terjesztett kérdések relevanciáját. Következésképpen,
amennyiben az előterjesztett kérdések a közösségi jog értelmezésére
vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles azokról határozni (lásd
a C-125/94. sz. Aprile-ügyben 1995. október 5-én hozott ítélet [EBHT
1995., I-2919. o.]16. és 17. pontját).
Mindazonáltal
a Bíróság azt az álláspontot képviselte, hogy saját hatáskörének
megállapítása érdekében jogosult megvizsgálni azokat a körülményeket,
amelyek között a nemzeti bíróság hozzá fordult. Az előzetes
döntéshozatalra utalás működését szabályozó együttműködés ugyanis azt
feltételezi, hogy a nemzeti bíróság a maga részéről tekintettel van arra
a szerepre, amelyet a Bíróság betölt, és amely nem más, mint a
tagállamok igazságszolgáltatásához való hozzájárulás, nem pedig
tanácsadó vélemények megfogalmazása általános vagy hipotetikus
kérdésekkel kapcsolatban (lásd a C-83/91. sz. Mielicke-ügyben 1992.
július 16-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-4871 o.] 25. pontját).
E
feladatára tekintettel vélte úgy a Bíróság, hogy nem dönthet egy
nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett olyan
kérdésről, amely esetében nyilvánvaló, hogy valamely közösségi szabály
értelmezése vagy érvényességének vizsgálata, amelyet a nemzeti bíróság
kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával (lásd a
C-143/94. sz., Furlanis costruzioni generali ügyben 1995. október 26-án
hozott ítélet [EBHT 1995., I-3653. o.] 12. pontját), illetve ha a
szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, és a Bíróság nem rendelkezik
azon ténybeli illetve jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek
ahhoz, hogy a neki feltett kérdéseket hasznosan megválaszolja (lásd a
fent hivatkozott Mielicke-ügyben hozott ítélet 32. pontját).
Jelen
esetben először is meg kell állapítani, hogy az alapeljárások
összességükben nézve nem hipotetikus jellegűek, illetve a nemzeti
bíróság pontos ismertetést nyújtott a Bíróság részére az ügy ténybeli és
jogi hátterét illetően, és ismertette azokat az indokokat is, amelyek
arra a következetésre indították, hogy ítélete meghozatalához a feltett
kérdések megválaszolása szükséges.
Továbbá
amint ezt az URBSFA és az UEFA állítja, ugyan nem alkalmazták az UEFA
szabályzatát J‑M. Bosman Dunkerque-i klub részére történő
átigazolásának meghiúsulása alkalmával, e szabályok mégis a
J‑M. Bosman által az URBSFA és UEFA ellen benyújtott megelőzési
kereset tárgyát képezik (lásd a fenti 40. pontot), és a Bíróság által
nyújtott értelmezés az UEFA szabályzatában az átigazolásra vonatkozóan
lefektetett rendszer és a közösségi jog összeegyeztethetősége
vonatkozásában hasznos lehet a kérdést előterjesztő bíróságnak.
Ami
pedig különösen az állampolgársági kikötésre vonatkozó kérdéseket
illeti, az alapeljárásban ezzel kapcsolatos kérelmeket elfogadhatónak
ítélték egy olyan nemzeti eljárási rendelkezés alapján, amely lehetővé
teszi olyan – akár megállapítási – kereset benyújtását, amely súlyosan
veszélyeztetett jog megsértésének megelőzését célozza. Amint ez
ítéletéből is kiderül, a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja
szerint az állampolgársági kikötés alkalmazása valóban akadályozhatja
J‑M. Bosman karrierjét azzal, hogy csökkenti annak az esélyét, hogy
egy másik tagállam klubja alkalmazza, vagy pályára vigye. A Bíróság
mindebből arra a következtetésre jutott, hogy a J‑M. Bosman által
benyújtott kérelem, amely arra irányult, hogy az állampolgársági
kikötést rá nézve nyilvánítsák alkalmazhatatlannak, megfelel az említett
rendelkezés által megkövetelt feltételeknek.
A
Bíróság a jelen eljárás során nem jogosult e bírói döntést
felülvizsgálni. Még ha igaz is az, hogy az alapeljárás keresetei
megállapítási jellegűek, és – minthogy valamely veszélyeztetett jog
megsértésének megelőzését célozzák – természetüknél fogva szükségszerűen
bizonytalan feltételezéseken alapulnak, a tagállami jog – ahogy azt a
kérdést előterjesztő bíróság értelmezi – mégis lehetőséget nyújt
érvényesítésükre. E körülmények között a bíróság által feltett kérdések
megválaszolása objektív módon szükséges annak az ügynek a megoldásához,
amellyel kapcsolatban szabályszerűen fordultak hozzá.
Végül,
a Cour de cassation 1995. március 30-i ítéletéből nem következik, hogy
az állampolgársági kikötések ne tartoznának az alapeljárás tárgyához. A
Cour de cassation csupán azt jelentette ki, hogy az URBSFA fellebbezése a
kérdést előterjesztő bíróság ítéletének téves értelmezésén alapul.
Fellebbezésében az URBSFA ugyanis azt állította, hogy az említett
bíróság elfogadhatónak ítélte J‑M. Bosman azon kérelmét, amely arra
irányult, hogy az állampolgársági kikötést rá nézve nyilvánítsák
alkalmazhatatlannak. Márpedig a Cour de cassation ítéletéből kiderül,
hogy a cour d'appel szerint J‑M. Bosman kérelme arra irányult, hogy
megelőzze karrierjének akadályozását, ami nem az URBSFA szabályzatában
szereplő, a nem belga játékosokat érintő állampolgársági kikötések
alkalmazásából ered, hanem az UEFA és a szövetség más nemzeti
tagegyesületeinek szabályzataiban szereplő hasonló kikötésekből, amelyek
őt mint belga állampolgárságú játékost érinthetik.
A
fentiekből következően a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a cour d'appel
de Liège által előterjesztett kérdések megválaszolására.

A Szerződés 48. cikkének az átigazolási szabályokra szempontjából való értelmezéséről
A
kérdést előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy
a Szerződés 48. cikkével ellentétes-e a nemzeti sportegyesületek által
meghatározott olyan szabályok alkalmazása, amelyek alapján egy tagállam
hivatásos labdarúgó-játékosa a klubjával kötött szerződésének lejártával
csak abban az esetben foglalkoztatható egy másik tagállam klubjánál, ha
ez a klub átigazolási díjat, nevelési vagy képzési költségtérítést
fizet a korábbi klubnak.

A 48. cikk alkalmazása a sportegyesületek által meghatározott szabályokra
Ezzel
kapcsolatosan elsőként azokat az érveket kell megvizsgálni, amelyek az
említett rendelkezésnek a sportszövetségek által meghatározott
szabályokra vonatkozó alkalmazásával kapcsolatban merültek fel.
Az
URBSFA álláspontja szerint csak a nagy európai klubok minősülhetnek
vállalkozásnak, míg az olyan klubok, mint az RCL, gyakorlatilag
elhanyagolható gazdasági tevékenységet végeznek. Ráadásul a nemzeti
bíróság átigazolási szabályokra vonatkozóan feltett kérdései nem
foglalkoznak a játékosok és a klubok közötti munkaviszonnyal, csupán a
klubok közötti gazdasági kapcsolatokra, illetve a sportszövetségi
tagsági viszony létrehozásának szabadságára terjednek ki. Ebből
következően olyan esetben, mint amilyen az alapeset is, a Szerződés 48.
cikke nem alkalmazható.
Az
UEFA érvelésében kitért különösen arra, hogy a közösségi intézmények a
sport autonómiáját mindig tiszteletben tartották, hogy a labdarúgás
gazdasági és sportvonatkozásait rendkívül nehéz szétválasztani, illetve
arra, hogy a Bíróságnak a hivatásos sportolók helyzetére vonatkozó
döntése a labdarúgás szervezetének egészét megkérdőjelezheti. Ebből
következően még abban az esetben is, ha a Szerződés 48. cikke
alkalmazható lenne a hivatásos játékosokra, a bizonyos mértékű
rugalmasságot kellene tanúsítani a sportágban rejlő sajátosságokra
tekintettel.
A
német kormány először is azt hangsúlyozta, hogy az esetek túlnyomó
részében egy olyan sportág, mint a labdarúgás, nem ölt gazdasági
tevékenység jelleget. Álláspontja szerint általánosságban a sport és a
kultúra között hasonlóság fedezhető fel, és felhívta a figyelmet arra,
hogy az EK-Szerződés 128. cikkének (1) bekezdése értelmében a
Közösségnek tiszteletben kell tartania a tagállamok nemzeti és
regionális sokszínűségét. Végül felhozta az egyesülés szabadságát,
valamint a nemzeti jog által a sportszövetségeknek biztosított
autonómiát annak alátámasztására, hogy – az általános alapelvnek
tekintett – szubszidiaritás elvének megfelelően a hatóságok és különösen
a Közösség beavatkozásának a legszükségesebb mértékre kell
korlátozódnia e területen.
A
fenti érvekre válaszolva emlékeztetni kell arra, hogy a Közösség
célkitűzéseire tekintettel a sport a közösségi jog hatálya alá tartozik,
amennyiben a Szerződés 2. cikkének értelmében gazdasági tevékenységnek
minősül (lásd a 36/74. sz. Walrave-ügyben 1974. december 12-én hozott
ítélet [EBHT 1974.,1405. o.] 4. pontját). Ez a helyzet a hivatásos vagy
félhivatásos labdarúgó-játékosok tevékenysége esetében is, hiszen
munkaviszonyban állnak, illetve díjazás ellenében nyújtanak
szolgáltatásokat (lásd a 13/76. sz. Donà-ügyben 1976. július 14-én
hozott ítélet [EBHT 1976., 1333. o.] 12. pontját).
Megállapítható
ugyanakkor az is, hogy a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó
közösségi rendelkezések alkalmazása szempontjából nem szükséges, hogy a
munkáltató megfeleljen a vállalkozás fogalmának, mivel e vonatkozásban
az egyetlen megkívánt tényező a munkaviszony megléte, illetve az ilyen
jogviszony létrehozására irányuló szándék fennállása.
A
Szerződés 48. cikkének alkalmazását nem zárja ki az a tény sem, hogy az
átigazolásokra vonatkozó szabályok inkább a klubok közötti gazdasági
kapcsolatokat szabályozzák, mint a klubok és a játékosok közötti
munkaviszonyt. Az körülmény ugyanis, hogy a munkáltató klubok kötelesek
díjat fizetni egy másik klubból jövő játékos felvételekor, befolyásolja a
játékosok elhelyezkedési lehetőségeit, illetve a felajánlott új
munkaviszony feltételeit is.
A
labdarúgás gazdasági és sportvonatkozásainak szétválasztásával
kapcsolatos nehézségeket illetően a Bíróság a fent hivatkozott
Donà-ügyben hozott ítéletének 14. és 15. pontjában elismerte, hogy a
személyek és szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó közösségi
rendelkezésekkel nem ellentétesek azok a szabályok vagy az a gyakorlat,
amelyeket olyan, nem gazdasági jellegű indokok igazolnak, amelyek
bizonyos mérkőzések sajátos jellegéhez és körülményeihez kapcsolódnak.
Hangsúlyozta ugyanakkor, hogy a szóban forgó rendelkezések hatályát
illető ilyen korlátozásnak az általa elérni kívánt célra kell
szorítkoznia. Ezért e korlátozásra nem hivatkozhatnak abból a célból,
hogy valamennyi sporttevékenységet kivonják a Szerződés hatálya alól.
Ami
a jelen ügynek a labdarúgás szervezetének egészére gyakorolt esetleges
hatását illeti, az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy bár
minden bírósági döntés gyakorlati következményeit gondosan mérlegelni
kell, nem lehet azonban megengedni a jog objektivitásától való
elhajlásokat és alkalmazásának veszélyeztetését egy bírósági döntés
lehetséges hatásai miatt. E hatások legfeljebb akkor vehetők figyelembe
egy döntés meghozatalakor, ha kivételes esetben az ítélet időbeli
hatályának korlátozása szükséges (lásd a 163/90. sz., Legros és társai
ügyben 1992. július 16-én hozott ítélet [EBHT 1990., I. 4625. o.] 30.
pontját).
A
sport és a kultúra között állítólag fennálló hasonlóságra alpított
érvek elfogadhatatlanok, hiszen a tagállami bíróság által feltett
kérdések nem a korlátozott közösségi hatáskörök gyakorlásának
feltételeire vonatkoznak, mint amilyenek a 128. cikk (1) bekezdésében
szerepelnek, hanem a munkavállalók 48. cikk által biztosított szabad
mozgására, amely a Közösségek rendszerének egyik alapvető szabadsága
(lásd különösen a C-19/92. sz. Kraus-ügyben 1993. március 31-én hozott
ítélet [EBHT. 1992., I.-1663. o.] 16. pontját).
Ami
az egyesülési szabadságra alapított érveket illeti, meg kell
állapítani, hogy ez az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről
szóló európai egyezmény 11. cikke által megerősített és a tagállamok
közös alkotmányos hagyományaiból eredő elv azon alapvető jogok körébe
tartozik, amelyek a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint,
amelyet az Egységes Európai Okmány preambuluma, valamint az Európai
Unióról szóló szerződés F. cikkének (2) bekezdése által is megerősített,
a közösségi jogrendben védelem alatt állnak.
Ugyanakkor
a tagállami bíróság eljárásának tárgyát képező, a sportegyesületek
által meghatározott szabályok nem tekinthetők szükségesnek az említett
egyesületek, a klubok vagy a játékosok e szabadsága gyakorlásának
biztosításához, és nem tekinthetőek annak elkerülhetetlen
következményeinek.
Végül
a szubszidiaritás elvének a német kormány által adott értelmezése,
amely szerint a hatóságok, különösen pedig a közösségi hatóságok
beavatkozásának szigorúan a legszükségesebb mértékre kell korlátozódnia e
területen, nem vezethet ahhoz, hogy a magánegyesületeknek a
sportszabályzatok elfogadására vonatkozó autonómiája korlátozza azon
jogok gyakorlását, amelyeket a Szerződés a magánszemélyekre ruház.
A
Szerződés 48. cikkének a hivatásos labdarúgó-játékosok tevékenységéhez
hasonló sporttevékenységek vonatkozásában való alkalmazására vonatkozó
kifogások elhárítását követően meg kell említeni, hogy – ahogyan azt a
Bíróság a fent hivatkozott Walrave-ügyben hozott ítéletének 17.
pontjában  kimondta – e cikk nem csupán a hatóságok cselekményeit
szabályozza, hanem kiterjed olyan, más természetű szabályozásokra is,
amelyek kollektív jelleggel szabályozzák a munkavégzést.
A
Bíróság ugyanis úgy ítélete meg, hogy a tagállamok között a személyek
szabad mozgásával kapcsolatos akadályok megszüntetését veszélyeztetné,
ha az állami eredetű akadályok lebontását semlegesíthetnék a közjogi
jelleggel nem bíró egyesületek és szervezetek jogi autonómiájának
gyakorlásából eredő akadályok (lásd a fent hivatkozott Walrave-ügyben
hozott ítélet 18. pontját).
Ezen
felül a Bíróság megállapította, hogy a munkafeltételeket a különböző
tagállamokban törvényi és rendeleti rendelkezések, valamint a
magánszemélyek által kötött vagy elfogadott szerződések és egyéb aktusok
egyaránt szabályozzák. Így tehát, ha a Szerződés 48. cikkének hatálya
csupán a hatósági aktusokra korlátozódna, alkalmazása
egyenlőtlenségekhez vezetne (lásd a fent hivatkozott Walrave-ügyben
hozott ítélet 19. pontját). Ez a kockázat még inkább nyilvánvaló az
alapeljárásban szereplőhöz hasonló esetben, mert – mint ahogyan erre
ezen ítélet 24. pontja is rámutatott – az átigazolásokra vonatkozó
szabályokat különböző tagállamok különböző szervezetei különböző
módszerrel határozták meg.
Az
UEFA tiltakozása szerint ez az értelmezés arra vezet, hogy a 48. cikk a
magánszemélyekre súlyosabb kötelezettségeket ró, mint a tagállamokra,
hiszen csak ez utóbbiak hivatkozhatnak közrendi, közbiztonsági vagy
közegészségügyi okokkal igazolt korlátozásokra.
Ez
az érvelés pontatlan előfeltevésen alapul. Semmi sem tiltja ugyanis
azt, hogy a magánszemélyek közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi
okokat hozzanak fel igazolásként. A kérdéses szabályozás közjogi vagy
magánjogi jellege semmilyen módon nem befolyásolja az említett
igazolások vagy azok tartalmát.
Ebből
következően megállapítható, hogy a Szerződés 48. cikkét alkalmazni kell
azokra a szabályokra, amelyeket olyan sportegyesületek hoznak meg, mint
az URBSFA, a FIFA vagy az UEFA, és amelyek munkavállalói tevékenység
hivatásos sportolók általi gyakorlásának feltételeit határozzák meg.

Arról, hogy a nemzeti bíróság által vizsgált helyzet tisztán belső természetű-e
Az
UEFA szerint a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő jogviták a belga
államot érintő tisztán belső természetű helyzetre vonatkoznak, és így
nem tartoznak a Szerződés 48. cikkének hatálya alá. E jogviták egy belga
játékossal kapcsolatosak, akinek az átigazolása egy belga klub és egy
belga egyesület magatartásával összefüggésben hiúsult meg.
Az
állandó ítélkezési gyakorlatból következően (lásd a 175/78. sz.
Saunders-ügyben 1979. március 28-én hozott ítélet [EBHT 1979., 1129. o.]
11. pontját, a 180/83. sz. Moser-ügyben 1984. június 28-én hozott
ítélet [EBHT 1984., 2539. o.] 15. pontját, a C-332/90. sz. Steen-ügyben
1992. január 28-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-341. o.] 9. pontját, és a
fent hivatkozott Kraus-ügyben hozott ítélet 15. pontját) a Szerződésnek
a munkavállalók szabad mozgásával kapcsolatos rendelkezései, különösen
pedig a 48. cikke nem alkalmazható egy valamely tagállamot érintő
tisztán belső természetű helyzetre, vagyis ha az eset egyetlen tényezője
sem köthető a közösségi jog által szabályozott helyzethez.
Ugyanakkor
kiderül a kérdést előterjesztő bíróság által megállapított
tényállásból, hogy J‑M. Bosman munkaszerződést kötött egy másik
tagállambeli klubbal, abból a célból, hogy e másik tagállam területén
munkát végezzen. Ezzel – amint erre az érdekelt helyesen rámutatott – a
48. cikk (3) bekezdése a) pontjának értelmében vett tényleges
állásajánlatra jelentkezett.
Mivel
az alapeljárások tárgyát képező helyzet nem minősíthető tisztán belső
természetűnek, az UEFA által felhozott érvet el kell utasítani.

A munkavállalók szabad mozgását akadályozó tényezők fennállásáról
Meg
kell tehát vizsgálni azt, hogy az átigazolásra vonatkozó szabályok a
Szerződés 48. cikke által tiltott módon akadályozzák-e a munkavállalók
szabad mozgását.
Amint
azt a Bíróság több alkalommal megállapította, a munkavállalók szabad
mozgása a Közösség egyik alapelve, és a Szerződés e jogokat biztosító
rendelkezései az átmeneti időszak eltelte óta közvetlen hatállyal
bírnak.
A
Bíróság szintén megállapította, hogy a Szerződésben a személyek szabad
mozgására vonatkozó rendelkezések összessége azt célozza, hogy a
közösségi polgárok részére megkönnyítse a Közösség területén belül
bármilyen szakmai tevékenység gyakorlását, és megtilt minden olyan
intézkedést, amely az állampolgárokat hátrányosan érintheti, amikor
másik tagállam területén kívánnak gazdasági tevékenységet gyakorolni
(lásd a 143/87. sz. Stanton-ügyben 1988. július 7-én hozott ítélet [EBHT
1987., 3877. o.] 13. pontját és a C-370/90. sz. Singh-ügyben 1992.
július 7-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-4265. o.] 16. pontját).
Ebben
az összefüggésben a tagállamok állampolgárait megilleti különösen az a
közvetlenül a Szerződésből eredő jog, hogy származási államukat elhagyva
másik tagállam területén tartózkodjanak abból a célból, hogy ott
gazdasági tevékenységet gyakoroljanak (lásd a C-363/89. sz. Roux-ügyben
1991. február 5-én hozott ítélet [EBHT 1991., I-273. o.] 9.pontját és a
fent hivatkozott Singh-ügyben hozott ítélet 17. pontját).
Az
olyan rendelkezések, amelyek megakadályozzák valamely tagállam
állampolgárait abban vagy visszatartják attól, hogy a szabad mozgásra
vonatkozó jogukat gyakorolva elhagyják származási országukat, e
szabadság akadályait képezik, még abban az esetben is, ha a
munkavállalók állampolgárságától függetlenül alkalmazandóak (lásd
ugyancsak a C-10/90. sz. Masgio-ügyben 1991. március 7-én hozott ítélet
[EBHT 1991., I- 1119. o.] 18 és 19. pontját).
Egyébként
a Bíróság a 81/87. sz., Daily Mail and General Trust ügyben 1988.
szeptember 27-én hozott ítéletében (EBHT 1988., 5483. o., 16. pont)
megállapította, hogy jóllehet a Szerződés szabad letelepedésre vonatkozó
rendelkezéseinek célja különösen a nemzeti bánásmód kedvezményének
biztosítása a fogadó államban, e rendelkezésekkel ellentétes az is, ha a
származási állam megakadályozza azt, hogy állampolgára, vagy a
jogrendszerének szabályai szerint alapított és az 58. cikk
meghatározásának megfelelő gazdasági társaság másik tagállamban
letelepedjen. Az 52. és azt követő cikkek által biztosított jogokat
lényegüktől fosztaná meg az, ha a származási állam megtilthatná a
vállalkozásoknak, hogy területét elhagyják azzal a szándékkal, hogy
másik tagállamban telepedjenek le. A Szerződés 48. cikkével kapcsolatban
ugyanezek a megfontolások érvényesülnek azon szabályok esetében,
amelyek megakadályozzák az egyik tagállam állampolgárait abban, hogy
másik tagállam területén munkát vállaljanak.
Megállapítható,
hogy az alapeljárás tárgyát képező átigazolási szabályok ugyanúgy
vonatkoznak az ugyanazon tagállamon belüli különböző nemzeti
egyesületekhez tartozó klubok közötti átigazolásokra, és hasonló
szabályok rendezik az ugyanazon nemzeti egyesülethez tartozó klubok
közötti átigazolásokat.
Ugyanakkor
– mint ahogyan azt J‑M. Bosman, a dán kormány és a főtanácsnoki
indítvány 209. és 210. pontja kiemelte – e szabályok alkalmasak azon
játékosok szabad mozgásának korlátozására, akik másik tagállam területén
kívánják tevékenységüket gyakorolni, amennyiben megakadályozzák vagy
visszatartják őket attól, hogy eredeti klubjukat elhagyják még akkor is,
ha szerződésük már lejárt.
Mivel
ugyanis e szabályok előírják, hogy a hivatásos labdarúgó-játékosok nem
gyakorolhatják tevékenységüket egy másik tagállamban letelepedett új
klubban, ha ez a klub nem fizet a korábbi részére egy bizonyos
átigazolási díjat, melynek összegét a klubok vagy a sportegyesületek
szabályzatai határozzák meg, e szabályok akadályozzák a munkavállalók
szabad mozgását.
Amint
arra a nemzeti bíróság helyesen rámutatott, e megállapítást nem érinti
az a körülmény, hogy az UEFA által az átigazolásra vonatkozóan 1990-ben
elfogadott szabályok előírták azt, hogy a két klub közötti gazdasági
kapcsolatok nem befolyásolhatják a játékos tevékenységét, és a játékos
szabadon játszhat új klubjában. Az új klub ugyanis köteles átigazolási
díjat fizetni, azzal, hogy a díj meg nem fizetése esetén az új klub
tartozások miatti törléséig is terjedhető szankciók alkalmazhatók, és ez
igen hatékonyan akadályozza meg őket abban, hogy azelőtt alkalmazzanak
játékost, mielőtt a díjat kifizették volna a korábbi klub számára.
E
gondolatmenetet nem gyengíti a Bíróságnak az URBSFA és az UEFA által
hivatkozott ítélkezési gyakorlata sem, amely kizárja, hogy a Szerződés
30. cikkét alkalmazni lehessen bizonyos értékesítési módokat tiltó vagy
korlátozó intézkedésekre, feltéve, hogy e rendelkezések minden olyan
érintett gazdasági szereplőre vonatkoznak, akik az adott állam területén
tevékenykednek, és mind jogilag mint ténylegesen ugyanúgy érintik a
nemzeti termékek és a más tagállamokból származó termékek forgalmazását
(lásd a 267/91. és 268/91. sz., Keck és Mithouard egyesített ügyekben
1993. november 24-én hozott ítélet [EBHT 1991., I-6097 o.] 16. pontját).
Elég
arra utalni, hogy bár az alapeljárás tárgyát képező szabályok ugyanazon
tagállam különböző nemzeti egyesületeihez tartozó klubok közötti
átigazolásokra vonatkoznak, illetve hasonlóak azokhoz a szabályokhoz,
amelyek az ugyanazon nemzeti egyesülethez tartozó klubok közötti
átigazolásokat rendezik, ennek ellenére közvetlenül meghatározzák a
játékosok másik tagállambeli munkaerőpiacra történő bejutásának a
lehetőségét, és így alkalmasak arra, hogy a munkavállalók szabad
mozgását akadályozzák. Ezeket nem lehet tehát az áruk értékesítési
módjaira vonatkozó azon szabályozásokhoz hasonlítani, amelyekre a Keck
és Mithouard ügyben hozott ítélet alapján nem terjed ki a Szerződés 30.
cikkének hatálya (lásd a szolgáltatások szabad mozgására vonatkozóan a
384/93. sz. Alpine Investments-ügyben 1995. május 10-én hozott ítélet
[EBHT 1993., I-1141. o.] 36–38. pontját).
Ebből
következően az átigazolásokra vonatkozó szabályok a munkavállalók
szabad mozgásának a Szerződés 48. cikke által főszabály szerint tiltott
akadályait képezik. Ez csak akkor lenne másként, ha e szabályok a
Szerződéssel összeegyeztethető jogszerű célt szolgálnának, és azokat
közérdeken alapuló kényszerítő indokok igazolnák. De még ebben az
esetben is szükséges volna, hogy az említett szabályok alkalmazása
alkalmas legyen az általuk elérni kívánt cél megvalósításának
biztosítására, és hogy ne lépjenek túl e cél megvalósításához szükséges
mértéken (lásd a fent hivatkozott Kraus-ügyben hozott ítélet 32. pontját
és a C-55/94. sz. Gebhard-ügyben 1995. november 30-én hozott ítélet
[EBHT. 1995., I-4165. o.] 37. pontját).

Igazoló körülmények fennállásáról
Mindenekelőtt
az URBSFA, az UEFA, a francia és az olasz kormány azt állították, hogy
az átigazolásra vonatkozó szabályok alkalmazását a klubok között a
pénzügyi és sporttal kapcsolatos szempontok egyensúlyának
megteremtésére, valamint a tehetségek kutatásának és a fiatal labdarúgók
nevelésének támogatására irányuló törekvés igazolja.
Tekintettel
a sporttevékenységeknek – különösen a futballnak – a Közösségen belüli
számottevő társadalmi jelentőségére, meg kell állapítani, hogy
jogszerűek azok a célkitűzések, amelyek arra irányulnak, hogy
fenntartsanak a klubok között egy bizonyos egyensúlyt, megőrizve az
esélyegyenlőséget és az eredmények előre nem láthatóságát, valamint hogy
ösztönözzék a fiatal játékosok felvételét és nevelését.
E
célkitűzések közül az elsővel kapcsolatban J‑M. Bosman helyesen
hivatkozott arra, hogy az átigazolásra vonatkozó szabályok alkalmazása
nem megfelelő eszköz arra, hogy a labdarúgás világában a pénzügyi és a
sporttal kapcsolatos szempontok egyensúlyát fenntartsák. Ezek a
szabályok nem gátolják meg azt, hogy a legjobb anyagi helyzetben lévő
klubok a legjobb játékosok szolgálatait vegyék igénybe, sem pedig azt,
hogy a rendelkezésre álló pénzügyi eszközök döntő szerepet játsszanak a
sportversenyben, és így a klubok közötti egyensúlyi helyzet jelentősen
megváltozzon.
Ami
a második célkitűzést illeti, el kell ismerni, hogy az átigazolási díj,
a nevelési és képzési költségtérítés lehetősége a klubokra ösztönzően
hat a tehetségek felkutatásával és a fiatal játékosok nevelésével
kapcsolatban.
Ugyanakkor,
mivel lehetetlen megjósolni a fiatal játékosok jövőjét, illetve mivel e
játékosoknak csak korlátozott száma folytatja majd a labdarúgást
hivatásos formában, e költségtérítések inkább esetlegesek és
véletlenszerűek, és mindenképpen függetlenek azoktól a tényleges
költségektől, amelyeket a klubok mind a jövőbeli hivatalos játékosoknak,
mind pedig azoknak a képzésére fordítanak, akik végül mégsem válnak
hivatásos labdarúgóvá. E körülmények között e költségtérítések
beszedésének lehetősége nem játszik döntő szerepet a fiatal játékosok
felvételében és képzésében, és nem tekinthető e tevékenységek hatékony
finanszírozási eszközének, különösen a kisebb klubok esetében.
Egyébként,
amint arra a főtanácsnok indítványának 226. és azt követő pontjaiban
rámutat, e célkitűzések elérhetőek olyan eszközök segítségével is,
amelyek hasonlóképpen hatékonyak és mégsem akadályozzák a munkavállalók
szabad mozgását.
Arra
is hivatkoztak továbbá, hogy az átigazolási szabályok a labdarúgás
világszintű szervezésének fenntartásához szükségesek.
Ezzel
kapcsolatban rá kell mutatni arra, hogy a jelen eljárás tárgya e
szabályok Közösségen belüli alkalmazása, és nem érinti a tagállamok,
illetve harmadik államok nemzeti egyesületei közötti viszonyokat.
Egyébként az átigazolásra vonatkozó különböző szabályoknak a Közösség
nemzeti egyesületeihez tartozó klubok közötti átigazolások során,
illetve e klubokból a harmadik államok nemzeti egyesületeihez tartozó
klubokhoz történő átigazolások során történő alkalmazása nem jelent
különösebb problémát. Ugyanis, mint ahogy az a fenti 22. és 23. pontból
kiderül, azok a szabályok, amelyek eddig meghatározták az átigazolásokat
bizonyos tagállamok nemzeti egyesületein belül, különböznek azoktól,
amelyeket nemzetközi szinten kell alkalmazni.
Végül
az az érv, amely szerint az említett szabályok azért szükségesek, hogy a
klubok ellentételezzék azokat a költségeket, amelyek a játékosaik
felvételével kapcsolatos költségtérítés kifizetésével merültek fel, nem
fogadható el, hiszen pusztán azzal kívánja a munkavállalók szabad
mozgásának megakadályozását igazolni, hogy ezek az akadályok a múltban
is fennállhattak.
Ebből
következően azt kell válaszolni az első kérdésre, hogy a Szerződés 48.
cikkével ellentétes a sportegyesületek által meghatározott olyan
szabályok alkalmazása, amelyek szerint a valamely tagállam
állampolgárságával rendelkező hivatásos labdarúgó-játékost a klubjával
kötött szerződésének lejártával csak akkor foglalkoztathatja egy másik
tagállamban lévő klub, ha ez utóbbi az eredeti klub részére átigazolási
díjat, nevelési vagy képzési költségtérítést fizet.

A Szerződés 48. cikkének értelmezéséről az állampolgársági kikötések vonatkozásában
A
nemzeti bíró második kérdésével lényegében arra keres választ, hogy a
Szerződés 48. cikkével ellentétes-e a nemzeti egyesületek által
meghatározott olyan szabályoknak az alkalmazása, amelyek értelmében az
általuk szervezett mérkőzéseken a futballklubok csak korlátozott számban
állíthatnak pályára olyan hivatásos játékosokat, akik más tagállamok
állampolgárai.

A munkavállalók szabad mozgása akadályának fennállásáról
Ahogyan
a Bíróság a fenti 87. pontban megállapította, a Szerződés 48. cikkének
hatálya kiterjed a sportegyesületek azon szabályaira, amelyek a
hivatásos sportolók munkavállalói tevékenységének feltételeit határozzák
meg. Meg kell tehát vizsgálni azt, hogy az állampolgársági kikötés a
48. cikk által tiltott akadályát képezi-e a munkavállalók szabad
mozgásának.
A
48. cikk (2) bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a
munkavállalók szabad mozgása magában foglalja az állampolgárság alapján
történő minden hátrányos megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok
munkavállalói között a foglalkoztatás, javadalmazás, valamint az egyéb
munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében.
E
rendelkezés végrehajtásáról többek között a munkavállalók Közösségen
belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi
rendelet (HL L 257, 2 o.) 4. cikke gondoskodik, amelynek értelmében a
tagállamoknak azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezéseit, amelyek a külföldiek alkalmazását számban vagy
részarányban bármely vállalkozásban, tevékenységi ágban, régióban vagy
nemzeti szinten korlátozzák, nem lehet alkalmazni a többi tagállam
állampolgáraira.
Ugyanezzel
az elvvel ellentétes az, ha a sportegyesületek szabályzataiban szereplő
kikötések korlátozzák a többi tagállam állampolgárainak a
labdarúgó-mérkőzéseken hivatalos játékosként történő részvételéhez való
jogát (lásd a fent hivatkozott Donà-ügyben hozott ítélet 19. pontját).
E
tekintetben közömbös az a körülmény, hogy e kikötések a játékosok
korlátlan munkaviszonyát nem érintik, csupán a klubok lehetőségeit a
hivatalos mérkőzéseken való pályára állításukat illetően. Amennyiben egy
hivatásos játékos tevékenységének fő célját az ilyen mérkőzéseken való
részvétel képezi, egyértelmű, hogy egy olyan szabály, amely ezt
korlátozza, egyúttal a játékos munkavállalási lehetőségeit is
korlátozza.

Igazoló körülmények fennállásáról
Mivel
az akadály fennállása megállapításra került, lényeges megvizsgálni,
hogy az igazolható-e a Szerződés 48. cikke szempontjából.
Az
URBSFA, az UEFA, csakúgy mint a német, a francia és az olasz kormány,
azzal érveltek, hogy az állampolgársági kikötést olyan, nem gazdasági
jellegű indokok igazolják, amelyek kizárólag a sporttal kapcsolatosak.
Céljuk
elsősorban a klubok és országuk között hagyományosan fennálló kapcsolat
fenntartása, ami fontos szerepet játszik abban, hogy a közönség kedvenc
csapatával azonosulhasson, továbbá annak biztosítása, hogy a nemzetközi
versenyeken részt vevő csapatok ténylegesen országukat képviselhessék.
Másodsorban
e kikötések ahhoz szükségesek, hogy hazai játékosokból megfelelő
tartalékot lehessen képezni a nemzeti válogatott felállításához, és hogy
a csapat minden pozíciójába magas színvonalon játszó játékosokat
lehessen pályára állítani.
Harmadsorban
e kikötések a klubok közötti egyensúly fenntartásához járulnak hozzá,
és megakadályozzák, hogy a legkedvezőbb anyagi helyzetben lévő klubok
kisajátítsák a legjobb játékosok szolgálatait.
Végül
az UEFA kihangsúlyozza, hogy a „3+2” szabály kidolgozására a
Bizottsággal együttműködésben került sor, és folyamatosan felül kell
vizsgálni a közösségi politika fejlődésének függvényében.
Ezzel
kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott
Donà-ügyben hozott ítélet 14. és 15. pontjában a Bíróság elismerte, hogy
a Szerződésnek a személyek szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel
nem ellentétes az olyan szabályozás, illetve gyakorlat, amely bizonyos
mérkőzések alkalmával kizárja a külföldi játékosok részvételét olyan,
nem gazdasági jellegű indokok alapján, amelyek kifejezetten e mérkőzések
sajátos jellegével és keretével magyarázhatók, és csak a sporttal
állnak összefüggésben, mint amilyenek például a különböző országok
nemzeti válogatottainak mérkőzései. A Bíróság mindazonáltal kiemelte,
hogy a szóban forgó rendelkezések hatályának ilyen korlátozása nem
léphet túl az elérni kívánt célhoz szükséges mértéken.
Jelen
ügyben az állampolgársági kikötés alkalmazása nem olyan különleges
mérkőzésekre vonatkozik, amelyek során országaikat képviselő csapatok
állnak egymással szemben, hanem a klubok közötti hivatalos mérkőzésekre,
tehát a hivatásos játékosok által kifejtett tevékenység lényegére.
E
feltételek mellett az állampolgársági kikötés nem tekinthető a
Szerződés 48. cikkével összeegyeztethetőnek, hiszen ez e rendelkezést
hatékony érvényesülésétől fosztaná meg, és semmissé tenné azt a Közösség
által minden egyes munkavállaló részére biztosított alapvető jogot,
hogy szabadon vállalhasson munkát (lásd ezzel kapcsolatosan a 222/86.
sz. Heylens-ügyben 1987. október 15-én hozott ítélet [EBHT 1987., 4097.
o.] 14. pontját).
A
sportegyesületek és az észrevétellel élő kormányok által felhozott
érvek egyike sem teszi kérdésessé e következtetést.
Először
is utalni kell arra, hogy egy klubnak az azon tagállamhoz fűződő
kapcsolata, amelynek területén működik, nem tekinthető úgy, hogy az a
sporttevékenységgel szükségszerűen összefügg, vagy legalábbis nem
jobban, mint az a kapcsolat, mely a klub és a városrész, a város, a
régió, vagy az Egyesült Királyság esetében a négy egyesület területe
között fennáll. Még ha a nemzeti bajnokságok alkalmával különböző
régiók, különböző városok vagy különböző városrészek klubjai mérkőznek
is meg egymással, mégsem korlátozza a klubok jogát semmiféle szabály
arra vonatozóan, hogy más régióból, más városból vagy más városrészből
jövő játékost állítsanak pályára.
Egyébként
a nemzetközi versenyeken csak olyan klubok vehetnek részt, amelyek
bizonyos sporteredményeket értek el országukban, játékosaik
állampolgársága ugyanakkor semmiféle szerepet nem játszik.
Másodsorban
meg kell jegyezni, hogy bár a nemzeti válogatottak tagjait olyan
játékosokból kell összeállítani, akik az adott ország állampolgárságával
rendelkeznek, nem szükséges, hogy e játékosok az adott ország valamely
klubjához legyenek leigazolva. Egyébként a sportegyesületek szabályzatai
úgy rendelkeznek, hogy a külföldi játékosokat foglalkoztató klubok
kötelesek megengedni a játékosok számára, hogy nemzeti válogatottjukban
egyes mérkőzéseken részt vehessenek.
Ezen
kívül, bár a munkavállalók szabad mozgása csökkenti az adott tagállam
állampolgárainak elhelyezkedési lehetőségeit azáltal, hogy a tagállamok
munkaerőpiacait megnyitja a többi tagállam állampolgárai számára,
ugyanakkor ugyanezen munkavállalóknak új munkalehetőségeket kínál a
többi tagállamban. E megfontolások értelemszerűen a hivatásos
labdarúgó-játékosokra is vonatkoznak.
Harmadsorban,
a sporttal kapcsolatos szempontok egyensúlyának fenntartását illetően
meg kell jegyezni, hogy az állampolgársági kikötések, amelyek célja
annak megakadályozása, hogy a legkedvezőbb anyagi helyzetben lévő klubok
a legjobb külföldi játékosokat szerződtessék le, nem alkalmasak e
célkitűzések elérésére, hiszen semmiféle szabály nem állja annak útját,
hogy e klubok a legjobb hazai játékosokat szerződtessék le, ami pedig
ugyanúgy veszélyezteti ezt az egyensúlyt.
Végül,
ami azt az érvet illeti, hogy a „3+2” szabály kidolgozására a Bizottság
részvételével került sor, fontos felhívni a figyelmet arra, hogy azon
eseteken kívül, amelyekben ilyen hatáskörrel kifejezetten felruházták, a
Bizottság nem jogosult garanciákat nyújtani valamely meghatározott
magatartásnak a Szerződéssel való összeegyeztethetőségét illetően (lásd
még a 142/80. és 143/80. sz., Essevi és Salengo egyesített ügyekben
1981. május 27-én hozott ítélet [EBHT 1981., 1413. o.] 16. pontját). A
Bizottság arra azonban semmi esetre sem rendelkezik hatáskörrel, hogy a
Szerződéssel ellentétes magatartásokat engedélyezzen.
A
fentiekből következően a Szerződés 48. cikkével ellentétes a
sportegyesületek által meghatározott olyan szabályok alkalmazása,
amelyek szerint az e sportegyesületek által szervezett mérkőzéseken a
futballklubok csak korlátozott számban állíthatnak pályára egy másik
tagállam állampolgárságával rendelkező játékosokat.

A Szerződés 85. és 86. cikkének értelmezéséről
Mivel
az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben szereplő
kétfajta szabály ellentétes a Szerződés 48. cikkével, nincs szükség a
Szerződés 85. és 86. cikkének értelmezésére.

A jelen ítélet időbeli hatályáról
Szóbeli
és írásbeli észrevételeikben az UEFA és az URBSFA azokra, a labdarúgás
szervezésének egészét érintő súlyos következményekre hívták fel a
figyelmet, amelyek a Bíróság ítéletéből adódhatnak abban az esetben, ha a
Bíróság megítélése szerint az átigazolásra vonatkozó szabályok és az
állampolgársági kikötések összeegyeztethetetlenek a Szerződéssel.
J‑M. Bosman
azzal együtt, hogy véleménye szerint ilyen megoldás nem szükséges,
felvetette annak lehetőségét, hogy a Bíróság az átigazolási szabályok
vonatkozásában az ítélet időbeli hatályát korlátozza.
Az
állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely közösségi jogi szabálynak
a Szerződés 177. cikkével rá ruházott hatáskörében eljáró Bíróság
általi értelmezése szükség esetén megvilágítja és pontosítja e szabály
értelmét és hatályát, ahogyan azt érteni, illetve alkalmazni kell vagy
kellett volna annak hatálybalépésének pillanatától. Ebből következően az
így értelmezett szabályt a nemzeti bíróságok alkalmazhatják, illetve
alkalmazniuk kell olyan jogviszonyok tekintetében is, amelyek az
értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkeztek, ha
egyébként teljesülnek azok a feltételek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy
az adott szabály alkalmazásával kapcsolatos jogvitát a hatáskörrel
rendelkező bíróság elé terjesszék (lásd a 24/86. sz. Blaizot-ügyben
1988. február 2-án hozott ítélet [EBHT 1988., 379. o.] 27. pontját).
A
Bíróság a jogbiztonságnak a Közösség jogrend szerves részét képező
általános elvét alkalmazva csak kivételes jelleggel korlátozhatja annak
lehetőségét, hogy valamennyi érdekelt hivatkozhasson a Bíróság által
értelmezett rendelkezésre annak érdekében, hogy jóhiszeműen létrehozott
jogviszonyokat vitasson. Ilyen korlátozásra kizárólag a Bíróság
jogosult, mégpedig abban az ítéletében, amelyet a kért értelmezéssel
kapcsolatban hozott (lásd a fent hivatkozott Blaizot-ügyben hozott
ítélet 28. pontját és a fent hivatkozott, Legros és társai ügyben hozott
ítélet 30. pontját).
A
jelen ügyben a különböző tagállami klubok közötti átigazolásra
vonatkozóan a sportegyesületek által meghatározott szabályok
sajátosságai, illetve az a körülmény, hogy ugyanolyan vagy hasonló
szabályok vonatkoztak az átigazolásra ugyanazon nemzeti egyesülethez
tartozó klubok között, és ugyanazon tagállam különböző nemzeti
egyesületeihez tartozó klubok között, bizonytalanságot teremthettek e
szabályoknak a közösségi joggal való összeegyeztethetőségét illetően.
Ilyen
körülmények között a jogbiztonságra vonatkozó kényszerítő
megfontolásokkal ellentétben áll, hogy olyan jogi helyzetek váljanak
kétségessé, amelyek a múltban már kifejtették hatásukat. Kivételt lehet
tenni ugyanakkor azok számára, akik időben kezdeményezték jogaik
védelmét. Végül ki kell emelni, hogy az említett értelmezés hatályának
korlátozása csupán azon átigazolási díjak, nevelési és képzési
költségtérítések vonatkozásában engedhető meg, amelyeket a jelen ítélet
meghozatalának időpontjáig már kifizettek, illetve amelyek a jelen
ítélet meghozatalának időpontját megelőzően keletkezett kötelezettség
alapján esedékesek.
Ebből
következően úgy kell határozni, hogy a 48. cikk közvetlen hatályára nem
lehet hivatkozni az olyan átigazolási díjra, nevelési és képzési
költségtérítésekre vonatkozó követelések alátámasztása céljából, amelyek
kifizetésére a jelen ítélet meghozatalát megelőzően már sor került,
illetve amelyek a jelen ítélet meghozatalának időpontját megelőzően
keletkezett kötelezettség alapján még esedékesek, kivéve azon jogalanyok
esetét, akik az említett időpontot megelőzően – az alkalmazandó nemzeti
jog szerint – e tárgyban keresetet nyújtottak be a bírósághoz, vagy
ezzel egyenértékű igényt érvényesítettek.
Ezzel
szemben, az állampolgársági kikötés vonatkozásában a jelen ítélet
időbeli hatályának korlátozása nem lehetséges. A Walrave- és a
Donà-ügyben hozott ítéletek fényében a jogalanyok az ésszerűség határain
belül nem juthattak arra a következtetésre, hogy a kikötésekből eredő
hátrányos megkülönböztetés összeegyeztethető a Szerződés 48. cikkével.

A költségekről
A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő dán, német, francia és olasz
kormány, valamint az Európai Közösségek Bizottsága részéről felmerült
költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban
részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő
eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a
cour d'appel de Liège 1993. október 1‑jei ítéletével hozzá
intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
1)
Az
EGK‑Szerződés 48. cikkével ellentétes a sportegyesületek által
meghatározott olyan szabályok alkalmazása, amelyek szerint a valamely
tagállam állampolgárságával rendelkező hivatásos labdarúgó-játékost a
klubjával kötött szerződésének lejártával csak akkor foglalkoztathatja
egy másik tagállamban lévő klub, ha ez utóbbi az eredeti klub részére
átigazolási díjat, nevelési vagy képzési költségtérítést fizet.
2)
Az
EGK‑Szerződés 48. cikkével ellentétes a sportegyesületek által
meghatározott olyan szabályok alkalmazása, amelyek szerint az e
sportegyesületek által szervezett mérkőzéseken a futballklubok csak
korlátozott számban állíthatnak pályára egy másik tagállam
állampolgárságával rendelkező játékosokat.
3)
Az
EGK‑Szerződés 48. cikkének közvetlen hatályára nem lehet
hivatkozni az olyan átigazolási díjakra, nevelési és képzési
költségtérítésekre vonatkozó követelések alátámasztása céljából, amelyek
kifizetésére a jelen ítélet meghozatalát megelőzően már sor került,
illetve amelyek a jelen ítélet meghozatalának időpontját megelőzően
keletkezett kötelezettség alapján még esedékesek, kivéve azon jogalanyok
esetét, akik az említett időpontot megelőzően – az alkalmazandó nemzeti
jog szerint – e tárgyban keresetet nyújtottak be a bírósághoz, vagy
ezzel egyenértékű igényt érvényesítettek.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Jann

Ragnemalm
Kihirdetve Luxembourgban, az 1995. december 15‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.