CELEX: 62005FJ0052
Avalik teenistus
Ametnikud

Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu kantseleisse 4. juulil 2005, paludes sisuliselt
esiteks tühistada otsus, millega Euroopa Ühenduste Komisjon jättis kaudselt rahuldamata tema abitaotluse, teiseks tühistada
tema karjääriarengu aruanded, mis käsitlevad ajavahemikke 2003. aasta 1. jaanuarist kuni 31. oktoobrini ja 2003. aasta 1. novembrist
kuni 31. detsembrini (edaspidi „2003. aasta karjääriarengu aruanded”), ning kolmandaks nõue mõista komisjonilt välja hagejale
tekkinud kahju.

Õiguslik raamistik
Euroopa ühenduse ametnike personalieeskirjad, nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 723/2004, millega
muudetakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirju ja Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimusi (ELT L 124,
lk 1; ELT eriväljaanne 01/02, lk 130) muudetud redaktsioonis (edaspidi „personalieeskirjad”), mis jõustus 1. mail 2004, sätestavad
artiklis 12a, et:
„1. Ametnikud hoiduvad igasugusest psühholoogilisest või seksuaalsest ahistamisest.
2. Institutsioon ei tee kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise ohver. Institutsioon ei tee
kahju ametnikule, kes on olnud psühholoogilise või seksuaalse ahistamise tunnistajaks, eeldusel et ametnik on käitunud ausalt.
3.
Psühholoogiline ahistamine
– sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist, kõne- või kirjakeelt,
žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist
terviklikkust.
4.
Seksuaalne ahistamine
– seksuaalse alatooniga käitumine, mis on sellele isikule, kellele see on suunatud, soovimatu ja mille eesmärk või tegelik
toime on isiku solvamine või ähvardava, vaenuliku, solvava või häiriva õhkkonna loomine. Seksuaalset ahistamist käsitatakse
soolise diskrimineerimisena.”
Personalieeskirjade artikkel 24 sätestab:
„Ühendused aitavad iga ametnikku, eelkõige menetluses sellise isiku vastu, kes esineb ähvarduste, solvavate või laimavate
tegude või rünnakutega isiku või omandi vastu, mille all ametnik või tema pereliige kannatab ametniku ametiseisundi ja kohustuste
tõttu.
Ühendused kompenseerivad ametnikule sellistel juhtudel kantud kahju niivõrd, kuivõrd töötaja ise ei ole teadlikult ega tõsise
hooletuse tõttu kahju tekitanud ega ole saanud hüvitist kahju põhjustanud isikult.”
Komisjon võttis 22. oktoobril 2003 teatavaks komisjoni liikme Neil Kinnocki teatise „Poliitika psühholoogilise ahistamise
valdkonnas” (edaspidi „2003. aasta teatis psühholoogilise ahistamise kohta”).
2003. aasta teatise psühholoogilise ahistamise kohta punkti 4.1.1 „Kiireloomulised meetmed” alapunkt i sätestab:
„Psühholoogilise ahistamise vähimagi kahtluse korral võivad kõne alla tulla eemaldamismeetmed. Nende meetmete eesmärk on eraldada
asjaomased pooled ja neid ei tohi ajada segi liikuvuspoliitikaga. [...] Mis puudutab ajutisi meetmeid, siis see eemaldamine
ei sõltu vaba ametikoha olemasolust.
Need eemaldamismeetmed, mille puhul tuleb võtta arvesse konkreetseid olukordi, võib võtta kohe ja vajadusel lõplikult. Need
peavad võimaldama eeldataval ohvril taastuda, aidates tal distantseeruda.” [Mitteametlik tõlge]
Komisjon tegi 26. aprillil 2006 otsuse, mis käsitleb isiku väärikuse kaitse ning psühholoogilise ja seksuaalse ahistamisega
võitlemise poliitikat komisjonis (edaspidi „2006. aasta otsus psühholoogilise ja seksuaalse ahistamise kohta”). Selles otsuses,
millega tunnistati kehtetuks ja asendati 2003. aasta teatis psühholoogilise ahistamise kohta, nähakse punktis 2.5 eelkõige
ette:
„[P]ersonalieeskirjade kohaselt on psühholoogilise ahistamisega tegemist üksnes siis, kui väidetava ahistaja käitumist võib
pidada sobimatuks, tahtlikuks, korduvaks, vältavaks või süstemaatiliseks ning selle eesmärk on näiteks kahjustada asjaomase
isiku mainet või teda alavääristada. Need kriteeriumid peavad olema korraga täidetud. [...]” [Mitteametlik tõlge]
Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade 30. aprillini 2004 kehtinud redaktsiooni (edaspidi „endised personalieeskirjad”)
artikkel 43 nägi ette:
„Iga ametniku […] pädevuse, tulemuslikkuse ja tööalase käitumise kohta koostatakse korrapäraselt, kuid vähemalt üks kord kahe
aasta jooksul iga institutsiooni poolt [...] ettenähtud aruanne.”
Komisjon tegi 3. märtsil 2004 otsuse, millega kehtestatakse personalieeskirjade artikli 43 üldised rakendussätted (edaspidi
„üldised rakendussätted”).
Üldiste rakendussätete artikli 1 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1. Vastavalt [endiste] personalieeskirjade artiklile 43 korraldatakse iga aasta algul hindamine. Hinnatakse ajavahemikku
eelmise aasta 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini.
Selleks koostatakse iga ametniku kohta [...] personalieeskirjade artikli 1 tähenduses, kes hindamisperioodil töötas või oli
teenistuse huvides lähetuses järjest vähemalt ühe kuu jooksul, aastaaruanne, mida nimetatakse karjääriarengu aruandeks. [...]
2. Hindamise eesmärk on hinnata eelkõige töötaja tulemuslikkust, pädevust ja tööalast käitumist. Kõiki kolme kriteeriumi puudutavate
hinnangute alusel antakse teenetepunktid nii, nagu on näidatud II lisas sisalduvas näidisaruandes.” [Mitteametlik tõlge]
Hindamismenetluses osalevad esiteks hindaja – tavaliselt üksuse juhataja – kui hinnatava ametniku otsene ülemus (üldiste rakendussätete
artikli 2 lõige 2 ja artikli 3 lõiked 1 ja 3), teiseks aruande kinnitaja – tavaliselt direktor – kui hindaja otsene ülemus
(üldiste rakendussätete artikli 2 lõige 3 ja artikli 3 lõige 1) ja kolmandaks hindaja edasikaebamise korral – tavaliselt peadirektor
– kui aruande kinnitaja otsene ülemus (üldiste rakendussätete artikli 2 lõige 4 ja artikli 3 lõige 1).
Üldiste rakendussätete artikli 4 lõikes 1 on nähtud ette, et peale aastaaruande tuleb koostada eelkõige vahearuanne, kui töötaja
ametikohustuste laad muutub hindamisperioodil märgatavalt.
Mis puudutab nii aastaaruande kui ka vahearuande suhtes kohaldatava hindamismenetluse konkreetset käiku, siis üldiste rakendussätete
artikli 8 lõige 4 sätestab, et kaheksa tööpäeva jooksul pärast hindaja taotlust koostab töötaja enesehinnangu, mis lisatakse
karjääriarengu aruandele. Hiljemalt kümme tööpäeva pärast seda, kui töötaja edastab enesehinnangu, viivad tema ja hindaja
läbi ametliku vestluse, milles käsitletakse üldiste rakendussätete artikli 8 lõike 5 neljanda lõigu kohaselt kolme aspekti:
hinnangut töötajale hindamisperioodil, eesmärkide seadmist hindamisperioodile järgneval aastal ja koolituspassi määratlemist.
Ametniku ja hindaja vahel toimunud vestluse tulemusena koostavad hindaja ja aruande kinnitaja karjääriarengu aruande. Kui
töötaja karjääriarengu aruandega ei nõustu, toimub tema ja aruande kinnitaja vahel vestlus ning viimasel on siis õigus karjääriarengu
aruannet kas muuta või see kinnitada. Hinnatud ametnik võib nõnda muudetud või kinnitatud karjääriarengu aruandega uuesti
mitte nõustuda, ning siis pöördutakse üldiste rakendussätete artiklis 9 ette nähtud ühise hindamiskomitee poole, kelle ülesanne
on kontrollida, kas karjääriarengu aruanne koostati erapooletult, objektiivselt, s.t võimaluste piires faktilise teabe põhjal
ning vastavalt üldistele rakendussätetele ja hindamisjuhendile. Ühine hindamiskomitee esitab põhjendatud arvamuse, mille alusel
edasikaebamise korral hindaja muudab karjääriarengu aruannet või kinnitab selle. Kui edasikaebamise korral hindaja kaldub
selles arvamuses esitatud soovitustest kõrvale, on ta kohustatud oma otsust põhjendama.
Üldiste rakendussätete II lisas sisalduva näidisaruande järgi on nähtud ette, et iga hindamisvaldkonna kohta antakse punktid
ja vastav hinnang. Mis puudutab punktisummat, siis punktis 6.1 „Tulemuslikkus” võidakse anda maksimaalselt 10 punkti, punktis 6.2
„Võimed (pädevus)” maksimaalselt 6 punkti ja punktis 6.3 „Tööalane käitumine” maksimaalselt 4 punkti. Hinnang võib punktides 6.1
„Tulemuslikkus” ja 6.2 „Võimed (pädevus)” ulatuda „ebapiisavast” kuni „väga heani”, isegi „suurepäraseni”, nende vahele jäävad
kasvavas järjekorras „nõrk”, „piisav” ja „hea”.
Komisjon teavitas 2002. aasta juulis oma personali siseveebi vahendusel dokumendist pealkirjaga „Karjääriarengule keskendatud
personali hindamise süsteem. Juhend” (edaspidi „hindamisjuhend”). Selles on täpsustatud karjääriarengu aruannete koostamise
üksikasjalikke eeskirju.
Hindamisjuhendi punktis 6.2 „Soorituste hindamine” on tulemuslikkuse osas nähtud eelkõige ette:
„Eesmärke muudetakse tavaliselt aasta jooksul, et võtta arvesse kõiki muutusi, kuid välistatud on töötaja karistamine, kui
ta ei ole suutnud saavutada oma eesmärke väliste tegurite tõttu. Niisugust tüüpi olukorras tuleb võtta arvesse seda, mida
asjaomane isik võis tõesti teha, ja seda, kuidas ta olukorraga toime tuli. Samu põhimõtteid kohaldatakse siis, kui hinnatav
peab aasta keskel lahkuma. Näiteks on ta haige või rasedus‑ ja sünnituspuhkusel või on tal niisuguseid institutsiooniväliseid
kohustusi nagu osalemine vandekohtu töös [...]” [Mitteametlik tõlge]
Personalieeskirjade artikli 57 esimene lõik näeb ette, et ametnikul on õigus saada igal kalendriaastal põhipuhkust, mille
pikkus on vähemalt 24 tööpäeva ja kõige rohkem 30 tööpäeva.
Personalieeskirjade artikli 59 lõike 1 esimese lõigu kohaselt on ametnikul, kes esitab tõendi oma võimetuse kohta täita oma
kohustusi haiguse või õnnetuse tõttu, õigus saada haiguspuhkust.

Vaidluse aluseks olevad faktilised asjaolud
A –
2000., 2001. ja 2002. aasta
Hageja, kes varem oli halduskohtunik Rootsis, nimetati 47‑aastaselt alates 16. juulist 2000 katseajal olevaks ametnikuks,
kelle palgaaste on A5 ja kes määrati Euroopa avaliku teenistuse ning personalieeskirjade ja distsiplinaarasjade üksusesse
(edaspidi „üksus B2”), mis kuulub komisjoni personali ja halduse peadirektoraadi õiguste ja kohustuste ning sotsiaalpoliitika
ja ‑tegevuse direktoraati B (edaspidi „direktoraat B”).
Direktoraadi B direktor koostas 16. märtsil 2001 pärast konsulteerimist üksuse B2 juhatajaga katseaja lõpu aruande, mis käsitles
ajavahemikku 2000. aasta 16. juulist kuni 2001. aasta 15. aprillini (edaspidi „esimene katseaja lõpu aruanne”). Direktoraadi B
direktor märkis selles, et hageja „ei ole suutnud täita mõistlike tähtaegade jooksul ja ühel juhul üldse [mitte] teatavaid
olulisi ülesandeid, mis talle on usaldatud” ning tal on olnud „töö juures mõned suhtlemisraskused”. Ta märkis ära ka „komisjoni
valitseva haldus‑ ja juhtimissüsteemi puuduliku tundmise”. Lõpuks tegi ta aruande järeldustes ettepaneku pikendada hageja
katseaega „määramisega teise talitusse”.
Hageja sõnastas 22. märtsil 2001 märkused esimese katseaja lõpu aruande kohta. Ta meenutas selles eelkõige, kui tähtis ja
heal tasemel oli see töö, mida ta katseaja jooksul oli teinud, ning täpsustas, et kunagi ei tehtud talle tema soorituste kohta
vähimatki etteheidet. Ta taotles seejärel, et tema esimene katseaja lõpu aruanne „vaadataks negatiivsete punktide osas uuesti
läbi”, ning kinnitas lisaks, et on valmis „andma [ise] tunnistusi hindamiskomitees ja/või kutsuma teisi tunnistajaid, [kui
see] peaks osutuma vajalikuks”.
Esimene katseaja lõpu aruanne ja hageja märkused edastati ametisse nimetavale asutusele, kes esitas need 27. märtsil 2001
hindamiskomitee esimehele.
Hindamiskomitee esimees edastas esimese katseaja lõpu aruande ja hageja märkused sama kuupäeva, 27. märtsi 2001. aasta teatega
hindamiskomitee teistele liikmetele ning tegi neile ettepaneku kiita tema teatele lisatud arvamuse projekt kirjaliku menetlusega
heaks enne tähtpäeva, 6. aprilli 2001.
Et hindamiskomitee liikmed ei saatnud hindamiskomitee sekretariaadile enne tähtpäeva, s.t 2001. aasta 6. aprilli kommentaare
komitee esimehe arvamuse projekti kohta, pikendas ametisse nimetav asutus 9. aprilli 2001. aasta otsusega hageja katseaega
ajavahemikuks 2001. aasta 16. aprillist kuni 15. oktoobrini (edaspidi „katseaja pikendamise otsus”).
Hageja määrati 2001. aasta 16. aprillist personali ja halduse peadirektoraadi töötasude ja õiguste kindlaksmääramise üksusesse B4,
seejärel alates 21. maist 2001 üksusesse 001, millest seejärel sai sotsiaalse dialoogi üksus 03 (edaspidi „sotsiaalse dialoogi
üksus”) ja mis allub samuti personali ja halduse peadirektoraadi direktoraadile B.
Hageja esitas 21. mail 2001 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel esimese katseaja lõpu aruande ja katseaja pikendamise
otsuse peale kaebuse.
Ametisse nimetav asutus jättis 20. septembri 2001. aasta otsusega hageja 21. mail 2001 esitatud kaebuse rahuldamata. Selles
otsuses tunnistas ametisse nimetav asutus siiski, et hindamiskomiteed „teavitati ekslikult, et [hageja] nõustus katseaja pikendamisega
teises üksuses”, ning täpsustati, et see eksitus „oli tingitud sellest, et [hageja] tegi ettepaneku määrata ta teatavaks tehtud
katseaja pikendamise raames teisele ametikohale [üksuses B4], kuigi ta ei saanud anda oma nõusolekut katseaja pikendamise
enda küsimuses”. Asjaomane isik ei esitanud hiljem ühenduse kohtutele esimese katseaja lõpu aruande ja katseaja pikendamise
otsuse peale mingit kaebust.
Direktoraadi B direktor koostas 25. septembril 2001 pärast konsulteerimist sotsiaalse dialoogi üksuse juhatajaga katseaja
lõpu aruande ajavahemiku kohta 2001. aasta 16. aprillist kuni 15. oktoobrini (edaspidi „teine katseaja lõpu aruanne”). Selles
tehti ettepanek nimetada hageja ametnikuks.
Ametisse nimetav asutus nimetas hageja 24. oktoobri 2001. aasta otsusega ametnikuks alates 2001. aasta 16. oktoobrist.
Kuigi hageja oli juba alates 2001. aasta lõpust avaldanud soovi lahkuda personali ja halduse peadirektoraadist, et töötada
mõnes teises peadirektoraadis, määrati kõnesolev isik alates 2002. aasta 1. veebruarist personali ja halduse peadirektoraadi
värbamispoliitika üksusesse A2, millest hiljem sai värbamispoliitika üksus A4 („eel‑EPSO”).
B –
2003. aasta
Alates 2003. aasta 1. jaanuarist määrati hageja institutsioonidevaheliste suhete, tegevuspõhise juhtimise ja dokumendihalduse
üksusesse 01 (edaspidi „üksus 01”), millest sai hiljem üksus D2 (edaspidi „üksus D2”) ja mis allub personali ja halduse peadirektoraadi
ressursside direktoraadile D.
2003. aasta kestel oli hageja 5. veebruarist kuni 28. veebruarini ja 10. märtsist kuni 14. märtsini haiguspuhkusel, 17. märtsist
kuni 28. aprillini töötas tervislikel põhjustel poole kohaga, 30. juunist kuni 4. juulini ja 1. septembrist kuni 14. novembrini
oli haiguspuhkusel ning 17. novembrist kuni 19. detsembrini töötas jälle tervislikel põhjustel poole kohaga.
Hoolimata sellest, et ta määrati alates 2003. aasta 1. jaanuarist üksusesse 01, jäi hagejale kuni 2003. aasta juunikuuni kabinet,
kus ta töötas, kui oli määratud üksusesse A4, s.t üks kabinet komisjoni hoones, mis asub Brüsselis aadressil 34 rue Montoyer
(edaspidi „hoone Montoyer 34”), 3. korrusel, samal ajal kui ülejäänud üksuse 01 kabinetid paiknesid komisjoni hoones, mis
asetseb Brüsselis aadressil 11 rue de la Science (edaspidi „hoone Science 11”), 8.‑11. korrusel.
Ajavahemikuks alates 2003. aasta juunikuust kuni 2004. aasta suveni anti hagejale kabinet hoone Science 11 esimese ja teise
korruse vahelisel vahekorrusel.
10. juunil 2003 koostati hageja ametikoha kirjeldus ja edastati see talle.
Üksuse D2 juhataja asetäitja saatis 3. juulil 2003 hagejale e‑kirja, mis oli sõnastatud järgmiselt:
„Ma vestlesin [personali ja halduse peadirektoraadi inim‑ ja finantsressursside] üksuse [D3 kabinettide grupiga] kabinettide
probleemist. Nad hakkasid rääkima lahendusest, mis rahuldaks meie palve, s.t üksuse D2 koondamisest kahele korrusele. Et see
vestlus toimub samal ajal paljude teiste muutustega, ei anna see veel kohe tulemusi, kuid meie võimalus on suur. Ma usun,
et me saavutame, mida soovime.
Et lahendada Teie kabineti küsimus kohe, tegi [üksus] D3 ettepaneku, et Te läheksite ajutiselt [hoone Science 11] 8. korrusele
[...] kõrvale ja koos [...] suurde kabinetti (mis praegu on arhiivikabinet).
Kas Te võiksite mulle teatada, kas Te võtate selle ettepaneku vastu?”
Hageja vastas üksuse D2 juhataja asetäitjale 7. juulil 2003, saates talle e‑kirja, mis sisaldas järgmist lõiku:
„Mis puudutab kabinettide küsimust, siis ma tõesti ei tea. Ma lähen 18. juulil puhkusele ja olen tagasi 18. augustil. Võib‑olla
peaksime ootama ja vaatama, kas augustikuuks on leitud alaline lahendus?”
Üksuse D2 juhataja asetäitja kirjutas 11. septembril 2003 töötajale, kelle ülesandeks on personali ja halduse peadirektoraadi
inim‑ ja finantsressursside üksuse D3 kabinettide osakonnas inventarinimestikku kantud vara haldamine (edaspidi „inventarinimestikku
kantud vara haldur”) järgmise e‑kirja:
„Teil on kindlasti meeles vestlused, mis meil toimusid sel teemal, et [hagejale on tarvis leida] sobiv kabinet, vestlused,
mis pidid meie kokkuleppe kohaselt jätkuma pärast suvepuhkust. Pikaajaline lahendus, [mis seisneb selles, et] kogu üksus D2
[koondatakse hoone Science 11] 10. ja 11. korrusele, ei näi olevat kohe elluviidav. Seega palun Teid anda meie üksuse käsutusse
kabinet, mis on [hagejale] sobiv ja nii lähedal [hoone Science 11] 10. ja 11. korrusele kui võimalik.
Selle asjaga hakkab natuke kiireks minema, sest asjaolu, et [hageja] praegune kabinet, mis paikneb [hoone Science 11] esimesel
korrusel, ei sobi talle, näib tõsiselt kahjustavat [kõnesoleva isiku] tulemuslikkust ning lahendus on tarvis leida kohe.
Jään ootama Teie vastust.”
Et inventarinimestikku kantud vara haldur oli eelmises punktis nimetatud e‑kirja saatmise ajal puhkusel, juhtis üksuse D2
juhataja asetäitja 30. septembril 2003 veel kord tema tähelepanu hageja kabinetiprobleemile.
C –
2004. aasta
Hageja esitas 2. veebruaril 2004 taotluse võtta põhipuhkust ajavahemikul 2004. aasta 1. märtsist kuni 5. märtsini. See taotlus
rahuldati 3. veebruaril 2004.
Hageja esitas 29. aprilli 2004. aasta kirjaga, mis saabus personali ja halduse peadirektoraadi kaebuste üksusesse sama aasta
3. mail, komisjonile „[a]bitaotlus[e] [...] personalieeskirjade artikli 24 alusel, mis on ka taotlus personalieeskirjade artikli 90
lõike 1 tähenduses: psühholoogiline ahistamine” (edaspidi „abitaotlus”). Ta kaebas selles mitme asjaolu üle, mida ta nimetas
psühholoogiliseks ahistamiseks, ja taotles, et „neutraalne instants”, mis ei ole seotud personali ja halduse peadirektoraadiga,
algataks haldusjuurdluse. Lõpuks nõudis hageja 100 000 euro suurust hüvitist kahju eest, mida ta väidetava psühholoogilise
ahistamise tõttu kandis (edaspidi „kahju hüvitamise taotlus”).
Pärast seda, kui hageja oli esitanud arstitõendi ajavahemiku kohta 2004. aasta 16. aprillist kuni 11. juunini, saatis administratsioon
hageja tervisekontrolli, mille viis läbi institutsiooni arst, kes leidis 7. mai 2004. aasta arvamuses, et hageja on „alates
10. [maist] 2004 võimeline töötama 100‑protsendiliselt”, kuid „[hageja] tervise huvides oleks soovitav, et ta vahetaks ametikohta”.
Kirjas, mis kandis reede, 7. mai 2004. aasta kuupäeva, võttis hageja tagasi oma abitaotluse, mille oli varem, oma 29. aprilli
2004. aasta kirjas sõnastanud. Tuginedes eelmises punktis nimetatud tervisekontrolli käigus koostatud arvamusele, taotles
ta lisaks, et võetaks „viivitamatult ennetavad meetmed, näiteks [tema] teisele ametikohale määramine või [tema] ajutine üleviimine”
mõnda teise peadirektoraati kui personali ja halduse peadirektoraat, et ta oleks kaitstud oma otseste ülemuste „sobimatu käitumise”
eest. Lõpuks taotles hageja ka oma ülemustele etteheidetava käitumise materiaalsete tagajärgede hüvitamist.
Samal päeval, 7. mail 2004 kell 14.53 saatis hageja üksuse D2 uuele juhatajale, kes asus ametisse 16. veebruaril 2004, e‑kirja,
milles olid järgmised read:
„Ma proovisin edutult sisestada [...]
Sic Congés
’sse [arvutisüsteem, mille eesmärk on hõlbustada puhkuste haldamist] taotlust põhipuhkuse võtmiseks ajavahemikul 2004. aasta
10. maist kuni 30. juunini (
Sic Congés’
andmetel olen ma juba haiguspuhkusel).
[...]
Oodates ajutisi meetmeid, olen ma kohustatud (nii oma tervise kui ka oma turvalisuse huvides) oma töökeskkonnast eemalduma.
Seetõttu palungi põhipuhkust.
Et ma [...] ei saanud sisestada põhipuhkuse taotlust [
Sic Congés
’sse], palun ma Teid kinnitada mulle [e‑kirja] teel nii kiiresti kui võimalik ja kõige hiljem kell 16 täna pärastlõunal, [kas]
Te rahuldate minu taotluse võtta põhipuhkust ajavahemikul 2004. aasta 10. maist kuni 30. juunini.”
Samal päeval, 7. mail 2004 kell 16 toimus hagejal üksuse D2 juhatajaga vestlus oma põhipuhkuse taotluse küsimuses. Hageja
sõnul oli viimane nõus, et ta läheb põhipuhkusele alates 10. maist.
Samal päeval, 7. mail 2004 kell 18.01 saatis üksuse D2 juhataja hagejale e‑kirja, mis oli osaliselt sõnastatud järgmiselt:
„Et teatav hulk Teid puudutavaid küsimusi tuleb lahendada kiiresti, palun Teil – teenistuse huvides ja et Teie põhipuhkus
pole veel alanud – tulla esmaspäeva hommikul minu kabinetti.
Siis käsitletakse ka Teie puhkuste küsimust.”
Hageja vastas üksuse D2 juhatajale ikka samal päeval, 7. mail 2004 kell 18.24 järgmise e‑kirjaga:
„Ma meenutan Teile meie vestlust Teie kabinetis täna kell 16, mille käigus Te kinnitasite mulle, et minu taotlus võtta põhipuhkust
alates esmaspäevast, [...] 10. maist ei tekita probleeme ning ma võin veeta nädalavahetuse rahulikuna ja esmaspäeval mitte
tulla. Oli ainult [
Sic Congés
’] probleem ja allkirjad [...]. Nüüd olen ma juba broneerinud lennukipileti selleks, et naasta natukese aja pärast Rootsi.
Doktor [...] lubas mulle, et püüab leida lahenduse, kui minu põhipuhkuse taotlust täna pärastlõunal ei rahuldata. Et Te teatasite
mulle oma otsuse muutmisest täna õhtul, ei ole doktor [...] enam kättesaadav. Ma lähen seega kohe esmaspäeva hommikul meditsiinitalitusse,
et püüda doktor [...] või mõne teise arstiga kokku saada.”
Üksuse D2 juhataja saatis 10. mail 2004 vastuseks eelmises punktis mainitud e‑kirjale hagejale e‑kirja, millest üks osa oli
niisugune:
„Ma tahan lihtsalt Teile kinnitada, et [direktoraadi D direktor] soovib Teiega päeva jooksul kokku saada, et vestelda Teiega
eelkõige Teie võimalikust üleviimisest, mida meditsiinitalitus [reedel, 7. mail 2004] oma arvamuses teha soovitas, ning jätkata
muud, mida oleme Teie huvides varem ette võtnud.”
Samal päeval, 10. mail 2004 kohtus hageja direktoraadi D direktoriga. Hageja sõnul lepiti sellel kohtumisel kokku, et ta võib
minna 19. mail 2004 kolmeks nädalaks põhipuhkusele.
Hageja saatis 11. mail 2004 direktoraadi D direktori assistendile e‑kirja, milles ta taotles, et nii kiiresti kui võimalik
kinnitataks tema direktoraadi nõusolekut põhipuhkuse osas, mille ta soovib võtta 2004. aasta 19. maist kuni 8. juunini, täpsustades
selles küsimuses, et pilet, mille ta on broneerinud selleks ajavahemikuks, tuleb välja osta järgmisel päeval, s.t 12. mail
2004.
Vastuseks hageja 11. mai 2004. aasta e‑kirjale saatis direktoraadi D direktori assistent hagejale mitu e‑kirja, milles märkis,
et enne, kui tal lubatakse puhkust võtta, on tarvis, et ta kohtuks üldiste rakendussätete artikli 8 lõikes 5 ette nähtud dialoogi
eesmärgil üksuse D2 juhatajaga ning et direktoraadi D direktor ja üksuse D2 juhataja oleksid võimelised koostama kõnesoleva
isiku karjääriarengu aruande ajavahemiku kohta 2003. aasta 1. jaanuarist kuni 31. oktoobrini (edaspidi „2003. aasta jaanuari-
kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruanne”). Ühes 12. mail 2004 saadetud e‑kirjas lisas direktoraadi D direktori assistent veel,
et see direktor ei saa anda kõnesolevale isikule mingit tagatist, et tema põhipuhkuse taotlus rahuldatakse, sest rahuldamine
sõltub sellest, kas mitu isikut, nende hulgas hageja ise, on teinud kõik selleks vajaliku.
Selle vastuse peale teatas hageja 12. mai 2004. aasta e‑kirjaga direktoraadi D direktori assistendile, et ta loobub põhipuhkusest,
mida oli taotlenud ajavahemikuks 2004. aasta 19. maist kuni 8. juunini, ning taotleb nüüd, et saaks olla põhipuhkusel 2004. aasta
7. juunist kuni 23. juulini.
13. mail 2004 sisestati taotlus minna põhipuhkusele ajavahemikul 2004. aasta 7. juunist kuni 23. juulini ametlikult
Sic Congés
’sse ja see rahuldati sama aasta 19. mail. Leides, et talle teatati taotluse rahuldamisest alles 24. mail 2004, s.t hilinemisega,
võttis hageja oma põhipuhkuse taotluse tagasi.
Samal päeval, 13. mail 2004 edastas direktoraadi D direktor hageja
curriculum vitae
viiele peadirektoraadile (energia ja transpordi peadirektoraadile, Euroopa Pettustevastasele Ametile, justiits‑ ja siseasjade
peadirektoraadile, tervishoiu ja tarbijakaitse peadirektoraadile ning konkurentsi peadirektoraadile).
Curriculum vitae’
le lisatud kaaskirjas, mis saadeti kõikidele eespool mainitud peadirektoraatidele, täpsustas direktoraadi D direktor, et hageja
on ilmutanud huvi valdkondade vastu, mis kuuluvad asjaomase peadirektoraadi pädevusse ning personali ja halduse peadirektoraat
andis oma nõusoleku selleks, et kõnesoleva isiku võiks määrata sinna teisele ametikohale.
Psühhiaater, kellele meditsiinitalitus usaldas ülesande teha hagejale psühhiaatriline ekspertiis, rõhutas 18. mail 2004 oma
ekspertiisis, et „[p]robleem on sotsiaalne (konflikt tema [i]nstitutsioonis), seega tuleb probleemiga tegelda ühiskondlikul
tasandil (taasintegreerimine teise [p]eadirektoraati)”.
Hageja kordas 24. mail 2004 oma palvet „viia ta kohe, alaliselt või ajutiselt üle [peadirektoraati], mis ei ole seotud [personali
ja halduse] peadirektoraadiga või [nimetatud peadirektoraadi peadirektoriga]”, selgitades, et „psühholoogiline ahistamine,
[mille all ta kannatab], ei ole ilmselgelt lõppenud”.
7. juunil 2004 laskis hageja endale välja kirjutada arstitõendi ajavahemiku kohta 2004. aasta 8. juunist kuni 2. juulini.
8. juunil 2004 saatis hageja üksuse D2 juhatajale e‑kirja, milles teatas talle, et „ei suuda töötada oma praeguses ametis”
2004. aasta 8. juunist kuni 2. juulini. Ta täpsustas, et ta sisestas just
Sic Congés
’sse taotluse minna põhipuhkusele ajavahemikul 2004. aasta 5. juulist kuni 13. augustini.
Direktoraadi D direktor saatis hagejale 9. juunil 2004 järgmise e‑kirja:
„Mul on kahju, et Te haige olete[. M]a püüdsin Teid kodust kätte saada, sest me olime 8. juuniks kokku leppinud meie kohtumise
ja ma soovisin arutada Teiega edasisi samme, mis tuleks astuda kohe.
Te esitasite oma [2003. aasta jaanuari- kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruande] uuesti läbivaatamise taotluse ning on vaja,
et seda tehtaks niipea kui võimalik ja igal juhul enne Teie põhipuhkusele minekut. Hindamise lõpuleviimine puudutab kogu [personali
ja halduse] peadirektoraati, sest kui seda ei viida lõpule, ei saa me ühtegi eelispunkti ja see rikub kogu personali edutamisväljavaated.
[...]
Te võiksite ehk leppida minu sekretäriga kokku uue kohtumise [...].”
Uurimis‑ ja distsiplinaarameti (edaspidi „IDOC”) direktor märkis 11. juuni 2004. aasta kirjas komisjoni peasekretärile, et
asjaolud, millele hageja oma abitaotluses viitab, näivad talle piisavalt tõsised, et see õigustaks haldusjuurdluse algatamist
„kas siis isikliku vastutuse tõendamiseks või ebaõiglaselt süüdistatud ametnike au kaitsmiseks”. IDOC-i direktor lisas, et
kuna hagejat süüdistas kogu personali ja halduse peadirektoraadi juhtkond, sealhulgas selle peadirektor, näib talle vajalik,
et komisjoni peasekretär täidaks haldusjuurdluses ametisse nimetava asutuse rolli ja selle juurdluse läbiviimisel nimetataks
„ärakuulamise eest vastutavaks ametnikuks” isik, kes ei ole seotud personali ja halduse peadirektoraadiga.
Üksuse D2 juhataja jättis ajavahemikku 2004. aasta 5. juulist kuni 13. augustini puudutava puhkusetaotluse 14. juunil 2004
ametlikult rahuldamata.
Meditsiinitalitus leidis 18. juunil 2004, et hagejat „[tuleb] pidada põhjusega puuduvaks kuni 16. juulini, see kuupäev kaasa
arvatud”.
Hageja sisestas 21. juunil 2004
Sic Congés
’sse taotluse võtta põhipuhkust ajavahemikul 2004. aasta 19. juulist kuni 27. augustini.
Alates 2004. aasta suvest anti hagejale kabinet hoone Science 11 üheksandal korrusel.
Komisjoni peasekretär teatas 1. juulil 2004 IDOC-i direktorile, et nõustub täitma kavandatavas haldusjuurdluses ametisse nimetava
asutuse rolli, ning täpsustas ärakuulamise eest vastutava ametniku nime, kelle ta oli selle juurdluse läbiviimiseks valinud.
Samal päeval, 1. juulil 2004 saatis hageja seepärast, et talle oli teatatud, et tema taotlust võtta põhipuhkust ajavahemikul
2004. aasta 19. juulist kuni 27. augustini ei rahuldata, e‑kirja ühele üksuse B2 töötajale, kurtes, et „[tema] põhipuhkuse
taotlused jäeti alati rahuldamata või vähemalt ei allkirjastatud neid mõistliku aja jooksul”, ning paludes tal „ennast aidata
selleks, et [ta] saaks minna [2004. aasta suvel] puhkusele”.
Hageja esitas 5. juulil 2004 arstitõendi ajavahemiku kohta 2004. aasta 17. juulist kuni 27. augustini. Administratsioon seda
tõendit ei vaidlustanud.
Komisjon rahuldas 2. augustil 2004 põhipuhkuse taotluse ajavahemiku kohta 2004. aasta 19. juulist kuni 27. augustini. See
taotlus „tühistati” 3. septembril 2004, sest kõnesolev isik oli 2004. aasta 17. juulist kuni 27. augustini haiguspuhkusel.
Hageja esitas 1. septembril 2004 arstitõendi ajavahemiku kohta 2004. aasta 28. augustist kuni 25. septembrini.
Tervisekontrollis, kuhu hageja saadeti pärast seda, kui ta esitas arstitõendi ajavahemiku kohta 2004. aasta 28. augustist
kuni 25. septembrini, tehti 6. septembril 2004 järeldus, et kõnesolev isik „on tänase päeva seisuga 100% töövõimeline”, kuid
korrati siiski märkust, mille tegi 18. mail 2004 tookord hageja läbi vaadanud psühhiaater, kes arvas, et „[hageja] tervise
huvides oleks soovitav, et ta muudaks ametikohta”.
Leides, et 6. septembri 2004. aasta tervisekontrolli järeldused ei ole meditsiiniliselt põhjendatud, esitas hageja 7. septembril
2004 personalieeskirjade artikli 59 lõike 1 viienda lõigu alusel komisjonile taotluse, et asi suunataks sõltumatule arstile
arvamuse esitamiseks.
Ärakuulamise eest vastutav ametnik, kelle komisjoni peasekretär hageja taotletud haldusjuurdluse raames nimetas, sai 8. septembri
2004. aasta teatega peasekretärilt volitused „teha kindlaks, kas sõnastatud väited on tõesed, mis puudutab eelkõige toimikus
nimetatud ametniku või ametnike käitumist, ning võimaldada nii hinnata tegelikku olukorda ja otsustada, missugused järeldused
tule[ks] sellest vajadusel teha”.
Meditsiinitalitus teatas 15. septembril 2004 inimressursside ja sisereformide üksuse juhatajale, et „vastastikusel kokkuleppel
[hageja raviarstiga] nimetati sõltumatu arvamuse saamiseks ekspert”.
Hageja esitatud sõltumatule arstile suunamise taotluse järel valitud sõltumatu arst (edaspidi „sõltumatu arst”) tõdes, et
„kõnesolev isik on võimeline taas töötama, kuid mõnes teises [peadirektoraadis]”, ning täpsustas, et „kõnesoleva isiku määramine
tagasi oma varasemale ametikohale võib ainult puhuda läbielatud psühholoogilise ahistamise taas lõkkele ja ta tasakaalust
välja viia”.
Personali ja halduse peadirektoraadi sotsiaalpoliitika, Luxembourgi personali, tervishoiu ja hügieeni direktoraadi C (edaspidi
„direktoraat C”) direktor edastas 14. oktoobri 2004. aasta teatega direktoraadi D direktorile sõltumatu arsti järeldused ja
soovitas tal „määrata [hageja] nii kiiresti kui võimalik teisele ametikohale väljaspool [nimetatud peadirektoraati], et [kõnesolev
isik] saaks uuesti tööle hakata”.
Personali ja halduse peadirektoraadi kaebuste üksuse juhataja teatas 5. novembri 2004. aasta teatega, milles viidati hageja
esitatud abitaotlustele, kõnesolevale isikule, et komisjoni peasekretär on algatanud juurdluse, mis usaldati ühele „personali
ja halduse peadirektoraadiga mitte seotud ärakuulamise eest vastutavale ametnikule”, ning ametisse nimetav asutus teeb tema
abitaotluse kohta otsuse juurdlusaruande põhjal ja selle sisu järgi.
Hageja esitas 26. novembri 2004. aasta teatega, mis saabus kaebuste üksusesse sama aasta 30. novembril, kaebuse „oma abi‑
ja kaitsetaotluse, taotluse võtta viivitamatult ennetavad meetmed ning kahju hüvitamise nõude kaudsete rahuldamata jätmise
otsuste peale” (edaspidi „26. novembri 2004. aasta kaebus”).
21. detsembri 2004. aasta otsusega määrati hageja alates 2005. aasta 1. jaanuarist julgeoleku ja tööhügieeni üksusesse C5
(edaspidi „üksus C5”), mis allub personali ja halduse peadirektoraadile.
D –
2005. aasta
6. jaanuaril 2005 oli hagejal vestlus üksuse C5 juhatajaga, mille järel ei tulnud ta enam üldse tööle.
21. märtsil 2005 edastati komisjoni peasekretärile ärakuulamise eest vastutava ametniku koostatud haldusjuurdluse aruanne.
Ärakuulamise eest vastutav ametnik sõnastas oma aruande järeldustes järgmised märkused:
„1. Ükski episood, mida ma käesolevas aruandes kirjeldasin, ei näita eraldiseisvana, et isikud, keda [hageja] süüdistab, oleksid
käitunud sobimatult, kahjustades tahtlikult [kõnesoleva isiku] isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
Mul oli mõnikord tunne, et mõni tegu või mõni käitumine, mida [hageja] silmas peab, oli sobimatu käitumise piiril või õigemini
– kasutades personalieeskirjade ingliskeelse redaktsiooni sõnastust – selle piiril, mida võiks nimetada
improper behaviour
viimase suhtes. Ma arvan isegi, et mõnel juhul võidi see piir ületada. Mul ei jäänud siiski kordagi muljet, et see käitumine
või need teod oleksid olnud toimepanija(te) poolt tahtlikud selles mõttes, et neil oleks olnud kavatsus kahjustada [hageja]
isiksust, väärikust või terviklikkust.
[...]
3. Küsitlused, mida ma pidin selle juurdluse jooksul läbi viima, näitavad mulle, et [hageja] tunneb ennast olevat psühholoogilise
ahistamise ohver, mis selgitab, miks ta võib omistada oma ülemustele kavatsusi, mida neil minu arvates ei ole. Mul jääb siinkohal
üle ainult kahetseda, et [kõnesolevale isikule] sai osaks niisugune saamatu kohtlemine. Tema katseaja pikendamise asjaolud,
tema üksusesse [D2] saabumise tingimused või tema kabineti eraldatus aitasid nii kaasa konfliktse suhte kujunemisele [hageja]
ja tema ülemuste vahel. Et see konfliktne suhe kestab nüüd juba aastaid, ei usu ma, et selle saaks lahendada vastastikuseks
mõistmiseks tehtavate pingutuste abil. Üksnes [kõnesoleva isiku] peatne määramine teisele ametikohale väljaspool [personali
ja halduse] peadirektoraati saab luua võimaluse uueks alguseks, mida kõnealusel isikul ka kasutada tuleb.”
Ametisse nimetav asutus jättis 26. novembri 2004. aasta kaebuse 29. märtsil 2005 rahuldamata. Ta rõhutas, et oli „reageerinud
[hageja] erinevatele taotlustele, lähtudes asjaolude laadist, vastavalt nende tähtsusele ja edastatud tõenditele, otsustades
õigeaegselt algatada asjaolude kindlakstegemiseks juurdluse, mis on pooleli”. Ametisse nimetav asutus täpsustas kokkuvõtteks,
et „[k]äimasoleva juurdluse lõpul edastatakse selle tulemused [hagejale]” ning „[t]ulemuste põhjal võta[b ta] personalieeskirjade
artikli 24 alusel vajadusel meetmed, mis osutuvad nende tulemuste seisukohast põhjendatuks”.
Hageja esitas 15. aprillil 2005 töövõimetuse tuvastamise taotluse. Ta märkis oma taotluses, et ta on „[personali ja halduse]
peadirektoraadis aastaid aset leidnud psühholoogilise ahistamise ohver” ja „see olukord on põhjustanud tõsiseid tagajärgi
[tema] tervisele”.
Ametisse nimetav asutus pöördus 13. juunil 2005 hageja juhtumi osas töövõimetuskomisjoni poole.
Hageja viitas komisjonile 11. juulil 2005 saadetud kirjas oma 15. aprilli 2005. aasta töövõimetuse tuvastamise taotlusele
ning märkis, et ta „kinnita[b] oma taotlust, et patoloogiad, mille all [ta] kannata[b tema] suhtes toime pandud psühholoogilise
ahistamise tõttu, tunnistataks kutsehaiguseks”.
Töövõimetuskomisjon tegi oma 26. juuli 2005. aasta koosolekul järelduse, et hageja on „püsivalt töövõimetu [...] ja seetõttu
peab ta oma töötamise komisjonis katkestama”. Töövõimetuskomisjon täpsustas, et ta ei tee otsust küsimuses, kas töövõimetus
on tingitud või mitte ametikohustuste täitmisel juhtunud õnnetusest või kutsehaigusest.
Komisjoni 23. augusti 2005. aasta otsusega saadeti hageja alates 31. augustist 2005 invaliidsuspensionile ja talle määrati
invaliidsustoetus, mille summa määrati kindlaks „vastavalt personalieeskirjade artikli 78 [kolmandale] lõigule”.
Ametisse nimetav asutus jättis hagejale saadetud 16. septembri 2005. aasta kirjaga sõnaselgelt rahuldamata viimase abitaotluse,
leides haldusjuurdluse järelduste põhjal, et väited psühholoogilise ahistamise kohta ei ole põhjendatud või ei saanud neid
tõendada.
Töövõimetuskomisjon leidis teates, mis saabus faksiga meditsiinitalitusse 7. oktoobril 2005, et „võttes arvesse töövõimetuse
kaasa toonud patoloogia püsivust, ei ole vaja kõnesolevat isikut uue tervisekontrolli raames läbi vaadata”.
Hageja esitas 17. oktoobril 2005 komisjonile taotluse, et „ärevus‑ ja depressioonisündroom”, mille all ta kannatab, tunnistataks
olevat tööalase päritoluga. See menetlus oli käesolevas kohtuasjas kohtuistungi toimumise kuupäeval veel pooleli.
E –
2003. aasta kohta koostatud karjääriarengu aruannetega seotud faktilised asjaolud
12. mail 2004 toimus hageja ja ametniku vahel, kes täitis kuni 2003. aasta 31. oktoobrini üksuse D2 juhataja ametikohustusi,
üldiste rakendussätete artikli 8 lõikes 5 ette nähtud ametlik vestlus eesmärgiga koostada 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu
karjääriarengu aruanne.
Kuni 2003. aasta 31. oktoobrini üksuse D2 juhataja ametikohustusi täitnud ametnik koostas 18. mail 2004 hageja hindajana 2003. aasta
jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruande projekti. Selles projektis anti kõnesolevale isikule üldhinnang 8/20, s.t
tulemuslikkus eest 4/10, pädevuse eest 3/6 ja tööalase käitumise eest 1/4.
Hindaja märkis kõigepealt 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruande punktis 6.1 „Pädevus” ära, et hagejal
oli raskusi oma tööga kohanemisega, mis oli tema arvates tingitud „motivatsioonipuudusest”, ning siis, et oli informeerinud
hagejat 3. septembri 2003. aasta teatega, et ta pöördub inimressursside ja sisereformide üksuse ning meditsiinitalituse poole
küsimusega, kas „tema tervislik olukord on niisugune, et võimaldab tal tulevikus normaalselt töötada”. Hindaja rõhutas ka,
et „2003. aasta 3. septembri ja [2003. aasta] oktoobrikuu lõpu vahel ei täheldatud [hageja] tulemuslikkuse paranemist”.
Direktoraadi D direktor allkirjastas 18. mail 2004 aruande kinnitajana 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu
aruande projekti.
Hageja taotles 27. mail 2004 oma 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruande uuesti läbivaatamist.
Üldiste rakendussätete artikli 8 lõikes 10 ette nähtud vestlus aruande kinnitaja ja hageja vahel ei toimunud aruande kinnitaja
sõnul „[hageja] kestva töölt puudumise tõttu”.
Aruande kinnitaja otsustas 14. juulil 2004 ära 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruande „haldusliku sulgemise”.
Järgmisel päeval kinnitas inimressursside ja sisereformide üksuse juhataja selle haldusliku sulgemise, „võttes arvesse hindaja
ja aruande kinnitaja kommentaare, et kõnesoleva isiku kõik õigused oleksid tagatud”.
Hageja hindaja koostas 8. juulil 2004 karjääriarengu aruande projekti ajavahemiku kohta 2003. aasta 1. novembrist kuni 31. detsembrini
(edaspidi „2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu karjääriarengu aruanne”), kusjuures hindajaks oli mitte üksuse D2 juhataja,
vaid direktoraadi D direktor. Selles projektis, mis koostati ilma, et hageja oleks eelnevalt koostanud enesehinnangut, anti
talle samuti üldhinnang 8/20, s.t tulemuslikkuse eest 4/10, pädevuse eest 3/6 ja tööalase käitumise eest 1/4.
2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu karjääriarengu aruande punktis 6.1 „Tulemuslikkus” märkis hindaja, et on jõudnud järeldusele,
„et hindamisperioodil ei olnud mingit arvestatavat tulemust ja mingeid tulemusi ei saavutatud, kuigi need tulemused olid [hagejale]
jõukohased”. Hindaja lisas, et tema meelest on see „[hageja] motivatsioonipuuduse ja tema käitumise tagajärg”.
Hageja aruande kinnitaja allkirjastas 13. juulil 2004 2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu karjääriarengu aruande, kusjuures
aruande kinnitajaks oli personali ja halduse peadirektoraadi peadirektor. Aruande kinnitaja otsustas ka ära selle karjääriarengu
aruande haldusliku sulgemise.
Inimressursside ja sisereformide üksuse juhataja teatas 21. septembri 2004. aasta kirjaga hagejale, et 2004. aasta edutamisperioodil
otsustas personali ja halduse peadirektoraadi peadirektor eelispunkte mitte anda. Selles kirjas täpsustati, et hagejale 2003. aasta
hindamise raames antud üldhinnang on 8/20.
Hageja esitas 20. detsembril 2004 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse, milles ta taotles oma 2003. aasta
jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruande ja 2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu karjääriarengu aruande tühistamist.
Ametisse nimetav asutus jättis 4. mai 2005. aasta otsusega, mille kättesaamisest hageja teatas 7. juunil 2005, selle kaebuse
rahuldamata.

Menetlus ja poolte nõuded
Käesolev hagi registreeriti algselt 4. juulil 2005 Esimese Astme Kohtu kantseleis numbri all T‑252/05.
Esimese Astme Kohus suunas 15. detsembri 2005. aasta määrusega, kohaldades nõukogu 2. novembri 2004. aasta otsuse 2004/752/EÜ, Euratom,
millega asutatakse Euroopa Liidu avaliku teenistuse kohus (ELT L 333, lk 7), artikli 3 lõiget 3, käesoleva kohtuasja Avaliku
Teenistuse Kohtusse. Hagi registreeriti selle kohtu kantseleis numbri all F‑52/05.
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
„–      tunnistada käesolev hagi vastuvõetavaks;
–        tühistada vajalikus ulatuses [...] 29. märtsi 2005. aasta otsus, millega komisjon jättis tühistamata kaebuse [...], mis esitati
29. novembril 2004 komisjoni kaudsete otsuste peale jätta rahuldamata personalieeskirjade artikli 24 alusel esitatud [...]
abitaotlus ja kahju hüvitamise nõue ning 7. mai 2004. aasta ja 24. mai 2004. aasta taotlused viivitamatult ennetavate meetmete
võtmise kohta;
–        [...] tühistada komisjoni 4. mai 2005. aasta otsus, millega vastatakse hageja 20. detsembri 2004. aasta kaebusele, ning tema
kohta ajavahemiku osas 2003. aasta 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini koostatud karjääriarengu aruanne;
–        [...] tuvastada Euroopa Komisjoni vastutus [eespool nimetatud] otsuste ja hageja karjääriarengu aruande koostamise puhul;
–        mõista hageja kasuks välja hüvitis kantud kahju eest summas 250 000 eurot;
–        mõista kõik kohtukulud välja [komisjonilt]”.
Komisjon palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        teha kohtukulude osas õiglane otsus.
Kuna pooled leppisid kokku, et püüavad saavutada vaidluse lahendamise kompromissiga, kutsus ettekandja-kohtunik nad mitteametlikule
koosolekule, mis toimus Avaliku Teenistuse Kohtus 9. oktoobril 2006. 17. oktoobril 2006 teavitas ettekandja-kohtunik pooli
kompromissi ettepanekust. Komisjon lükkas 24. oktoobri 2006. aasta kirjaga selle ettepaneku tagasi.
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 64 lõike 3 punkti a alusel, mida kohaldatakse otsuse 2004/752 artikli 3 lõike 4 kohaselt
mutatis mutandis
Avaliku Teenituse Kohtu suhtes, esitas Avaliku Teenistuse Kohus pooltele küsimusi. Pooled vastasid Avaliku Teenistuse Kohtu
küsimustele.
Faksis, mis saabus Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 17. juunil 2007, hindas hageja oma varalise kahju kogusummaks 781 906,43 eurot,
mis vastab järgmise kahe elemendi vahele: esiteks töötasu ja pension, mida ta oleks saanud, kui teda ei oleks tunnistatud
töövõimetuks, ning teiseks invaliidsustoetus, mida ta saab, ja pension, mida talle tulevikus makstakse.
Avaliku Teenistuse Kohus jättis 26. septembri 2007. aasta määrusega rahuldamata komisjoni taotluse jätta välja haldusjuurdluse
toimiku lisades esinevad laused.

Õiguslik käsitlus
A –
Esialgsed tähelepanekud vaidluseseme kohta
Hagi eseme kohta niisugusena, nagu hageja on selle ametlikult esitanud, tuleb teha järgmised märkused.
Esiteks taotleb hageja oma teise nõude raames ametlikult, et tühistataks „29. märtsi 2005. aasta otsus, millega komisjon jättis
rahuldamata kaebuse [...], mis esitati 29. novembril 2004 komisjoni kaudsete otsuste peale jätta rahuldamata personalieeskirjade
artikli 24 alusel esitatud [...] abitaotlus ja kahju hüvitamise nõue ning 7. mai 2004. aasta ja 24. mai 2004. aasta taotlus
võtta viivitamatult ennetavad meetmed”. Seega tehti kõnesoleva isiku arvates kolm erinevat kaudset otsust: esiteks jäeti rahuldamata
29. aprilli 2004. aasta teates sõnastatud abitaotlus, teiseks samas teates esitatud kahju hüvitamise nõue, kolmandaks taotlus
viia ta üle väljapoole personali ja halduse peadirektoraati, mis oli esitatud 7. ja 24. mai 2004. aasta kirjadega.
Selles küsimuses on selge, et 29. aprilli 2004. aasta teatega, mis saabus kaebuste üksusesse sama aasta 3. mail, esitas hageja
komisjonile „[a]bitaotluse [...] personalieeskirjade artikli 24 alusel, mis on ka taotlus personalieeskirjade artikli 90 lõike 1
tähenduses: psühholoogiline ahistamine”. Ta kaebas selles mitme asjaolu üle, mida ta nimetas psühholoogiliseks ahistamiseks,
ja taotles, et „neutraalne instants”, kes ei ole seotud personali ja halduse peadirektoraadiga, algataks haldusjuurdluse.
Hageja nõudis selles teates ka talle väidetava psühholoogilise ahistamise tõttu tekkinud kahju hüvitamist.
Lisaks saatis kõnesolev isik pärast 29. aprilli 2004. aasta teadet 7. ja 24. mail 2004 komisjonile kaks uut kirja, milles
ta taotles, et võetaks „viivitamatult ennetavad meetmed”, näiteks „[tema] määramine teisele ametikohale või üleviimine” väljapoole
personali ja halduse peadirektoraati. Nendes kirjades viitas hageja sõnaselgelt 29. aprilli 2004. aasta teatele ja põhjendas
oma eemaldumistaotlust psühholoogilise ahistamisega, mille ohvriks ta ennast pidas direktoraadis, kuhu ta oli määratud. Seega
tuleb asuda seisukohale, et need kirjad sisaldasid mitte uusi abitaotlusest erinevaid taotlusi, vaid täpsustusi, mis ta selles
tegi viivitamatult võtmisele kuuluvate ennetavate meetmete kohta, milleks käesoleval juhul on eemaldamismeede.
Selles olukorras tuleb asuda seisukohale, et hageja taotles oma abitaotluses sisuliselt kolme tüüpi meetmete võtmist: esiteks
haldusjuurdluse algatamist ja läbiviimist; teiseks viivitamatut eemaldamist veel isegi enne, kui selguvad haldusjuurdluse
tulemused; kolmandaks ükskõik missugust meedet, mille eesmärk on teda lõplikult kaitsta, kui psühholoogiline ahistamine on
kinnitust leidnud.
Et administratsioon ei vastanud nelja kuu jooksul pärast seda, kui 3. mail 2004 esitati 29. aprilli 2004. aasta teade, ei
abitaotlusele ega kahju hüvitamise nõudele, tekitas vastamata jätmine personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 kohaselt kaks
kaudset rahuldamata jätmise otsust: esimesega keelduti rahuldamast abitaotlust, teisega jäeti rahuldamata kahju hüvitamise
nõue.
Teiseks tuleneb kolmanda nõude sõnastusest, et hageja arvates koostas komisjon 2003. aasta kohta ainult ühe karjääriarengu
aruande. On siiski selge, et komisjon koostas üldiste rakendussätete artikli 4 lõike 1 alusel hagejale kaks aruannet: esimene
käsitles ajavahemikku 2003. aasta 1. jaanuarist kuni 31. oktoobrini (2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu
aruanne), teine ajavahemikku 2003. aasta 1. novembrist kuni 31. detsembrini (2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu karjääriarengu
aruanne).
Võttes arvesse eespool esitatud täpsustusi ja kohtupraktikat, mille kohaselt on kaebuse rahuldamata jätmise otsuse tühistamise
nõude tagajärjeks pöördumine ühenduse kohtu poole selle huve kahjustava akti tühistamiseks, mille peale kaebus esitati (Euroopa
Kohtu 17. jaanuari 1989. aasta otsus kohtuasjas 293/87: Vainker
vs.
parlament, EKL 1989, lk 23, punkt 8; Esimese Astme Kohtu 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑310/02: Theodorakis
vs.
nõukogu, EKL AT 2004, lk I‑A‑95 ja II‑427, punkt 19, ja Esimese Astme Kohtu 9. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑80/04:
Castets
vs.
komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑161 ja II‑729, punkt 15), tuleb käesolevat hagi käsitleda nii, et sellega nõutakse sisuliselt,
et:
–        tühistataks kaudne otsus jätta abitaotlus rahuldamata;
–        tühistataks 2003. aasta karjääriarengu aruanne;
–        kohustada komisjoni hüvitama hagejale põhjustatud kahju.
Tuleb siiski märkida, et hageja põhjendab enamikku oma nõuetest ja väidetest sellega, et teda ahistati ametikohustuste täitmisel
psühholoogiliselt.
Avaliku Teenistuse Kohus arvab seega, et otsuse tegemiseks hageja nõuete erinevate punktide kohta tuleb kõigepealt analüüsida
tema väiteid, mille kohaselt oli tegemist psühholoogilise ahistamisega.
B –
Psühholoogiline ahistamine
1.
Poolte argumendid
Hageja sõnul kinnitavad seda, et talle sai personali ja halduse peadirektoraadi administratsiooni poolt tõesti osaks psühholoogiline
ahistamine, asjaolud, mis tuleks rühmitada kuude kategooriasse.
Esiteks esitas üksuse B2 juhataja – kuhu hageja oli määratud, kui komisjon ta katseajal oleva ametnikuna tööle võttis – direktoraadi B
direktorile, kelle ülesanne oli koostada esimene katseaja lõpu aruanne, põhjendamatult kriitilise teabe kõnesoleva isiku töö
kvaliteedi kohta, arvestades, et talle ei tehtud tema katseaja esimese osa jooksul ühtegi etteheidet ja väljendati isegi rahulolu.
Veelgi enam: ekslikul ettekäändel, et ta nõustus oma katseaja pikendamisega, ei kuulanud hindamiskomitee lisaks ära ei teda
ennast ega isikuid, keda ta soovis lasta ära kuulata. Lõpuks märgib hageja, et üks tema endisi kolleege on valmis andma tunnistusi
töötingimuste kohta üksuses B2.
Teiseks oli hageja alates tema määramisest üksusesse 01 (millest hiljem sai üksus D2) tööalaselt eraldatud, sest selle üksuse
juhataja ja juhataja asetäitja vältisid süstemaatiliselt temaga kõnelemist ning andsid talle kuni 2004. aasta suveni kabinetid,
mis olid asukoha poolest ülejäänud üksusest kaugel ja kus ei olnud sobivaid töövahendeid.
Kolmandaks ei antud hagejale 2003. aasta jaanuarikuust kuni juunikuuni ühtegi ülesannet.
Neljandaks levitasid hageja otsesed ülemused laimujutte tema tööalaste võimete kohta.
Viiendaks jätsid direktoraadi D direktor ja üksuse D2 juhataja selleks, et hagejat „psühholoogiliselt tasakaalust välja viia”,
rahuldamata mõned põhipuhkuse taotlused, mis ta esitas, kusjuures keeldumine leidis mõnel juhul aset pärast põhimõttelist
nõustumist. Peale selle rahuldati mõned taotlused alles hilinemisega, mille tõttu pidi hageja vähemalt ühel juhul oma puhkusetaotluse
tagasi võtma ja pileti broneeringu tühistama.
Kuuendaks pidasid direktoraadi D direktor ja üksuse D2 juhataja eelkõige ajavahemikul 2004. aasta 8. septembrist kuni 2005. aasta
31. märtsini ekslikult põhjendamatuks mitut haiguspuhkust, mille tagajärg hagejale oli see, et ta kaotas päevi 2004. ja 2005. aasta
põhipuhkusest ja tema palgast peeti summasid kinni.
Kohtuistungil väitis hageja veel, et komisjon ei reageerinud kuidagi sõltumatu arsti arvamusele, kes oli 6. oktoobril 2004
soovitanud määrata ta teisele ametikohale väljaspool personali ja halduse peadirektoraati.
Komisjon meenutab enda kaitseks, et personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 on loetletud kriteeriumid, mis peavad olema täidetud,
et võiks kõnelda psühholoogilisest ahistamisest. Kõnesolev käitumine peab selle artikli kohaselt olema näiteks sobimatu, leidma
aset aja jooksul, korduma pikema või lühema aja tagant ning selle eesmärk peab olema kahjustada isiku isiksust, väärikust
või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust. Ametnikule osaks saava käitumise võib psühholoogiliseks ahistamiseks kvalifitseerida
seega ainult siis, kui selle objektiivne eesmärk oli kahjustada asjaomase isiku mainet või rikkuda tahtlikult tema töötingimusi.
Seega peaks niisugune käitumine olema komisjoni meelest objektiivselt tahtlik, nagu ilmneb kohtupraktikast (vt selle kohta
Esimese Astme Kohtu 23. veebruari 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑7/98, T‑208/98 ja T‑109/99: De Nicola
vs.
EIP, EKL AT 2001, lk I‑A‑49 ja II‑185; Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑136/03: Schochaert
vs.
nõukogu, EKL AT 2004, lk I‑A‑215 ja II‑957, ja Esimese Astme Kohtu 4. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑144/03: Schmit
vs.
komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑101 ja II‑465).
Komisjon rõhutab, et käesoleval juhul ei näita aga ükski asjaolu, millele hageja tugineb, et tema kolleegide või otseste ülemuste
käitumise eesmärk oleks olnud tahtlikult kahjustada tema mainet või rikkuda tema töötingimusi.
2.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et 1. mail 2004 jõustunud personalieeskirjade artikli 12a lõige 3 näeb ette, et „[p]sühholoogiline
ahistamine [on] sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist,
kõne- või kirjakeelt, žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist
või psühholoogilist terviklikkust”.
2003. aasta teatises psühholoogilise ahistamise kohta, mis on võrdväärne sisedirektiiviga ja komisjonile kohustuslik, sest
ta pole avaldanud selget soovi kalduda sellest põhjendatud ja üksikasjaliku otsusega kõrvale (vt selle kohta Euroopa Kohtu
30. jaanuari 1974. aasta otsus kohtuasjas 148/73: Louwage
vs.
komisjon, EKL 1974, lk 81, punkt 12; Euroopa Kohtu 1. detsembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 190/82: Blomefield
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3981, punkt 20, ja Esimese Astme Kohtu 6. veebruari 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑246/04 ja T-71/05:
Wunenburger
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 127), on lisaks rõhutatud, et psühholoogiline ahistamine kui nähtus
„avaldub mitmeti, eelkõige üleoleku näitamise, negatiivsete hoiakute, surveavaldamiste, solvangute, isegi suhtlemisest keeldumisena,
s.t väga mitmesuguse käitumisena, mis siis, kui see on hetkeline – olemata seepärast veel vastuvõetav – võib rasket tagajärge
mitte kaasa tuua, kuid mille kordumine tekitab tõsist kahju isikule, kelle vastu see on suunatud”. 2003. aasta teatises psühholoogilise
ahistamise kohta on täpsustatud ka, et „[k]ritiseeritav käitumine kuulub võimu kuritarvitamise või perversse manipuleerimise
valdkonda” ning „võib tulla nii ühe isiku kui ka isikute rühma poolt”.
Tuleb rõhutada, et psühholoogilist ahistamist tuleb mõista kui protsessi, mis toimub tingimata aja jooksul ja eeldab korduvaid
või pidevaid tegusid. Nimelt on personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 nõutud, et selleks, et käitumise võiks kvalifitseerida
psühholoogiliseks ahistamiseks, peab see leidma „aset aja jooksul, o[lema] korduv või süstemaatiline”, samal ajal kui 2003. aasta
teatises psühholoogilise ahistamise kohta rõhutatakse selle käitumise „kordumise vajadust”.
Vastupidi komisjoni väitele ei tehta pealegi personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 sõltumata keeleversioonist eeldatava
ahistaja halvast kavatsusest sugugi kriteeriumi, mis peab olema täidetud, et kvalifitseerida käitumine psühholoogiliseks ahistamiseks.
Personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 on psühholoogilist ahistamist määratletud kui „sobimatut käitumist”, mille olemasoluks
peavad korraga olema täidetud kaks tingimust. Esimese tingimuse kohaselt peab olema tegemist füüsilise käitumise, kõne- või
kirjakeele, žestide vm tegevustega, mis „[leiavad] aset aja jooksul, on korduv[ad] või süstemaatili[sed]” ja „tahtlikud”.
Teise tingimuse kohaselt, mis on esimesest eraldatud sidesõnaga „ja”, peab see füüsiline käitumine, kõne- või kirjakeel, need
žestid vm tegevused „kahjusta[m]a inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust”.
Asjaolust, et omadussõna „tahtlik” on kasutatud esimese ja mitte teise tingimuse puhul, võib teha kaks järeldust. Esiteks
peab personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 silmas peetud füüsiline käitumine, kõne- või kirjakeel, žestid vm tegevused
olema tahtlikud, mis jätab selle sätte kohaldamisalast välja kogemata asetleidvad teod. Teisalt ei ole seevastu nõutud, et
see füüsiline käitumine, kõne- või kirjakeel, need žestid vm tegevused oleksid toime pandud kavatsusega kahjustada isiku isiksust,
väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust. Teiste sõnadega võib psühholoogilise ahistamisega personalieeskirjade
artikli 12a lõike 3 tähenduses olla tegemist ka siis, kui ahistaja ei kavatsenud oma tegudega tahtlikult ohvri mainet või
tema töötingimusi kahjustada. Piisab sellest, kui need teod, mis pandi toime tahtlikult, tõid niisugused tagajärjed objektiivselt
kaasa.
Tuleb lisada, et personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 vastupidine tõlgendus viiks selleni, et nimetatud sättelt võetakse
kogu kasulik mõju, sest psühholoogilise ahistamise toimepanija pahatahtlikku kavatsust on raske tõendada. Kuigi on juhtumeid,
mil niisugune kavatsus on tegude toimepanija käitumise loomulik seletus, tuleb märkida, et sellised juhtumid on harvad ja
enamikes olukordades hoidub eeldatav ahistaja igasugusest käitumisest, mis võib lasta aimata tema kavatsust kahjustada ohvri
mainet või tema töötingimusi.
Tuleb ka meenutada, et personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 üks tõlgendus, mis põhineb eeldatava ahistaja pahatahtlikul
kavatsusel, ei oleks vastavuses „ahistamise” määratlusega, mis on esitatud nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivis 2000/78/EÜ,
millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (EÜT L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04,
lk 79). Nimetatud direktiivi artiklis 1 on meenutatud, et selle eesmärk on „kehtestada üldine raamistik, et võidelda usutunnistuse
või veendumuste, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise vastu töö saamisel ja kutsealale pääsemisel
ning tagada liikmesriikides võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamine” ning siis on selle artikli 2 lõikes 3 täpsustatud, et
„[a]histamist peetakse üheks diskrimineerimise vormiks [...], kui mõne artiklis 1 nimetatud põhjusega seotud soovimatu käitumise
eesmärk või selle tegelik toime on isiku väärikuse alandamine ja ähvardava, vaenuliku, halvustava, alandava või solvava õhkkonna
loomine”.
Väljendi „eesmärk või selle tegelik toime” kasutamine direktiivis 2000/78 näitab, et ühenduse seadusandja soovis – nagu kinnitab
selle direktiivi põhjendus 30 – tagada psühholoogilise ahistamise ohvritele „piisava õiguskaitse”. Sellist kaitset ei saaks
nimelt tagada, kui psühholoogiline ahistamine tähendaks ainult käitumist, mille eesmärk oli kahjustada isiku isiksust, võttes
arvesse kui raske on ohvril tõendada niisuguse käitumise, mille eesmärk oli teda tahtlikult psühholoogiliselt ahistada, kavatsust
ja selle kavatsuse tõukejõudu.
Samuti oleks raske mõista, miks oleks ühenduse seadusandja pärast seda, kui ta leidis direktiivis 2000/78, et käitumine, mille
eesmärk ei olnud alandada isiku väärikust, kuid mis tegi seda siiski, kujutab endast psühholoogilist ahistamist, pidanud otsustama
2004. aastal personalieeskirjade reformi raames vähendada ametnikele ja muudele teenistujatele tagatud kaitse taset ning piirata
psühholoogilise ahistamise mõistet personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 ainult käitumisega, mille eesmärk oli kahjustada
isiku väärikust.
Mõistagi on Esimese Astme Kohus mitmes kohtuotsuses sedastanud, et selleks, et käitumise saaks kvalifitseerida psühholoogiliseks
ahistamiseks, peab see olema objektiivselt tahtlik ning hageja peab sõltumata kirjeldatud asjaolude võimalikust subjektiivsest
tunnetusest esitama tõendid, mis võimaldavad näidata, et talle sai osaks nimetatud käitumine, mille objektiivne eesmärk oli
kahjustada tema mainet või rikkuda tahtlikult tema töötingimusi (eespool viidatud kohtuotsus De Nicola
vs.
EIP, punkt 286; eespool viidatud kohtuotsus Schochaert
vs.
nõukogu, punkt 41, ja eespool viidatud kohtuotsus Schmit
vs.
komisjon, punktid 64 ja 65). Käesoleval juhul ei saa siiski tõhusalt tugineda eespool meenutatud kohtupraktikale, sest see
pärineb kõigil juhtudel kohtuasjadest, milles on vaidlustatud enne personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 jõustumist toime
pandud käitumine. On tõsi, et 26. oktoobri 2007. aasta otsuses kohtuasjas T‑154/05: Lo Giudice
vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) kohaldas Esimese Astme Kohus uuesti seda kohtupraktikat juhtumi suhtes,
milles administratsioonile etteheidetav käitumine oli osaliselt toime pandud pärast personalieeskirjade artikli 12a lõike 3
jõustumist. Sellest kohtuotsusest ei ilmne siiski, et nimetatud kohus oleks sõnaselgelt soovinud tõlgendada personalieeskirjade
artikli 12a lõiget 3 nii, et eeldatava ahistaja halba kavatsust tuleb pidada psühholoogilise ahistamise asetleidmise tingimuseks.
Lõpuks ei saa personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tõlgendust niisugusena, nagu see on esitatud eespool, vaidlustada ei
tuginedes personalieeskirjade artikli 12a lõike 4 esimesele lausele ega ka 2006. aasta otsusele psühholoogilise ja seksuaalse
ahistamise kohta.
Mis puudutab personalieeskirjade artikli 12a lõike 4 esimest lauset, siis selles on sätestatud, et „[s]eksuaalne ahistamine
[on] seksuaalse alatooniga käitumine, mis on sellele isikule, kellele see on suunatud, soovimatu ja mille eesmärk või tegelik
toime on isiku solvamine või ähvardava, vaenuliku, solvava või häiriva õhkkonna loomine”.
Selles küsimuses tuleb märkida, et väljend „mille eesmärk või tegelik toime on” esineb personalieeskirjade artikli 12a lõike 4
esimeses lauses, kuid seda ei ole personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3.
Seda puudumist ei saa siiski tõlgendada nii, et psühholoogilise ahistamise puhul võib ainult tegusid, mille „eesmärk on” kahjustada
isiku mainet või rikkuda tema töötingimusi, pidada psühholoogiliseks ahistamiseks. Nagu öeldud, ilmneb personalieeskirjade
artikli 12a lõike 3 sõnastusest endast, et selleks, et tegemist oleks psühholoogilise ahistamisega selle artikli tähenduses,
piisab kui selles kirjeldatud teod, nimelt „füüsili[ne] käitumi[ne], kõne- või kirjakeel[...], žest[id] vm tegevus[ed]” „kahjusta[sid]
[isiku] isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust”, sõltumata küsimusest, kas need teod pandi toime
kavatsusega kahjustada või mitte, millel ei ole asjas tähtsust.
Mis puudutab lisaks 2006. aasta otsust psühholoogilise ja seksuaalse ahistamise kohta, millega asendati 2003. aasta teatis
psühholoogilise ahistamise kohta, siis selles otsuses on märgitud, et „personalieeskirjade kohaselt on psühholoogilise ahistamisega
tegemist üksnes siis, kui väidetava ahistaja käitumist võib pidada sobimatuks, tahtlikuks, korduvaks, kestvaks või süstemaatiliseks
ning selle eesmärk on näiteks kahjustada asjaomase isiku mainet või teda alavääristada”, ning lisatud, et „[n]eed kriteeriumid
peavad olema korraga täidetud. [...]”.
Esmapilgul näib, et 2006. aasta otsuses psühholoogilise ja seksuaalse ahistamise kohta märgitakse, et psühholoogilise ahistamisega
on tegemist üksnes käitumise korral, mille „eesmärk on [...] kahjustada asjaomase isiku mainet või teda alavääristada”. Tuleb
siiski tõdeda, et selles otsuses on piirdutud – nagu näitab sõna „näiteks” kasutamine – näidete toomisega tegude kohta, mida
võib pidada psühholoogiliseks ahistamiseks, ega ole kavatsetud märkida, et tegusid saab selleks pidada ainult siis, kui nende
eesmärk ja mitte ainult tagajärg on kahjustada isiku isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
2006. aasta otsuse psühholoogilise ja seksuaalse ahistamise kohta vastupidine tõlgendamine viiks selleni, et niisugune otsus
muudetakse suures osas tühiseks, sest nagu öeldud, on isikul raske esitada tõendeid selle kohta, et eeldataval ahistajal oli
kavatsus kahjustada tema mainet või teda alavääristada.
Otsus hageja esitatud psühholoogilise ahistamise etteheite kohta tuleb teha, lähtudes kõikidest esitatud põhjendustest, mis
eeldab, et analüüsitakse, kas erinevad teod, mida ta oma ülemustele ette heidab, pandi tõesti toime, ning tehakse kindlaks,
kas need teod, mille võib rühmitada kuude kategooriasse, kahjustasid objektiivselt kõnesoleva isiku isiksust, väärikust või
füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
Tuleb rõhutada, et arvesse lähevad ainult faktilised asjaolud, mis leidsid aset enne abitaotluse ja kahju hüvitamise nõude
kaudse rahuldamata jätmise otsuse tegemise kuupäeva, s.t enne 3. septembrit 2004 ning mis puudutavad peamiselt tingimusi,
milles hageja oma ametikohustusi täitis.
Mõistagi väidab hageja, et kannatas psühholoogilise ahistamise all ka ajavahemikul pärast 2004. aasta 3. septembrit. Käesoleva
vaidluse raames ei analüüsita siiski, kas sellel perioodil esines psühholoogilist ahistamist. Esiteks ei ole see väidetav
psühholoogiline ahistamine, mis oli kõnesoleva isiku sõnul tingitud sellest, et komisjon rikkus viisiga, kuidas ta käsitles
tema arstitõendeid, personalieeskirjade artiklit 59, samasugune nagu see, mille all ta kaebab olevat kannatanud enne 2004. aasta
3. septembrit. Teiseks on selge, et hageja ei algatanud mingit kohtueelset menetlust, et saavutada väidetavalt pärast 2004. aasta
3. septembrit üle elatud psühholoogilise ahistamisega seotud kahju hüvitamine. Tuleb siiski täpsustada, et kui hageja peab
sellise kahju hüvitamise nõuet põhjendatuks, tuleb tal endal see esitada.
a)     Esiteks hageja katseaja pikendamisega seonduv
Hageja esitab sisuliselt kolm etteheidet.
Esimeses etteheites väidab hageja, et kriitilised kommentaarid tema esimeses katseaja lõpu aruandes on seletatavad sellega,
et üksuse B2 juhtaja esitas direktoraadi B direktorile põhjendamatult negatiivse teabe tema töö kvaliteedi kohta, seda selleks,
et lükata vastutus enese eksimuste eest toimikute haldamisel hageja kaela.
Selles küsimuses on selge, et direktoraadi B direktor, kelle ülesanne oli koostada esimene katseaja lõpu aruanne, andis selles
hageja tööle kriitilisi hinnanguid. Näiteks märkis ta, et kõnesolev isik „ei ole suutnud täita mõistlike tähtaegade jooksul
[...] teatavaid olulisi ülesandeid, mis talle on usaldatud”, ning tal on esinenud „teenistusesiseselt suhtlemisraskusi”. Ta
märkis ära ka „komisjonis valitseva haldus‑ ja juhtimissüsteemi puuduliku tundmise”.
Peale selle, et hageja ei esita väite kohta, et niisuguste hinnangute andmine on seletatav sellega, et üksuse B2 juhataja
soovis lükata vastutuse enese eksimuste eest tema kaela, ühegi tõendit, ilmneb toimiku materjalidest, et hageja täitis katseaja
alguses mõned talle antud ülesanded hilinemisega, näiteks aruandeprojektide koostamine distsiplinaartoimiku haldamise raames.
Lisaks oli hageja tööalase võimekuse suhtes kriitiline ka sotsiaalse dialoogi üksuse juhataja; selles üksuses töötas hageja
2001. aasta 18. maist kuni 15. oktoobrini oma pikendatud katseaja vältel.
Esimene etteheide tuleb seega tagasi lükata, ilma et oleks tarvis läbi viia hageja taotletud ärakuulamist.
Teises etteheites kritiseerib hageja seda, et tema katseaega pikendati, ilma et üksuse B2 juhataja oleks teinud talle enne
seda vähimatki etteheidet.
Sellega on nii, et kuigi on sedastatud, et administratsioonil ei ole mingit kohustust hoiatada mingil hetkel katseajal olevat
töötajat, kelle tööga ei saa rahul olla (vt Euroopa Kohtu 15. mai 1985. aasta otsus kohtuasjas 3/84: Patrinos
vs.
MSK, EKL 1985, lk 1421, punkt 19; Esimese Astme Kohtu 5. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑96/95: Rozand‑Lambiotte
vs.
komisjon, EKL AT 1997, lk I‑A‑35 ja II‑97, punkt 102), tuleb siiski rõhutada, et ärakuulamise eest vastutav ametnik tundis
oma haldusjuurdluse aruandes kahetsust „[esimese katseaja lõpu aruande] koostamise asjaolude üle” ning pidas hoolitsemiskohustusega
vastuolus olevaks eelkõige asjaolu, et hagejale „ei antud võimalust jagada õigeaegselt selgitusi puuduste kohta, mis tema
üksuse juhataja välja tõi, ega eriti võimalust neid parandada, olles eelnevalt oma ülemustega kokku leppinud, kuidas seda
teha”. Ärakuulamise eest vastutav ametnik mainis sõnaselgelt ka, et „enne seda, kui hagejale teatati, et tema [esimene] katseajalõpu
aruanne on negatiivne, ei toimunud [hageja] ja tema ülemuste vahel vestlust”. Hagejal on seega alust komisjonile ette heita,
et see pikendas tema katseaega, ilma et oleks teda eelnevalt kuidagi hoiatanud.
Teise etteheitega tuleb järelikult nõustuda.
Mis puudutab kolmandat etteheidet, mille kohaselt hindamiskomitee, keda teavitati ekslikult, et hageja nõustus oma katseaja
pikendamisega, ei kuulanud ära teda ennast ega isikuid, keda ta soovis lasta ära kuulata, siis on selge – nagu tunnistas ka
komisjon sõnaselgelt oma 20. septembri 2001. aasta otsuses, millega ta jättis rahuldamata katseaja pikendamise otsuse peale
esitatud kaebuse – et hindamiskomiteele „teatati ekslikult, et [hageja] nõustus katseaja pikendamisega teises üksuses”, ning
„[s]ee eksitus on tingitud sellest, et [hageja] tegi ettepaneku määrata ta teatavaks tehtud katseaja pikendamise raames ümber
[üksusesse B4], kuid ta ei saanud anda oma nõusolekut katseaja pikendamise enda küsimuses”. Mõistagi ei kohustanud ükski personalieeskirjade
ega ühegi teise õigusakti säte hindamiskomiteed ärakuulamisi läbi viima. Ei saa siiski välistada, et selle eksliku teabe tõttu
tegigi hindamiskomitee otsuse mitte ära kuulata kõnesolevat isikut ega isikuid, keda viimane soovis lasta ära kuulata.
Sellest tuleneb, et kolmanda etteheitega tuleb samuti nõustuda.
Hagejal on seega alust väita, et komisjon tegi tema katseaja pikendamisel mõned vead. Need vead ei ole iseenesest siiski nii
tõsised, et neid tuleks käsitada personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses kõnesoleva isiku isiksust, väärikust või
füüsilist või psühholoogilist terviklikkust kahjustavatena.
b)     Teiseks komisjonipoolne hageja eraldamine
Tuleb meenutada, et kõnesolev isik töötas 2003. aasta jaanuarikuu ja töövõimetuks tunnistamise, s.t 2005. aasta 31. augusti
vahel järgemööda kolmes kabinetis, esimene paiknes hoone Montoyer 34 kolmandal korrusel (2003. aasta jaanuarist kuni juunini),
teine hoone Science 11 esimese ja teise korruse vahelisel vahekorrusel (2003. aasta juunikuust kuni 2004. aasta suveni) ja
kolmas hoone Science 11 üheksandal korrusel (alates 2004. aasta suvest).
Mis puudutab esimest kabinetti, siis ilmneb toimiku materjalidest, et see oli üksuse D2 juhataja kabinetist kaugel ja asus
lisaks korrusel, kus kõnesolev isik oli ümberehitustööde tõttu ainus töötaja.
Teise kabineti osas, mis paiknes hoone Science 11 vahekorrusel, tõdes ärakuulamise eest vastutav ametnik, et see oli „kaugel
mitte ainult ülejäänud üksusest, kuhu [hageja] oli määratud, vaid ka teiste üksuste ja direktoraatide kolleegidest”, ning
rõhutas, et „[selle kabineti] väga ebatüüpiline ja veider asukoht takistas selles töötaval isikul tõenäoliselt integreerumist
talitusse, kuhu ta oli määratud”, lisades isegi, et „asjaolu, et [hageja] oli pidevalt selles kabinetis, võis mõjuda negatiivselt
tema meeleolule”.
Isegi kui hageja ei ole tõendanud esiteks asjaolu, et talle antud kabinettides puudusid sobivad töövahendid, ning teiseks
tõika, et tema otsesed ülemused keeldusid temaga kõnelemast, peab selles olukorras asuma seisukohale, et komisjon tegi vea,
andes hagejale kuni 2004. aasta suveni eraldatud kabinetid.
Tuleb siiski rõhutada, et ärakuulamise eest vastutav ametnik küll kritiseeris mainitud eraldatust, ent leidis sellele ka põhjenduse.
Ta märkis nimelt, et pärast seda, kui komisjonis loodi mitu ametkonda ja sellega kaasnes isikute liikumine, paisati üksus D2
ise laiali hoone Science 11 neljale korrusele (8., 9., 10. ja 11. korrusele), mis aitab tema meelest mõista, „miks pidi [hageja]
mitu korda kabinetti vahetama”.
Veel tuleb märkida, et hageja ülemused astusid teatavaid samme selleks, et tema kabineti osas leitaks rahuldavam lahendus.
Näiteks saatis üksuse D2 juhataja asetäitja 3. juulil 2003 hagejale e‑kirja, milles tegi ettepaneku, et oodates kogu üksuse D2
koondamist hoone Science 11 10. ja 11. korrusele, koliks hageja ja seaks ennast sisse selle hoone 8. korrusel asuvas kabinetis,
kus töötas üks tema kolleeg. See ümberkolimine pidi nimetatud e‑kirja sõnastuse enda kohaselt olema siiski kõigest „ajutine”,
mis seletab, miks hageja vastas 7. juuli 2003. aasta e‑kirjaga sellele ettepanekule nii, et ta kõhkleb ja eelistab oodata
nii kaua, kuni on põhipuhkuselt tagasi, et näha, kas „augustikuuks” on leitud „lõplik lahendus”.
Samuti saatis üksuse D2 juhataja 11. septembril 2003 e‑kirja inventarinimestikku kantud vara haldurile, et meenutada talle
vajadust lahendada hageja kabineti küsimus. Olles meenutanud talle, et nad on arutanud seda küsimust üheskoos juba enne 2003. aasta
suvepuhkust, palus ta sellel halduril „anda [üksuse D2] käsutusse kabinet, mis on [hagejale] sobiv ja nii lähedal [hoone Science 11]
10. ja 11. korrusele kui võimalik”. Ta lisas, et „asjaga hakkab natuke kiireks minema, sest asjaolu, et [hageja] praegune
kabinet, mis paikneb [hoone Science 11] esimesel korrusel, ei sobi talle, näib tõsiselt kahjustavat [kõnesoleva isiku] tulemuslikkust
ning lahendus on tarvis leida kohe”.
Isegi kui eespool kirjeldatud sammud ei andnud tulemusi, ei saa seda, et hagejale anti eraldatud kabinetid – ükskõik kui laiduväärne
see ka ei oleks – käsitleda nii, et see kahjustas kõnesoleva isiku isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
c)     Kolmandaks asjaolu, et hagejale ei antud 2003. aasta jaanuarikuust kuni juunikuuni ühtegi ülesannet
Toimiku materjalidest ilmneb, et hagejale ei antud alates tema määramisest 1. jaanuaril 2003 üksusesse D2 ja 2003. aasta peaaegu
kogu esimese poole jooksul ühtegi ülesannet ning kõnesoleva isiku ametikoha kirjeldus koostati ja edastati talle alles 10. juunil
2003. Selles küsimuses rõhutas ärakuulamise eest vastutav ametnik, et „juba ainuüksi asjaolu, et ametnik pidi ootama pool
aastat enne, kui sai täpselt teada, mida temalt talituses, kuhu ta oli määratud, oodatakse, võib see ametnik mõistlikult tajuda
kui sobimatut käitumist, arvestades iseäranis, et tema suhe töökeskkonnaga oli juba varem konfliktne”.
Kuigi komisjon märgib, et hageja pidi üksuses D2 algselt viibima lühikest aega, sest kohe 2003. aasta esimestel kuudel oli
ta kavas üle viia personali ja halduse peadirektoraadi julgeoleku direktoraati, ei ole see asjaolu – kusjuures sündmus ei
leidnud pealegi aset – kuidagi niisugune, mis õigustaks seda, et kõnesolevale isikule ei antud 2003. aasta esimestel kuudel
ühtegi ülesannet. Samuti ei lubanud asjaolu, et hageja puudus selle aasta esimesel poolel sageli haiguse tõttu või oli põhipuhkusel,
administratsioonil jätta täitmata talle asetatud kohustust määrata kindlaks hageja ametiülesanded.
Võttes arvesse käesoleva kohtuasja asjaolusid ja eelkõige esialgseid plaane määrata hageja teisele ametikohale väljaspool
üksust D2, tuleb siiski asuda seisukohale, et hagejale ülesannete andmist hilinemisega ei saa iseenesest vaadelda nii, et
see kahjustas viimase isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
d)     Neljandaks komisjonipoolne laimujuttude levitamine hageja tööalaste võimete kohta
Hageja ei esita midagi, mis tõendaks väidet, et personali ja halduse peadirektoraadi ülemused oleksid levitanud laimujutte
tema tööalaste võimete kohta.
Selle etteheitega ei saa niisiis nõustuda.
e)     Viiendaks asjaolu, et komisjon jättis rahuldamata mõned põhipuhkuse taotlused ja rahuldas mõned teised viivitusega
Kõigepealt tuleb meenutada, et kuigi personalieeskirjade artikli 57 esimese lõigu kohaselt on „[a]metnikel [...] õigus saada
igal kalendriaastal puhkust, mille pikkus on vähemalt 24 tööpäeva ja kõige rohkem 30 tööpäeva”, on sedastatud, et põhipuhkuse
andmata jätmist selleks, et tagada talituse häireteta töö, ei saa pidada iseenesest psühholoogilise ahistamise ilminguks (eespool
viidatud kohtuotsus Schmit
vs.
komisjon, punkt 78).
Käesoleval juhul heidab hageja komisjonile ette, et see ei rahuldanud enne seda, kui tegi 3. septembril 2004 abitaotluse ja
kahju hüvitamise nõude kaudse rahuldamata jätmise otsuse, kolme põhipuhkuse taotlust, mis käsitlesid ajavahemikke 2004. aasta
10. maist kuni 30. juunini, 2004. aasta 19. maist kuni 8. juunini ja 2004. aasta 5. juulist kuni 13. augustini. Hageja arvates
on need rahuldamata jätmised seletatavad administratsiooni sooviga teda „psühholoogiliselt tasakaalust välja viia”.
Mis puudutab 7. mail 2004 esitatud ja ajavahemikku 2004. aasta 10. maist kuni 30. juunini puudutava põhipuhkuse taotluse rahuldamata
jätmist, siis toimiku materjalidest, eelkõige kõnesolevale isikule 7. ja 10. mail 2004 saadetud e‑kirjadest ilmneb, et see
rahuldamata jätmine rajanes õiguspärasel põhjusel, nimelt vajadusel analüüsida pärast 7. mai 2004. aasta tervisekontrolli,
milles märgiti, et „[hageja] tervise huvides oleks soovitav, et ta vahetaks ametikohta”, koos viimasega erinevaid võimalusi
saavutada tema määramine teisele ametikohale väljaspool personali ja halduse peadirektoraati. Pealegi on tõendatud, et 10. mail
2004 kohtus hageja tõesti direktoraadi D direktoriga ning sellel kohtumisel otsustati, et kõnesoleva isiku
curriculum vitae
saadetakse teistele peadirektoraatidele. Lisaks teatas hageja ise 12. mai 2004. aasta e‑kirjaga direktoraadi D direktori assistendile,
et soovib võtta põhipuhkuse tegelikult ajavahemikul 2004. aasta 19. maist kuni 8. juunini.
Mis puudutab taotlust minna põhipuhkusele ajavahemikul 2004. aasta 19. maist kuni 8. juunini, siis tuleb märkida, et põhjus,
miks see taotlus rahuldamata jäeti, nimelt vajadus viia 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruande koostamise
raames läbi üldiste rakendussätete artikli 8 lõikes 5 ette nähtud ametlik vestlus, oli samuti õiguspärane, sest üldiste rakendussätete
artikli 8 lõige 14 näeb ette, et „[k]õik aastaaruanded tuleb viia lõpule hiljemalt aprilli lõpuks”.
See on veelgi asjakohasem taotluse puhul võtta põhipuhkust ajavahemikul 2004. aasta 5. juulist kuni 13. augustini, mis jäeti
rahuldamata – nagu direktoraadi D direktor selgitas hagejale 9. juunil 2004 saadetud e‑kirjas – põhjendusel, et selleks, et
ei rikutaks kõigi direktoraadi D ametnike edutamisväljavaateid, on hageja esitatud 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu
karjääriarengu aruande läbivaatamise taotluse tõttu üldiste rakendussätete artikli 8 lõike 10 alusel tarvis korraldada ametlik
vestlus aruande kinnitajaga.
Hageja etteheide komisjonile, et see viivitas tema ajavahemikku 2004. aasta 19. juulist kuni 27. augustini puudutava põhipuhkuse
taotluse rahuldamisega, on seevastu põhjendatud. Nimetatud taotlus, mis sisestati
Sic Congés
’sse 21. juunil 2004, rahuldati alles 2. augustil 2004, s.t rohkem kui kaks nädalat pärast kuupäeva, millest alates hageja
soovis puududa. Lisaks tuleb märkida, et see taotlus kiideti heaks ja vastavad päevad arvati kõnesoleva isiku saadaolevast
põhipuhkusest maha, kuigi hageja oli esitanud juba 5. juulil 2004 arstitõendi ajavahemikuks 2004. aasta 17. juulist kuni 27. augustini,
s.t suures osas samaks perioodiks nagu põhipuhkuse ajavahemik ja administratsioon ei vaidlustanud seda arstitõendit.
Esitatud põhjendustest tuleneb, et põhipuhkuste küsimuses puudutab ainus õigusvastane käitumine, mille peab arvama komisjoni
süüks, põhipuhkuse taotlust ajavahemiku osas 2004. aasta 19. juulist kuni 27. augustini. Sellist käitumist ei saa aga iseenesest
pidada niisuguseks, mis kahjustas hageja isiksust, väärikust või füüsilist või psühholoogilist terviklikkust.
f)     Kuuendaks komisjoni keeldumine pidada haiguse tõttu puudumisi põhjendatuks
On selge, et komisjon saatis hageja, kes oli esitanud arstitõendi ajavahemiku kohta 2004. aasta 16. aprillist kuni 11. juunini,
tervisekontrolli. Toimiku materjalidest ilmneb aga, et pärast seda, kui tervisekontrolli järel tehti 7. mai 2004. aasta arvamuses
otsus, et hageja on võimeline oma tööd tegema, täpsustades, et „[hageja] tervise huvides oleks soovitav, et ta vahetaks ametikohta”,
ei kasutanud viimane talle personalieeskirjade artikli 59 lõike 1 viiendas lõigus pakutud võimalust esitada institutsioonile
taotlus, et asi suunataks sõltumatule arstile arvamuse esitamiseks.
Hageja ei tõenda seega, et tema otsesed ülemused panid enne abitaotluse ja kahju hüvitamise nõude kaudse rahuldamata jätmise
otsuse tegemist tema haiguse tõttu puudumiste käsitlemisel toime õigusvastaseid tegusid.
Kõikidest esitatud põhjendustest tuleneb, et kuigi mõnede hageja esitatud asjaoludega seondub eksimusi, ei saa ühtki neist
eraldiseisvana käsitada „sobimatu käitumisena” personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses.
Jääb siiski küsimus, kas kõiki neid asjaolusid koos võib pidada „sobimatu käitumise” valdkonda kuuluvaks.
Ärakuulamise eest vastutav ametnik vastas sellele küsimusele eitavalt, leides, et „see käitumine või need teod [ei] olnud
toimepanija(te) poolt tahtlikud selles mõttes, et neil oleks olnud kavatsus kahjustada [hageja] isiksust, väärikust või terviklikkust”,
ning täpsustas, et ei olnud „isiklikku või mitme isiku kooskõlastatud soovi [teda] kahjustada”.
Avaliku Teenistuse Kohus ei saa siiski lähtuda osutatud hinnangust, sest ärakuulamise eest vastutav ametnik tugines selle
sõnastamisel personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 ekslikule tõlgendusele, pidades eeldatava ahistaja pahatahtlikku kavatsust
psühholoogilise ahistamise asetleidmise tingimuseks.
Seepärast ei saa asjaolusid, mida hageja oma ülemustele ette heidab, pidada niisugusteks, mida on peetud silmas personalieeskirjade
artikli 12a lõikes 3. Isegi kogumina ei ole need teod, mis ei olnud kaugel psühholoogilisest ahistamisest ja mida hageja ka
sellena tajus – nagu märkis ärakuulamise eest vastutav ametnik –, piisavalt tõsised, et oleksid abitaotluse ja kahju hüvitamise
nõude kaudse rahuldamata jätmise otsuse tegemise kuupäeval kahjustanud kõnesoleva isiku isiksust, väärikust või füüsilist
või psühholoogilist terviklikkust.
Kõikidest esitatud põhjendustest tuleneb, et hagejal ei ole alust väita, et ta on psühholoogilise ahistamise ohver.
C –
Nõuded tühistada kaudne otsus abitaotlus rahuldamata jätta
1.
Vastuvõetavus
a)     Poolte argumendid
Komisjon väidab sisuliselt, et abitaotlusele vastamata jätmine ei tekitanud nelja kuu möödudes selle esitamisest mingit kõnesoleva
isiku huve kahjustavat akti. Komisjon selgitab nimelt, et selle neljakuulise tähtaja lõpul ei jätnud ta – ka mitte kaudselt
– abitaotlust rahuldamata, sest ta pidi selle taotluse kohta otsuse tegemiseks ootama haldusjuurdluse tulemusi. Ta lisab,
et alles 16. septembril 2005 jättis ta abitaotluse viimaks rahuldamata seejärel, kui haldusjuurdlus tõi ilmsiks, et väited
psühholoogilisest ahistamisest on põhjendamatud. Selles olukorras on eespool nimetatud nõuded ennatlikkuse tõttu vastuvõetamatud.
Hageja palub lükata asja läbivaatamist takistava asjaolu tagasi.
b)     Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 on sätestatud:
„Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule
taotluse teda käsitleva otsuse tegemiseks. Asutus või ametiisik teatab asjaomasele isikule oma põhjendatud otsuse nelja kuu
jooksul pärast taotluse esitamise kuupäeva. Kui taotlusele pole selleks tähtpäevaks vastatud, loetakse seda kaudseks taotluse
tagasilükkamise otsuseks, mille vastu võib esitada kaebuse vastavalt [...] lõikele [2].”
Käesoleval juhul taotles hageja – nagu öeldud – 29. aprilli 2004. aasta teatega komisjoni abi. Vastamata jätmine sellele teatele,
mis sisaldas taotlust personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses, tekitas seega neljakuulise tähtaja möödumisel kaudse
rahuldamata jätmise otsuse, mis kujutab endast hageja huve kahjustavat akti.
Seda järeldust ei väära komisjoni argument, mille kohaselt hoidus ta personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 ette nähtud neljakuulise
tähtaja lõppemisel psühholoogilise ahistamise tõttu esitatud abitaotluse kohta seisukohta võtmast seepärast, et oli enne otsuse
tegemist sunnitud ootama haldusjuurdluse tulemusi.
Kuigi administratsioon peab siis, kui ametnik, kes taotleb oma institutsioonilt kaitset, esitab minimaalsegi tõendi rünnakute
kohta, mida ta kinnitab endale osaks saavat, võtma sobivad meetmed, eelkõige lastes läbi viia juurdluse selleks, et teha kindlaks
kaebuse aluseks olevad asjaolud (eespool viidatud kohtuotsus Lo Giudice
vs.
komisjon, punkt 136), ei võimalda see kohustus kõnesoleval institutsioonil kõrvale kalduda personalieeskirjade artikli 90
lõikest 1, mis võimaldab ametnikul kutsuda esile administratsioonipoolse otsusetaolise seisukohavõtu kindla tähtaja jooksul
(Esimese Astme Kohtu 3. aprilli 1990. aasta otsus kohtuasjas T‑135/89: Pfloeschner
vs.
komisjon, EKL 1990, lk II‑153, punkt 17, ja Esimese Astme Kohtu 6. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑223/95: Ronchi
vs.
komisjon, EKL AT 1997, lk I‑A‑321 ja II‑879, punkt 31).
Kuigi komisjoni käitumist ei saanud enne haldusjuurdluse lõppu tõesti käsitada nii, et ta jättis abitaotluse lõplikult rahuldamata,
oli komisjon isegi enne lõplikku seisukohavõttu selle taotluse osas sellegipoolest kohustatud andma teatavad aktid, kasvõi
üksnes kaebuse tagamiseks. Asjaolu, et neid meetmeid ei võetud, sest administratsioon ei reageerinud nimetatud taotlusele,
võib hageja huve kahjustada, nagu see käesoleval juhul on.
Selles olukorras ei saa asja läbivaatamist takistava asjaoluga, mille kohaselt ei ole eespool esitatud nõuded suunatud ühegi
huve kahjustava akti vastu, nõustuda.
Tuleb siiski märkida, et komisjoni peasekretäri nimetatud ärakuulamise eest vastutav ametnik sai 8. septembri 2004. aasta
teatega peasekretärilt volitused „teha kindlaks, kas sõnastatud väited on tõesed, mis puudutab eelkõige toimikus nimetatud
ametniku või ametnike käitumist, ning võimaldada nii hinnata tegelikku olukorda ja otsustada, missugused järeldused tuleb
sellest vajadusel teha”. Olles 2004. aasta 6. oktoobri ja 22. detsembri vahel ära kuulanud terve rea isikuid, edastas ärakuulamise
eest vastutav ametnik lisaks 21. märtsil 2005 komisjoni peasekretärile haldusjuurdluse lõpul koostatud aruande.
Seega tuleb tõdeda, et kuigi administratsioon ei võtnud enne käesoleva hagi esitamist kõiki abimeetmeid, mida hageja oli taotlenud,
kiitis ta siiski heaks viimase palutud haldusjuurdlusega seotud meetme.
Esitatud põhjendustest tuleneb, et hagejapoolne abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse vaidlustamine on tõepoolest
vastuvõetav, välja arvatud haldusjuurdluse algatamise taotlus. Hageja nõuded on vastuvõetamatud ainult selles viimases punktis,
sest hagi esitamise hetkel puudus huve kahjustav akt.
2.
Sisulised küsimused
a)     Poolte argumendid
Kuigi hageja esitab kaks väidet, millest esimese kohaselt rikuti personalieeskirjade artiklit 24 ja teise kohaselt eirati
hoolitsemiskohustust, tuleb neid väiteid, mis põhinevad sisuliselt samadel argumentidel, analüüsida koos.
Hageja väidab, et komisjon ei vastanud tema abitaotlusele nii kiiresti ja nii suure hoolitsusega, nagu asjaolud nõudsid, ega
määranud teda eelkõige teisele ametikohale väljaspool personali ja halduse peadirektoraati, kuigi psühhiaater, kellele meditsiinitalitus
oli usaldanud tema psühhiaatrilise ekspertiisi läbiviimise, oli juba 18. mail 2004 oma ekspertiisiaruandes rõhutanud, et „[p]robleem
on sotsiaalne (konflikt tema [i]nstitutsioonis), seega tuleb probleemiga tegelda ühiskondlikul tasandil (taasintegreerimine
teise [p]eadirektoraati)”.
Komisjon väidab enda kaitseks, et talle ei saa ette heita, et ta ei määranud hagejat ümber väljapoole personali ja halduse
peadirektoraati, sest kõnesolev isik ei olnud psühholoogilise ahistamise ohver.
b)     Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikli 24 esimene lõik näeb ette, et „[ü]hendused aitavad iga ametnikku, eelkõige menetluses sellise
isiku vastu, kes esineb ähvarduste, solvavate või laimavate tegude või rünnakutega isiku või omandi vastu, mille all ametnik
või tema pereliige kannatab ametniku ametiseisundi ja kohustuste tõttu”.
Tuleb meenutada, et abistamiskohustuse kohaselt peab administratsioon juhtumi korral, mis on vastuolus korra ja rahuga talituses,
sekkuma kogu vajaliku energiaga ning reageerima nii kiiresti ja nii suure hoolitsusega, nagu juhtumi asjaolud nõuavad, et
selgitada välja faktilised asjaolud ja teha, olles nendest teadlik, vajalikud järeldused (Euroopa Kohtu 26. jaanuari 1989. aasta
otsus kohtuasjas 224/87: Koutchoumoff
vs.
komisjon, EKL 1989, lk 99, punktid 15 ja 16; Esimese Astme Kohtu 21. aprilli 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑5/92: Tallarico
vs.
parlament, EKL 1993, lk II‑477, punkt 31, ja Esimese Astme Kohtu 5. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑136/98: Campogrande
vs.
komisjon, EKL AT 2000, lk I‑A‑267 ja II‑1225, punkt 42).
Et käesoleval juhul ei ole Avaliku Teenistuse Kohus psühholoogilise ahistamise asetleidmist tuvastanud, ei saa hageja komisjonile
ette heita, et see ei võtnud kõiki meetmeid tema kaitsmiseks selle ahistamise eest.
Tuleb siiski meenutada, et 2003. aasta teatises psühholoogilise ahistamise kohta on sätestatud, et „[p]sühholoogilise ahistamise
vähimagi kahtluse korral võivad kõne alla tulla eemaldamismeetmed” ja need meetmed, „mille puhul tuleb võtta arvesse konkreetseid
olukordi” ning mille „võib võtta kohe ja vajadusel lõplikult”, „peavad võimaldama eeldataval ohvril taastuda, aidates tal
distantseeruda”.
Niisugusel juhtumil nagu käesolev tuleb märkida, et hageja heitis oma 29. aprilli 2004. aasta teates kõigepealt selle üksuse B2
juhatajale – kuhu hageja määrati, kui komisjon ta katseajal oleva ametnikuna tööle võttis – ette, et see esitas direktoraadi B
direktorile, kelle ülesanne oli koostada esimene katseaja lõpu aruanne, põhjendamatult kriitilise teabe tema tööalaste võimete
kohta ainsa eesmärgiga lükata hageja kaela vastutus vigade eest, mis ta oli ise teinud. Samas teates süüdistas hageja oma
ülemusi selles, et nad eelkõige alates tema määramisest 1. jaanuaril 2003 üksusesse 01 eraldasid ta tööalaselt, andes talle
kabineti, mis oli kaugel ülejäänud üksusest ja kus puudusid töövahendid, ei andnud talle tema kvalifikatsioonile vastavat
tööd, takistasid tema üleviimist väljapoole personali ja halduse peadirektoraati ning edastasid sellel eesmärgil teistele
peadirektoraatidele ebasoodsat teavet tema pädevuse kohta. Samas kirjas kurtis hageja selle üle, et talle saadeti üksuse töötajate
nimekiri, kus tema nime enam ei olnud. Lõpuks tuleb märkida, et paljude dokumentide hulgas, mis hageja oma abitaotlusele lisas,
oli isikute loetelu, kes võivad kõnesoleva isiku sõnul väidetavat psühholoogilist ahistamist kinnitada.
Nõnda andsid hageja abitaotluses kirjeldatud faktiliste asjaolude tähtsus ja tõsidus tunnistust kui mitte psühholoogilise
ahistamise asetleidmisest, siis vähemalt „psühholoogilise ahistamise kahtlusest” 2003. aasta teatise psühholoogilise ahistamise
kohta tähenduses ning kohustasid komisjoni võtma „eemaldamismeetmed” juba enne haldusjuurdluse läbiviimist ja kõnesoleva isiku
etteheidete tõelevastavuse kontrollimist.
On aga selge, et kuupäeval, mil tehti abitaotluse kaudne rahuldamata jätmise otsus, ei olnud komisjon võtnud ühtegi sellelaadset
ajutist meedet, samuti ei olnud tehtud otsust hageja määramise kohta teisele ametikohale väljaspool personali ja halduse peadirektoraati
või kasvõi väljaspool üksust D2, kuhu ta oli tookord määratud.
Mõistagi ilmneb toimiku materjalidest, et personali ja halduse peadirektoraat tegi alates 2003. aasta sügisest teatavaid pingutusi,
et hageja võiks leida ametikoha väljaspool seda peadirektoraati; eelkõige edastas direktoraadi D direktor 13. mail 2004 kõnesoleva
isiku
curriculum vitae
viiele teisele peadirektoraadile, täpsustades, et personali ja halduse peadirektoraat andis oma nõusoleku selleks, et hagejat
võiks määrata teisele ametikohale. Siiski ei saa neid erinevaid katseid pidada piisavaks, sest komisjon oli kohustatud mitte
ainult abistama hagejat ametikoha otsimisel, vaid määrama ta teisele ametikohale väljaspool personali ja halduse peadirektoraati.
Veel tuleb mainida, et IDOC-i direktor ise märkis oma 11. juuni 2004. aasta kirjas komisjoni peasekretärile, et faktilised
asjaolud, mida hageja oma abitaotluses kirjeldab, näivad talle piisavalt tõsised, et õigustada haldusjuurdluse algatamist
„kas siis isikliku vastutuse tõendamiseks või ebaõiglaselt süüdistatud ametnike au kaitsmiseks”.
Selles olukorras on hagejal alust väita, et komisjon ei reageerinud tema abitaotlusele vajaliku hoolsusega, sest ta ei võtnud
juba enne haldusjuurdluse läbiviimist eemaldamismeedet.
Sellest tuleneb, et abitaotluse kaudne rahuldamata jätmise otsus tuleb tühistada, sest selles keelduti ajutise eemaldamismeetme
võtmisest.
D –
Nõuded tühistada 2003. aasta karjääriarengu aruanded
1.
Poolte argumendid
Komisjon palub tunnistada eespool esitatud nõuded vastuvõetamatuks põhjendusel, et kaebus 2003. aasta karjääriarengu aruannete
peale esitati hilinemisega. Ta rõhutab, et hageja, kes sai tänu 21. septembri 2004. aasta kirjale 2003. aasta karjääriarengu
aruannete lõplikust sulgemisest teada, esitas oma kaebuse personali ja halduse peadirektoraadi kaebuste üksusele alles 5. jaanuaril
2005, s.t pärast personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 ette nähtud kolmekuulise tähtaja möödumist. Komisjon lisab, et võttes
arvesse tema „erilist asukohta”, oleks kõnesolev isik saanud oma töökohta minnes küsida personali ja halduse peadirektoraadilt
teavet oma 2003. aasta karjääriarengu aruannete edenemise täpse seisu kohta või vähemalt tutvuda oma toimikuga, mis oli olemas
arvutisüsteemis
SysPer2
(edaspidi „SysPer2”). Et tema 2003. aasta karjääriarengu aruanded suleti 13. ja 14. juulil 2004, sai kõnesolev isik seega
nendega tutvuda kohe peale seda või vähemalt hiljemalt siis, kui ta sai kätte 21. septembri 2004. aasta kirja, milles teda
teavitati nende halduslikust sulgemisest.
Juhul kui Avaliku Teenistuse Kohus leiab, et eespool esitatud nõuded on vastuvõetavad, meenutab komisjon teise võimalusena,
et hageja saadeti pärast käesoleva hagi esitamist invaliidsuspensionile ning tal ei ole enam huvi taotleda 2003. aasta karjääriarengu
aruannete tühistamist.
Hageja palub oma repliigis tunnistada tema 2003. aasta karjääriarengu aruannete tühistamise nõuded vastuvõetavaks.
2.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Eespool nimetatud nõuete vastuvõetavuse osas tuleb meenutada, et personalieeskirjade artikli 90 lõikest 2 tuleneb, et iga
isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele kaebuse tema huve
kahjustava akti peale ning niisugune kaebus tuleb esitada kolme kuu jooksul. Seda tähtaega hakatakse arvestama kuupäevast,
mil otsus asjaomasele isikule teatavaks tehakse, kuid mitte hiljem kui kuupäevast, mil ta nimetatud teate kätte saab, kui
meede mõjutab konkreetset isikut.
Et otsus oleks nõuetekohaselt teatavaks tehtud personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses, peab see olema mitte ainult
edastatud selle adressaadile, vaid viimane peab ka olema saanud selle sisuga tõhusalt tutvuda (vt Euroopa Kohtu 15. juuni
1976. aasta otsus kohtuasjas 5/76: Jänsch
vs.
komisjon, EKL 1976, lk 1027, punkt 10, ja Esimese Astme Kohtu 19. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑311/04: Buenía
Sierra
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑4137, punkt 121).
Lõpuks peab administratsioon, kes väidab, et kaebus esitati liiga hilja, tõendama kuupäeva, mil otsusest teada anti, s.t mil
selle adressaati sellest teavitati (vt analoogia alusel Esimese Astme Kohtu 9. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑94/92:
X
vs.
komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑149 ja II‑481, punkt 22).
Käesoleval juhul väidab komisjon, et personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 ette nähtud kolmekuuline tähtaeg hakkas kulgema
2004. aasta 21. septembrist, kuupäevast, mis on toodud kirjas, millega inimressursside ja sisereformide üksuse juhataja teatas
hagejale, et 2004. aasta edutamisperioodil otsustas personali ja halduse peadirektoraadi peadirektor, arvestades hagejale
2003. aastat puudutava hindamise käigus antud üldhinnangut 8/20, viimasele eelispunkte mitte anda. Peale selle, et ükski toimiku
dokument ei võimalda teada saada, mis kuupäeval sellest kirjast teada anti, tuleb siiski rõhutada, et seda kirja ei saa seetõttu,
et 2003. aasta karjääriarengu aruanded ei olnud sellele lisatud, käsitleda nii, et see võimaldas kõnesoleval isikul nende
karjääriarengu aruannetega tõhusalt tutvuda.
Mis puudutab argumenti, mille kohaselt oleks kõnesolev isik, võttes arvesse tema „erilist asukohta”, saanud oma töökohta minnes
küsida personali ja halduse peadirektoraadilt teavet oma 2003. aasta karjääriarengu aruannete edenemise täpse seisu kohta
või vähemalt tutvuda oma toimikuga, mis oli olemas arvutisüsteemis
SysPer2
, siis sellega ei saa nõustuda, sest – nagu eespool meenutatud – hakatakse huve kahjustava akti peale kaebuse esitamise tähtaega
personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 kohaselt arvestama alles kuupäevast, mil aktist adressaadile teada anti, kuid mitte
hiljem kui kuupäevast, mil ta nimetatud teate kätte sai.
Et komisjon ei ole tõendanud kuupäeva, mil hagejale 2003. aasta karjääriarengu aruannetest teada anti või ta teate kätte sai,
tuleb asja läbivaatamist takistav asjaolu, mille kohaselt esitati eespool kirjeldatud nõuded liiga hilja, tagasi lükata.
Esitatud põhjendustest tuleneb, et 2003. aasta karjääriarengu aruannete tühistamise nõuded olid käesoleva hagi esitamise kuupäeval
vastuvõetavad.
See kaalutlus ei takista Avaliku Teenistuse Kohtul siiski analüüsimast, kas hagejal säilis pärast käesoleva hagi esitamist
isiklik huvi, et tema 2003. aasta karjääriarengu aruanded tühistataks (vt Esimese Astme Kohtu 24. aprilli 2001. aasta otsus
kohtuasjas T‑159/98: Torre jt
vs.
komisjon, EKL AT 2001, lk I‑A‑83 ja II‑395, punkt 30, ja Esimese Astme Kohtu 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑105/03:
Dionyssopoulou
vs.
nõukogu, EKL AT 2005, lk I‑A‑137 ja II‑621, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles küsimuses tuleb meenutada, et institutsioonisisese dokumendina on selle hindamisaruande, mida komisjonis kehtivas hindamissüsteemis
nimetatakse karjääriarengu aruandeks, esmane roll tagada administratsiooni perioodiline teavitamine nende talituse ametikohustuste
ametnikepoolsest täitmisest (Euroopa Kohtu 3. juuli 1980. aasta otsus liidetud kohtuasjades 6/79 ja 97/79: Grassi
vs.
nõukogu, EKL 1980, lk 2141, punkt 20, ja Esimese Astme Kohtu 28. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑59/96: Burban
vs.
parlament, EKL AT 1997, lk I‑A‑109 ja II‑331, punkt 73).
Ametniku seisukohast on hindamisaruandel tähtis roll tema karjääris, peamiselt üleviimise ja edutamise seisukohalt. Järelikult
mõjutab see hinnatava isiku huve ainult tema ametikohustuste lõpliku lõppemiseni. Pärast ametikohustuste lõppemist ei ole
ametnikul seega enam huvi hindamisaruande peale esitatud hagi menetlemise jätkamise vastu, välja arvatud juhul, kui ta tõendab,
et on olemas eriline asjaolu, mis põhjendab isiklikku ja praegust huvi saavutada selle aruande tühistamine (eespool viidatud
kohtuotsus Dionyssopoulou
vs.
nõukogu, punkt 20).
Käesoleval juhul on selge, et hageja saadeti pensionile ja talle määrati ametisse nimetava asutuse 23. augusti 2005. aasta
otsusega invaliidsustoetus alates 31. augustist 2005. Lisaks leidis töövõimetuskomisjon, et „võttes arvesse töövõimetuse kaasa
toonud patoloogia püsivust, ei ole vaja mingit tervisekontrolli, mille käigus kõnesolev isik uuesti läbi vaadatakse”. Seega
ei saa 2003. aasta karjääriarengu aruannete muutmisel olla enam mingit tagajärge hageja karjäärile. Lisaks ei tõenda hageja
ega isegi väida, et on olemas eriline asjaolu, mille tõttu on säilinud isiklik ja praegune huvi esitada tühistamishagi.
Seda järeldust ei väära lahendus, mille Avaliku Teenistuse Kohus valis 25. septembri 2008. aasta otsuses kohtuasjas F‑44/05:
Strack
vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata). Kuigi kohtuasjas, milles tehti see otsus, sedastati, et ametnikul, kes
saadeti küll invaliidsuspensionile, säilis huvi taotleda, et tühistataks otsus, millega jäeti rahuldamata tema ametikohale
kandideerimise taotlus, tuleb rõhutada, et nimetatud kohtuasjas ei tuvastatud – vastupidi käesolevale vaidlusele –, et ametniku
töövõimetuse kaasa toonud patoloogia on püsiv ega ole vaja mingit tervisekontrolli, mille käigus asjaomane isik uuesti läbi
vaadatakse.
Selles olukorras ei ole vaja teha otsust 2003. aasta karjääriaruannete tühistamise nõude kohta.
E –
Kahju hüvitamise nõuded
Hageja esitatud kahju hüvitamise nõuded jagunevad sisuliselt kolme ossa. Kõnesolev isik taotleb nimelt, et hüvitataks kahju,
mis johtus esiteks psühholoogilisest ahistamisest, mille ohver ta väidetavalt oli, teiseks abitaotluse kaudsest rahuldamata
jätmise otsusest ning kolmandaks 2003. aasta karjääriarengu aruannete õigusvastasusest ning viisist, kuidas hagejat nendest
teavitati.
1.
Nõuded hüvitada kahju, mille tekitas väidetav psühholoogiline ahistamine
a)     Poolte argumendid
Hageja väidab, et psühholoogiline ahistamine, mille ohver ta oli, mõjutas tõsiselt tema tervislikku seisundit, nagu näitavad
tema raviarsti välja antud arstitõendid, meditsiinitalituse koostatud meditsiinilised arvamused ja personalieeskirjade artikli 59
lõikes 1 kirjeldatud menetluse raames valitud sõltumatu arsti arvamus. See ahistamine põhjustas suure mittevaralise kahju,
mis seisneb võimetuses täita normaalselt enda ametikohustusi oma üksuses, samuti varalise kahju, sest kõnesolev isik kaotas
võimaluse karjääriarengus ja oma õiguspärase õiguse edutamisele.
Komisjon palub ennast kaitstes jätta eespool nimetatud kahju hüvitamise nõuded rahuldamata, selgitades, et hagejat ei ole
psühholoogiliselt ahistatud.
b)     Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Avaliku teenistuse valdkonnas välja kujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimiseks on
vajalik, et samaaegselt esineksid teatavad tingimused, nimelt institutsioonile etteheidetava käitumise õigusvastasus, kahju
tegelikkus ja põhjusliku seose olemasolu etteheidetava käitumise ja tekitatud kahju vahel (Euroopa Kohtu 16. detsembri 1987. aasta
otsus kohtuasjas 111/86: Delauche
vs.
komisjon, EKL 1987, lk 5345, punkt 30; Esimese Astme Kohtu 16. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑234/97: Rasmussen
vs.
komisjon, EKL AT 1998, lk I‑A‑507 ja II‑1533, punkt 71, ja Esimese Astme Kohtu 6. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑281/01:
Huygens
vs.
komisjon, EKL AT 2004, lk I‑A‑203 ja II‑903, punkt 51).
Seepärast tuleb analüüsida, kas komisjonile võib heita ette, et ta käitus õigusvastaselt; jaatava vastuse korral peab tegema
kindlaks, kas esineb kahju, millel on põhjuslik seos selle õigusvastase käitumisega.
Õigusvastase käitumise olemasolu
Kuigi nagu eespool öeldud, ei ole hagejal alust väita, et ta on psühholoogilise ahistamise ohver, on siiski nii – nagu märkis
ka ärakuulamise eest vastutav ametnik –, et mõned faktilised asjaolud, millega kõnesolev isik oma kahju hüvitamise nõuet põhjendab,
näitavad kogumina, et komisjon eiras teataval määral oma hoolitsemiskohustust. Nendeks asjaoludeks on eelkõige hageja katseaja
pikendamise tingimused (käesoleva kohtuotsuse punktid 155–160), kõnesolevale isikule eraldatud kabinettide andmine (käesoleva
kohtuotsuse punktid 161–169), tööülesannete kindlaks määramata jätmine 2003. aasta jaanuarikuust kuni juunikuuni (punktid 170–172)
või ka viis, kuidas käsitleti põhipuhkuse taotlust ajavahemiku osas 2004. aasta 19. juulist kuni 27. augustini (käesoleva
kohtuotsuse punktid 180–181).
Sellest järeldub, et esimene tingimus, mis peab olema täidetud komisjoni vastutuse kohaldamiseks, nimelt õigusvastase käitumise
olemasolu, on täidetud.
Õigusvastase käitumisega seotud kahju olemasolu
Väidetava varalise kahju osas toob kõnesolev isik esile, et ta kaotab invaliidsuspensionile saatmise tõttu töötasu. Kõnealust
isikut tuleb seda kaebust esitades seega mõista nii, et ta väidab, et tema invaliidsuspensionile saatmine on administratsioon
toime pandud väärhaldusest tingitud kutsehaiguse tagajärg.
Selles küsimuses tuleb meenutada, et nagu on sedastatud (Avaliku Teenistuse Kohtu 2. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas F‑23/05:
Giraudy
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 193), ei ole Avaliku Teenistuse Kohus pädev tegema otsust põhjusliku
seose kohta ametniku töötingimuste ja haiguse vahel, millele ta tugineb. Ühiseeskirjades Euroopa ühenduste ametnike õnnetusjuhtumi‑
ja kutsehaiguskindlustuse kohta (edaspidi „ühiseeskirjad”), täpsemalt nende artiklis 18 on nähtud ette, et otsuse haiguse
kutsealaseks tunnistamise kohta teeb ametisse nimetav asutus institutsiooni(de) määratud arsti(de) uuringutulemuste põhjal,
pärast konsulteerimist artiklis 22 ette nähtud arstliku komisjoniga, kui kindlustatud isik seda nõuab. Ühiseeskirjade artikli 11
lõige 2 sätestab, et kui kindlustatud isikul tekib õnnetusjuhtumi või kutsehaiguse tagajärjel püsiv täielik invaliidsus, tehakse
talle personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktis b sätestatud ühekordne summeeritud väljamakse, mis võrdub tema kaheksakordse
aasta põhipalgaga, mis arvutatakse 12 kuu jooksul enne õnnetust saadud igakuiste palgasummade põhjal.
Personalieeskirjade artikli 73 elluviimiseks kehtestatud kord näeb seega tööõnnetuse või kutsehaiguse korral ette kindlasummalise
hüvitise, ilma et asjaomasel isikul oleks tarvis üldse tõendada, et institutsioon tegi mingi vea. Kohtupraktikas on täpsustatud,
et täiendavat hüvitist on ametnikul õigus taotleda ainult siis, kui ilmneb, et personalieeskirjadega kehtestatud kord ei võimalda
kantud kahju sobival viisil hüvitada (vt selle kohta Euroopa Kohtu 8. oktoobri 1986. aasta otsus liidetud kohtuasjades 169/83 ja 136/84:
Leussink
vs.
komisjon, EKL 1986, lk 2801, punkt 13; Euroopa Kohtu 9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑257/98 P: Lucaccioni
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑5251, punkt 22; Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑165/95: Lucaccioni
vs.
komisjon, EKL AT 1998, lk I‑A‑203 ja II‑627, punkt 74, ja Esimese Astme Kohtu 15. detsembri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑300/97:
Latino
vs.
komisjon, EKL AT 1999, lk I‑A‑259 ja II‑1263, punkt 95).
Käesoleval juhul ilmneb toimiku materjalidest, et hageja esitas 17. oktoobri 2005. aasta teatega komisjonile taotluse tunnistada
„ängistus‑ ja depressioonisündroom”, mille all ta kannatab, personalieeskirjade artikli 73 alusel kutsehaiguseks. Kõnesoleva
isiku patoloogiate kutsehaiguseks tunnistamise menetlus on aga veel pooleli. Sellest järeldub, et see kahju hüvitamise nõue
on ennatlik ning seda ei saa praeguses seisus rahuldada.
Mis puudutab seevastu hagejale väidetavalt osaks saanud mittevaralist kahju, siis aitas asjaolu, et komisjon täitis puudulikult
oma hoolitsemiskohustust, kaasa hageja eraldatusele tema üksuse sees ja põhjustas hagejale kahju, mis hüvitatakse õiglaselt,
kui tema kasuks mõistetakse välja 500 euro suurune summa.
2.
Nõuded hüvitada kahju, mille tekitas abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse õigusvastasus
a)     Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Komisjon vaidlustab nende nõuete vastuvõetavuse, millega taotletakse, et hüvitataks abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise
otsusega tekitatud kahju. Ta väidab, et kuna nõuded tühistada see otsus on nende ennatlikkuse tõttu vastuvõetamatud, tuleb
selle otsusega tekitatud kahju hüvitamise nõuded järelikult jätta vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata.
Hageja palub tunnistada eespool nimetatud kahju hüvitamise nõuded vastuvõetavaks.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artiklitega 90 ja 91 kehtestatud õiguskaitsevahendite süsteemis on kahju hüvitamise hagi, mis kujutab
endast tühistamishagist sõltumatut õiguskaitsevahendit, vastuvõetav ainult siis, kui sellele eelnes kohtueelne menetlus, mis
on kooskõlas personalieeskirjadega. See menetlus erineb sõltuvalt sellest, kas kahju, mille hüvitamist taotletakse, on tingitud
huve kahjustavast aktist personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses või administratsiooni käitumisest, millel ei ole
otsuse laadi. Esimesel juhul peab asjaomane isik esitama ettenähtud tähtaegade jooksul administratsioonile kaebuse selle akti
peale. Teisel juhul seevastu peab haldusmenetlus algama sellega, et esitatakse taotlus personalieeskirjade artikli 90 lõike 1
tähenduses, millega taotletakse kahju hüvitamist, ning jätkuma vajadusel kaebusega, mis on esitatud taotluse rahuldamata jätmise
otsuse peale (Esimese Astme Kohtu 28. juuni 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑500/93: Y
vs.
Euroopa Kohus, EKL AT 1996, lk I‑A‑335 ja II‑977, punkt 64).
Kui tühistamishagi ja kahju hüvitamise hagi vahel on otsene seos, on viimane vastuvõetav tühistamishagi lisana, ilma et sellele
peaks tingimata eelnema ametisse nimetavale asutusele esitatud nõue hüvitada väidetavalt kantud kahju, ja kaebus, milles vaidlustatakse
taotluse kaudse või sõnaselge rahuldamata jätmise põhjendatus (Esimese Astme Kohtu 15. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑17/90, T‑28/91 ja T‑17/92:
Camara Alloisio jt
vs.
komisjon, EKL 1993, lk II‑841, punkt 46, ja eespool viidatud kohtuotsus Y
vs.
Euroopa Kohus, punkt 66).
Käesoleval juhul tuleb märkida, et nõuetel hüvitada kahju, mille tekitas abitaotluse kaudne rahuldamata jätmise otsus, on
otsene seos selle otsuse tühistamise nõudega. Viimased nõuded leiti aga olevat vastuvõetavad, välja arvatud osas, milles need
puudutavad keeldumist viia läbi haldusjuurdlus. Selles ulatuses on ka eespool nimetatud kahju hüvitamise nõuded vastuvõetavad.
b)     Sisulised küsimused
Poolte argumendid
Hageja väidab, et ta kandis abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse õigusvastasuse tõttu varalist ja mittevaralist kahju.
Eelkõige varalise kahju osas väidab ta, et asjaolu, et lisaks tema psühholoogilisele ahistamisele ei võtnud komisjon mingit
abimeedet, tõi kaasa tema invaliidsuspensionile saatmise, nii et tema kahju kogusumma on 781 906.43 eurot, mis vastab järgmise
kahe näitaja vahele: esiteks töötasu ja pension, mida ta oleks saanud, kui teda ei oleks tunnistatud töövõimetuks, ning teiseks
invaliidsustoetus, mida ta saab, ja pension, mida talle tulevikus makstakse.
Komisjon väidab enese kaitseks vastu, et kuna hageja ei tõendanud etteheidetava käitumise õigusvastasust, tuleb kahju hüvitamise
nõue tunnistada põhjendamatuks. Teise võimalusena väidab ta, et kõnesolev isik ei esita konkreetseid tõendeid, mis näitaksid
tegeliku kahju olemasolu ja ammugi ulatust, samuti põhjuslikku seost väidetava kahju ja väidetava etteheidetava käitumise
vahel. Kui Avaliku Teenistuse Kohus peaks leidma, et hageja esitatud tühistamisnõuded on põhjendatud, hüvitavad need tühistamised
juba ise mittevaralise kahju.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Nagu eespool märgitud, oli komisjoni kaudne otsus jätta abitaotlus rahuldamata õigusvastane, sest ta ei võtnud ennetavalt
ühtegi meedet hageja eemaldamiseks personali ja halduse peadirektoraadist ja tema määramiseks ametikohale väljaspool seda
direktoraati, kuigi hageja abitaotluses kirjeldatud asjaolude tähtsus ja tõsidus annavad tunnistust „psühholoogilise ahistamise
kahtlusest” 2003. aasta teatise psühholoogilise ahistamise kohta tähenduses.
Lisaks tuleb märkida, et abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse tegemise kuupäeval ei olnud haldusjuurdlust veel algatatud,
sest ärakuulamise eest vastutav ametnik sai komisjoni peasekretärilt volitused see juurdlus läbi viia alles 8. septembril
2004 ning esimesed ärakuulamised algasid alles 2004. aasta oktoobris.
Mis puudutab komisjoni õigusvastase käitumisega põhjustatud kahju olemasolu, siis hageja väidab kõigepealt, et tema invaliidsuspensionile
saatmine on kutsehaiguse tagajärg, kusjuures see haigus ise on tingitud administratsiooni keeldumisest teda abistada. Nagu
öeldud, on kõnesoleva isiku patoloogiate kutsehaiguseks tunnistamise menetlus aga veel pooleli. Sellest järeldub, et hageja
kantud varalise kahju hüvitamise nõue on ennatlik ning seda ei saa praeguses seisus rahuldada.
Mis puudutab seevastu mittevaralise kahju olemasolu, siis tuleb märkida, et komisjoni keeldumine võtta ajutisi meetmeid ning
viivitamine haldusjuurdluse algatamisega põhjustasid hagejale ebakindlust ja muret, sest ta võis karta, et komisjon ei võta
tema abitaotlust arvesse ning õigusvastane käitumine, mis oli talle senini institutsiooni poolt osaks saanud, võib jätkuda.
Hagejal on seega alust väita, et abitaotluse kaudne rahuldamata jätmise otsus põhjustas talle olulist mittevaralist kahju,
mida ei hüvita see, kui Avaliku Teenistuse Kohus otsuse tühistab.
Selles olukorras hüvitab nimetatud mittevaralise kahju õiglaselt see, kui komisjonilt mõistetakse hageja kasuks välja 15 000 euro
suurune summa.
3.
Nõuded hüvitada kahju, mille tekitas esiteks 2003. aasta karjääriarengu aruannete väidetav õigusvastasus ja teiseks õigusvastane
viis, kuidas hagejat nendest teavitati
a)     Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et nõuded mõista administratsioonilt välja hüvitis kahju eest, mille tekitas 2003. aasta karjääriarengu aruannete
õigusvastasus, on vastuvõetamatud nende karjääriarengu aruannete tühistamise nõuete vastuvõetamatuse tõttu.
Hageja palub lükata asja läbivaatamist takistav asjaolu tagasi.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Tuleb teha vahet esiteks nõude vahel hüvitada kahju, mille tekitas 2003. aasta karjääriarengu aruannete õigusvastasus, ja
teiseks nõude vahel hüvitada kahju, mille tekitas viis, kuidas hagejat nendest teavitati.
– 2003. aasta karjääriarengu aruannete väidetaval õigusvastasusel põhinevate kahju hüvitamise nõuete vastuvõetavus
Nõuetel hüvitada kahju, mille tekitas 2003. aasta karjääriarengu aruannete väidetav õigusvastasus, on otsene seos nende aruannete
tühistamise nõuetega. Nagu eespool meenutatud, olid nõuded tühistada 2003. aasta karjääriarengu aruanded aga käesoleva hagi
esitamise kuupäeval vastuvõetavad. Sellest järeldub, et kahju hüvitamise nõuded olid hetkel, mil hageja oma hagi esitas, samuti
vastuvõetavad.
Tuleb ka lisada, et kuigi hagejal ei ole oma pensionilemineku tõttu enam õiguspärast huvi saavutada 2003. aasta karjääriarengu
aruannete tühistamine, on tal ikka veel huvi taotleda, et nõude raames hüvitataks tööalane ja mittevaraline kahju, mida ta
arvab ennast olevat komisjoni käitumise tõttu kandnud ning tehtaks otsus nende aktide õiguspärasuse kohta (vt selle kohta
Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 1990. aasta otsus kohtuasjas T‑20/89: Moritz
vs.
komisjon, EKL 1990, lk II‑769, punkt 18, mida apellatsiooniastmes vastuvõetavuse osas ei tühistatud, ja Esimese Astme Kohtu
12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑249/04: Combescot
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 47, mille peale on esitatud apellatsioonkaebus, mis on menetlemisel
Euroopa Kohtus, kohtuasi C‑525/07 P). Hageja pensionilesaatmine ei võtnud seega kõnesoleva isiku kahju hüvitamise nõuetelt
nende eset.
– Hageja 2003. aasta karjääriarengu aruannetest teavitamise viisi õigusvastasusel põhinevate kahju hüvitamise nõuete vastuvõetavus
Kõigepealt tuleb meenutada, et kui administratsioon teeb akti teatavaks õigusvastaselt, on tegemist temapoolse väärhaldusega.
Sellest järeldub, et saavutamaks selle kahju hüvitamist, mida ta väidab ennast olevat kandnud 2003. aasta karjääriarengu aruannetest
teavitamise viisi õigusvastasuse tõttu, oli hageja kohustatud esitama taotluse personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses,
millele selle taotluse rahuldamata jätmise korral oleks pidanud järgnema kaebus personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses.
Käesoleval juhul on aga teada, et hageja ei esitanud selleks eraldi taotlust. Järelikult tuleb kahju hüvitamise nõuded, mis
põhinevad 2003. aasta karjääriarengu aruannetest teavitamise viisi õigusvastasusel, jätta vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata,
sest ei järgitud personalieeskirjades ette nähtud kohtueelset menetlust.
Analüüsitakse niisiis ainult 2003. aasta karjääriarengu aruannete väidetaval õigusvastasusel põhinevate kahju hüvitamise nõuete
põhjendatust.
b)     Sisulised küsimused
Poolte argumendid
2003. aasta karjääriarengu aruannete vastu suunatud erinevate väidete hulgas kinnitab hageja, et nende puhul tehti ilmselge
hindamisviga. Andes talle nii 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu kui ka 2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu karjääriarengu
aruandes üldhinnangu 8/20, ei võtnud tema hindajad arvesse seda, et talle ei antud 2003. aasta jaanuarikuust kuni juunikuuni
ühtegi ülesannet, ega ka seda, et ta oli psühholoogilise ahistamise ohver, mis kutsus esile tema tervisliku seisundi halvenemise
ja takistas tal normaalselt oma ametikohustusi täitmast.
Hageja täpsustab kokkuvõtteks, et 2003. aasta karjääriarengu aruannete õigusvastasus tekitas talle nii mittevaralise kui ka
tööalase kahju, kusjuures viimane seisnes selles, et ta „kaotas võimaluse karjääriarengus ja oma õiguspärase õiguse edutamisele”.
Komisjon vaidlustab hageja väite, et 2003. aasta karjääriarengu aruannete puhul tehti ilmselge hindamisviga.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
– Õigusvastase käitumise olemasolu
Üldiste rakendussätete artikli 8 lõike 5 neljandast lõigust tuleneb, et kui hindaja analüüsib töötaja tulemuslikkust, pädevust
ja tööalast käitumist hindamisperioodil, ei tohi ta „[võtta] arvesse selle töötaja võimalikke põhjusega puudumisi”. Hindamisjuhendis,
mille komisjon on iseendale käitumisjuhendina kehtestanud, on punktis 6.2 nähtud ette, et „välistatud on töötaja karistamine,
kui ta ei ole suutnud saavutada oma eesmärke väliste tegurite tõttu”, näiteks „[oli] ta haige või rasedus‑ ja sünnituspuhkusel”
ning „[n]iisugust tüüpi olukorras tuleb võtta arvesse seda, mida asjaomane isik võis tõesti teha, ja seda, kuidas ta olukorraga
toime tuli”.
Olles 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruande punktis 6.1 „Tulemuslikkus” märkinud, et hageja ei suutnud
kuni 2003. aasta 3. septembrini „oma tööga kohaneda”, eelkõige „motivatsioonipuuduse” tõttu, ning leidnud, et „3. septembri
ja oktoobrikuu lõpu vahel ei täheldatud tema tulemuslikkuse paranemist”, andsid hindajad kõnesolevale isikule tulemuslikkuse
eest punktisumma 4/10, mis vastab hinnangule „nõrk”. Ka 2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu karjääriarengu aruandes andsid
hindajad hagejale tulemuslikkuse eest punktisumma 4/10, rõhutades, et „hindamisperioodil ei olnud mingit arvestatavat tulemust
ja mingeid tulemusi ei saavutatud” ning „[a]javahemiku üldist tulemuslikkust tuleb seega hinnata „nõrgaks””.
Toimiku materjalidest ja eelkõige dokumendist, mille esitas komisjon ise ja mis käsitleb hageja puudumisi 2003. aastal, ilmneb,
et viimane puudus haiguspuhkuse tõttu põhjusega 2003. aasta 1. septembrist kuni 31. oktoobrini, seejärel 2003. aasta 1. novembrist
kuni 14. novembrini ja töötas tervislikel põhjustel poole kohaga 2003. aasta 17. novembrist kuni 19. detsembrini.
Seega tuleb sellest järeldada, et nii 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu kui ka 2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu
karjääriarengu aruandes andsid hindajad tulemuslikkuse eest punktisumma 4/10, võtmata arvesse asjaolu, et seda tulemuslikkust
mõjutasid paratamatult hageja haiguse tõttu põhjusega puudumised.
Väitega, mille kohaselt tehti 2003. aasta karjääriarengu aruannetes ilmselge hindamisviga, tuleb seega nõustuda.
Selles olukorras, ja ilma et oleks tarvis analüüsida teisi kõnesoleva isiku esitatud etteheiteid, tuleb tõdeda, et 2003. aasta
karjääriarengu aruanded koostati õigusvastaselt.
– Kahju
Varalise kahju osas, mille tekitas 2003. aasta karjääriarengu aruannete õigusvastasus, tuleb meenutada, et isegi juhul, kui
asjaomase institutsiooni viga on kinnitust leidnud, saab ühenduse vastutust kohaldada üksnes siis, kui hageja suutis tõendada,
et tema kahju on tegelik (vt eespool viidatud Esimese Astme Kohtu otsus Lucaccioni
vs.
komisjon, punkt 57). Kõnesolev isik ei tõenda aga, kuidas mõjutas 2003. aasta karjääriarengu aruannete õigusvastasus tema
karjääri käiku enne pensionileminekut, mis toimus 31. augustil 2005. Eelkõige ei tõenda ta ega väida isegi, et see õigusvastasus
oleks kuidagi põhjustanud selle, et teda ei edutatud 2004. aasta edutamisperioodil.
Mis puudutab mittevaralist kahju, mille hüvitamist samuti nõutakse, siis ei saa Avaliku Teenistuse Kohtu tõdemus, et 2003. aasta
karjääriarengu aruanded on nende puhul tehtud ilmselge hindamisvea tõttu õigusvastased, kujutada endast juba iseenesest niisuguse
kahju sobivat ja piisavat hüvitamist, sest need karjääriarengu aruanded sisaldavad sõnaselgelt negatiivseid hinnanguid hageja
võimetele. Nagu öeldud, märkis hindaja 2003. aasta jaanuari‑ kuni oktoobrikuu karjääriarengu aruandes, et hageja ei suutnud
„oma tööga kohaneda”, eelkõige „motivatsioonipuuduse” tõttu, samal ajal kui 2003. aasta novembri‑ ja detsembrikuu karjääriarengu
aruandes rõhutas ta, et „hindamisperioodil ei olnud mingit arvestatavat tulemust ja mingeid tulemusi ei saavutatud”. Niisiis
hüvitab hageja mittevaralise kahju sobivalt 2500 euro suurune summa.
4.
Kokkuvõte
Esitatud põhjendustest lähtudes mõistetakse komisjonilt hageja kasuks välja 18 000 euro suurune summa.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 122 kohaselt kohaldatakse kodukorra II jaotise 8. peatüki sätteid kohtukulude ja asja läbivaatamise kulude
kohta ainult nendele kohtuasjadele, mis esitatakse Avaliku Teenistuse Kohtule alates nimetatud kodukorra jõustumisest ehk
1. novembrist 2007. Kohtuasjadele, mis on Avaliku Teenistuse Kohtu menetluses enne nimetatud kuupäeva, kohaldatakse
mutatis mutandis
Esimese Astme Kohtu kodukorra asjakohaseid sätteid.
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõike 3 kohaselt võib Esimese Astme Kohus juhul, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe
poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist on eriliste põhjustega, otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud
tema enda kanda.
Et komisjon on enamiku väidete osas kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kolm neljandikku hageja kohtukuludest mõista välja komisjonilt,
kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
AVALIKU TEENISTUSE KOHUS (esimene koda)
otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Ühenduste Komisjoni otsus jätta rahuldamata abitaotlus, mille Q 29. aprillil 2004 esitas, sest komisjon
keeldus võtmast ajutist eemaldamismeedet.
2.
Mõista Euroopa Ühenduste Komisjonilt Q kasuks välja 18 000 euro suurune summa.
3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
4.
Mõista kolm neljandikku Q kohtukuludest välja Euroopa Ühenduste Komisjonilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
5.
Q kannab ühe neljandiku oma kohtukuludest.
Kreppel
Tagaras
Gervasoni
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 9. detsembril 2008 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Esimese koja esimees
W. Hakenberg

S. Gervasoni
Sisukord
Õiguslik raamistik
Vaidluse aluseks olevad faktilised asjaolud
A –  2000., 2001. ja 2002. aasta
B –  2003. aasta
C –  2004. aasta
D –  2005. aasta
E –  2003. aasta kohta koostatud karjääriarengu aruannetega seotud faktilised asjaolud
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
A –  Esialgsed tähelepanekud vaidluseseme kohta
B –  Psühholoogiline ahistamine
1.  Poolte argumendid
2.  Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
a)  Esiteks hageja katseaja pikendamisega seonduv
b)  Teiseks komisjonipoolne hageja eraldamine
c)  Kolmandaks asjaolu, et hagejale ei antud 2003. aasta jaanuarikuust kuni juunikuuni ühtegi ülesannet
d)  Neljandaks komisjonipoolne laimujuttude levitamine hageja tööalaste võimete kohta
e)  Viiendaks asjaolu, et komisjon jättis rahuldamata mõned põhipuhkuse taotlused ja rahuldas mõned teised viivitusega
f)  Kuuendaks komisjoni keeldumine pidada haiguse tõttu puudumisi põhjendatuks
C –  Nõuded tühistada kaudne otsus abitaotlus rahuldamata jätta
1.  Vastuvõetavus
a)  Poolte argumendid
b)  Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
2.  Sisulised küsimused
a)  Poolte argumendid
b)  Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
D –  Nõuded tühistada 2003. aasta karjääriarengu aruanded
1.  Poolte argumendid
2.  Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
E –  Kahju hüvitamise nõuded
1.  Nõuded hüvitada kahju, mille tekitas väidetav psühholoogiline ahistamine
a)  Poolte argumendid
b)  Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Õigusvastase käitumise olemasolu
Õigusvastase käitumisega seotud kahju olemasolu
2.  Nõuded hüvitada kahju, mille tekitas abitaotluse kaudse rahuldamata jätmise otsuse õigusvastasus
a)  Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
b)  Sisulised küsimused
Poolte argumendid
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
3.  Nõuded hüvitada kahju, mille tekitas esiteks 2003. aasta karjääriarengu aruannete väidetav õigusvastasus ja teiseks õigusvastane
viis, kuidas hagejat nendest teavitati
a)  Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
– 2003. aasta karjääriarengu aruannete väidetaval õigusvastasusel põhinevate kahju hüvitamise nõuete vastuvõetavus
– Hageja 2003. aasta karjääriarengu aruannetest teavitamise viisi õigusvastasusel põhinevate kahju hüvitamise nõuete vastuvõetavus
b)  Sisulised küsimused
Poolte argumendid
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
– Õigusvastase käitumise olemasolu
– Kahju
4.  Kokkuvõte
Kohtukulud
Käesoleva kohtulahendi ning selles viidatud ja kohtulahendite kogumikus veel avaldamata ühenduste kohtute lahendite tekstid
on kättesaadavad Euroopa Kohtu Interneti-leheküljel aadressil www.curia.europa.eu
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.