CELEX: 62009CJ0057
Direktiiv 2004/83/EÜ
Pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi andmise miinimumnõuded
Artikkel 12
Pagulaseks tunnistamata jätmine
Artikli 12 lõike 2 punktid b ja c
Mõiste "raske mittepoliitiline kuritegu"
Mõiste "ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevad teod"
Terroriaktidega seotud organisatsiooni kuulumine
Selle organisatsiooni hilisem kandmine ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP lisas esitatud isikute, rühmituste ja üksuste loendisse
Individuaalne vastutus ühe osa eest selle organisatsiooni toime pandud tegudes
Tingimused
Varjupaigaõigus siseriikliku riigiõiguse alusel
Kooskõla direktiiviga 2004/83/EÜ

Eelotsusetaotlused käsitlevad seda, kuidas tõlgendada esiteks nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete
kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist
kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (ELT L 304, lk 12, ja parandus ELT 2005, L 204, lk 24; ELT eriväljaanne 19/07,
lk 96; edaspidi „direktiiv”) artikli 12 lõike 2 punkte b ja c ja teiseks sama direktiivi artiklit 3.
Need taotlused esitati ühelt poolt Saksamaa Liitvabariigi, keda esindas Bundesministerium des Inneren (liitvabariigi siseministeerium),
keda omakorda esindas Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (liitvabariigi migratsiooni ja pagulasamet, edaspidi „Bundesamt”)
ja teiselt poolt kurdi päritolu Türgi kodanike B (C‑57/09) ja D (C‑101/09) vahelistes õigusvaidlustes, mis puudutasid vastavalt
B varjupaigataotluse tagasilükkamist Bundesamti poolt ja D-le antud pagulasseisundi tühistamist sama ametiasutuse poolt.

Õiguslik raamistik

Rahvusvaheline õigus
Pagulasseisundi konventsioon
Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsioon (
Recueil des traités des Nations Unies
, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954); [RT II 1997, 6, 26]) jõustus 22. aprillil 1954. Seda on täiendatud 31. jaanuari 1967. aasta
pagulasseisundi protokolliga, mis jõustus 4. oktoobril 1967 (edaspidi „Genfi konventsioon”).
Pärast seda, kui artikli 1 jaotises A on määratletud „pagulase” mõiste selle konventsiooni tähenduses, täpsustatakse selle
artikli jaotises F:
„Konventsiooni ei kohaldata isikule, kelle osas on kaalukaid põhjusi arvata, et:
[…]
b)      ta on enne varjupaigamaale pagulasena sisselaskmist pannud toime raske mittepoliitilise kuriteo; või
c) ta on süüdi ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevate tegude toimepanemises.”
Genfi konventsiooni artiklis 33 „Välja‑ või tagasisaatmise lubamatus” on sätestatud:
„1.      Osalisriik ei saada pagulast oma territooriumilt mis tahes viisil välja ega tagasi selle territooriumi piiridele, kus tema
elu või vabadus on ohus mingisse rassi, rahvusesse või usku või sotsiaalsesse gruppi kuulumise või poliitiliste veendumuste
tõttu.
2.      Sätet ei kohaldata pagulasele, kelle suhtes on põhjendatud kartus, et ta võib asetada ohtu asukohariigi julgeoleku või kes
on kohtuotsuse alusel mõistetud süüdi eriti raskes kuriteos ja on seetõttu ühiskonnaohtlik.”
Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon
4. novembril 1950 Roomas allakirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikkel 3
„Piinamise keelamine” näeb ette järgmist:
„Kedagi ei või piinata ega ebainimlikult või alandavalt kohelda ega karistada.”
ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonid
Pärast 11. septembril 2001. aastal New Yorgis, Washingtonis ja Pennsylvanias toimunud terrorirünnakuid võttis Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni Julgeolekunõukogu 28. septembril 2001 ÜRO põhikirja VII peatüki alusel vastu resolutsiooni 1373 (2001).
Selle resolutsiooni preambulas on kinnitatud „vajadus[t] võidelda kooskõlas ÜRO hartaga kõigi vahenditega terroriaktide kui
rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavate ohtudega” [siin ja edaspidi on resolutsiooni tsiteeritud mitteametlikus tõlkes].
Viidatud resolutsiooni punkti 5 kohaselt „terroristlikud aktid, meetodid ja tavad on vastuolus [ÜRO] eesmärkide ja põhimõtetega
ja […] terroriaktide teadlik rahastamine, korraldamine ja õhutamine on samuti vastuolus [ÜRO] eesmärkide ja põhimõtetega”.
ÜRO Julgeolekunõukogu võttis 12. novembril 2001 vastu resolutsiooni 1377 (2001), milles ta „
[r]õhutab,
et rahvusvahelised terroriaktid on vastuolus ÜRO põhikirjas esitatud eesmärkide ja põhimõtetega, ning et rahvusvaheliste
terroriaktide rahastamine, kavandamine ja ettevalmistamine ning mis tahes muus vormis abi nendele on samuti vastuolus [selles]
esitatud eesmärkide ja põhimõtetega” [mitteametlik tõlge].

Liidu õigusnormid
Direktiiv
Vastavalt direktiivi põhjendusele 3 sätestavad Genfi konventsioon ja protokoll pagulaste kaitse alase rahvusvahelise õiguskorra
nurgakivi.
Direktiivi põhjenduses 6 on märgitud, et selle põhieesmärk on ühelt poolt tagada, et liikmesriigid kohaldavad ühiseid kriteeriume
isikute tuvastamiseks, kellel on tõeline vajadus rahvusvahelise kaitse järele, ja teiselt poolt tagada, et neile isikutele
on kõigis liikmesriikides kättesaadav hüvitiste minimaalne tase.
Direktiivi põhjendus 9 on sõnastatud järgmiselt:
„Need kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud, kellel lubatakse jääda liikmesriikide territooriumile põhjustel,
mis ei tulene vajadusest rahvusvahelise kaitse järele, vaid kaastundest lähtuvalt või humanitaarsetel kaalutlustel, jäävad
väljapoole käesoleva direktiivi reguleerimisala.”
Direktiivi põhjenduses 10 täpsustatakse, et selles austatakse põhiõigusi ja järgitakse iseäranis põhiõiguste hartas tunnustatud
põhimõtteid. Eelkõige püütakse sellega tagada varjupaigataotlejate inimväärikuse ja varjupaigaõiguse austamine.
Direktiivi põhjendused 16 ja 17 on sõnastatud järgmiselt:
„(16) Tuleks sätestada pagulasseisundi määratlemise ja sisu miinimumnõuded, millest liikmesriikide pädevad siseriiklikud asutused
juhinduksid Genfi konventsiooni kohaldamisel.
(17)      On vaja kehtestada ühised kriteeriumid varjupaigataotlejate tunnustamiseks pagulastena Genfi konventsiooni artikli 1 tähenduses.”
Selle direktiivi põhjenduses 22 on märgitud:
„ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevad teod on sätestatud ÜRO põhikirja preambulas ning artiklites 1 ja 2, ning
on muu hulgas kaasatud ÜRO terrorismi vastu võitlemise meetmeid käsitlevatesse resolutsioonidesse, milles deklareeritakse,
et „terroristlikud aktid, meetodid ja tavad on vastuolus Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärkide ja põhimõtetega”; ning
et „terroristlike aktide teadlik rahastamine, kavandamine ja õhutamine on samuti vastuolus Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
eesmärkide ja põhimõtetega”.”
Direktiivi artikli 1 kohaselt on selle eesmärk sätestada esiteks kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute rahvusvahelist
kaitset vajavateks isikuteks kvalifitseerimise miinimumnõuded ning teiseks antud kaitse sisu.
Direktiivi artiklis 2 on sätestatud, et seal kasutatakse järgmisi mõisteid:
„a)
rahvusvaheline kaitse
– punktides d ja f määratletud pagulasseisund ja täiendava kaitse seisund;
[…]
c)
pagulane
– kolmanda riigi kodanik, kes põhjendatud kartuse tõttu rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse
sotsiaalsesse gruppi kuulumisel põhineva tagakiusamise ees viibib väljaspool kodakondsuse riiki ja ei saa või kõnealuse kartuse
tõttu ei taha anda ennast nimetatud riigi kaitse alla, või kodakondsuseta isik, kes samadel põhjustel, nagu eespool nimetatud,
väljaspool varasema alalise elukoha riiki viibides ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha sinna tagasi pöörduda, ja kelle
suhtes ei kohaldata artiklit 12;
d)
pagulasseisund
– kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku tunnustamine pagulasena liikmesriigi poolt;
[…]
g)      rahvusvahelise kaitse taotlus – kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku taotlus kaitse saamiseks liikmesriigilt,
mida võib käsitada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena, kusjuures ei taotleta selgesõnaliselt muud
liiki kaitset väljaspool käesoleva direktiivi reguleerimisala, mida saab eraldi taotleda;
[…]”.
Direktiivi artiklis 3 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad kehtestada või säilitada soodsamaid norme otsustamaks, kes vastab pagulase või täiendava kaitse nõuetele,
ning määratlemaks rahvusvahelise kaitse sisu, kui need normid on kooskõlas käesoleva direktiiviga.”
Direktiivi III peatükis „Pagulaseks kvalifitseerumine” asuvas artiklis 12 „Erandid” on lõigetes 2 ja 3 märgitud:
„2.      Kolmanda riigi kodanikku või kodakondsuseta isikut ei tunnistata pagulaseks, kui on tõsine alus arvata, et:
[...]
b)      ta on sooritanud väljaspool varjupaigariiki raske mittepoliitilise kuriteo enne pagulasena vastuvõtmist; mis tähendab elamisloa
väljastamise aega pagulasseisundi andmise alusel; rasketeks mittepoliitilisteks kuritegudeks võib liigitada eriti julmad teod,
isegi kui need on toime pandud väidetavalt poliitilisel eesmärgil;
c)      ta on olnud süüdi tegudes, mis on vastuolus ÜRO põhikirja preambulas ning artiklites 1 ja 2 sätestatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
eesmärkide ja põhimõtetega.
3.      Lõiget 2 kohaldatakse isikute suhtes, kes õhutavad või osalevad selles nimetatud kuritegudes või aktides.”
Direktiivi artiklites 13 ja 18 on märgitud, et liikmesriigid annavad pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi kolmandate
riikide kodanikele, kes täidavad vastavalt kas II ja III peatüki või II ja V peatüki nõuded.
Direktiivi IV peatükis „Pagulasseisund” asuvas artiklis 14 „Pagulasseisundi tühistamine, lõpetamine või selle uuendamisest
keeldumine” on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid tühistavad, lõpetavad või keelduvad uuendamast kolmanda riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule valitsus-,
haldus-, kohtu- või poolkohtulike asutuse poolt antud pagulasseisundit seoses pärast käesoleva direktiivi jõustumist esitatud
taotlustega rahvusvahelise kaitse saamiseks, kui ta ei ole artikli 11 kohaselt enam pagulane.
[…]
3.      Liikmesriigid tühistavad, lõpetavad või keelduvad uuendamast kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku pagulasseisundit,
kui pärast talle pagulasseisundi andmist leiab asjaomane liikmesriik, et:
a)      tema pagulaseks olemine pidanuks olema või on välistatud vastavalt artikliga 12;
[…]”.
Direktiivi VII peatükis „Rahvusvahelise kaitse sisu” asuva artikli 21 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid austavad mittetagasisaatmise põhimõtet kooskõlas oma rahvusvaheliste kohustustega.
2.      Kui lõikes 1 nimetatud rahvusvahelised kohustused seda ei keela, võivad liikmesriigid pagulase tagasi saata, olenemata sellest,
kas teda on formaalselt tunnustatud või mitte, kui:
a)      on mõistlik põhjus käsitada teda ohuna oma asukohaliikmesriigi julgeolekule või
b)      olles lõpliku otsusega süüdi mõistetud eriti raskes kuriteos, kujutab ta endast ohtu kõnealuse liikmesriigi ühiskonnale.”
Vastavalt selle artiklitele 38 ja 39 jõustus direktiiv 9. novembril 2004 ning see tuli üle võtta hiljemalt 10. oktoobriks
2006.
Ühine seisukoht 2001/931/ÜVJP
Resolutsiooni 1373 (2001) rakendamiseks võttis Euroopa Liidu Nõukogu 27. detsembril 2001 vastu ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP
terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT L 344, lk 93; ELT eriväljaanne 18/01, lk 217).
Selle ühise seisukoha artikli 1 lõige 1 näeb ette, et seda kohaldatakse „isikute, rühmituste ja üksuste suhtes, kes osalevad
terroriaktides” ja kes on loetletud selle ühise seisukoha lisas.
Vastavalt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigetele 2 ja 3 hõlmab mõiste
„2.      […] „terroriaktides osalevad isikud, rühmitused ja üksused”:
–        isikuid, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa
nende toimepanekule,
–        rühmitusi ja üksusi, keda sellised isikud kontrollivad otse või kaudselt, ja isikud, rühmitused ja üksused, kes tegutsevad
selliste isikute, rühmituste ja üksuste nimel või juhendusel, kaasa arvatud rahalised vahendid, mis tulenevad või mis saadakse
varast, mida sellised isikud ja nendega seotud isikud, rühmitused ja üksused omavad või kontrollivad otse või kaudselt.
3.      […] „terroriakt” järgmisi tahtlikke tegusid, mis oma laadi või seose tõttu võivad tõsiselt kahjustada mõnda riiki või rahvusvahelist
organisatsiooni ja mida käsitletakse siseriiklikus õiguses õigusrikkumisena, kui nende eesmärk on:
[…]
iii)      tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitiline, põhiseaduslik, majanduslik
või ühiskondlik kord:
[…]
k)      terrorirühmituse tegevuses osalemine, sealhulgas teabe või aineliste vahenditega varustamise või selle rühmituse tegevuse
mis tahes viisil rahastamise teel, olles teadlik asjaolust, et selline osalemine aitab kaasa rühmituse kuritegudele.
[…]”.
Ühisele seisukohale 2001/931 on lisatud „Artikli[s] 1 […] osutatud isikute, rühmituste ja üksuste esimene loend […]”. Selles
loendis ei olnud algselt esitatud DHKP/C-d ega ka PKK-d.
Selle lisa sisu ajakohastati nõukogu 2. mai 2002. aasta ühise seisukohaga 2002/340/ÜVJP (EÜT L 116, lk 75).
Selle ajakohastatud lisa 2. osa „Rühmitused ja üksused” punktides 9 ja 19 on esitatud vastavalt „Kurdistani Töölispartei (PKK)”
ja „Revolutsiooniline Rahva Vabastusarmee/Rinne/Partei (DHKP‑C) (Devrimci Sol (Revolutsioonilised Vasakpoolsed), Dev Sol)”.
Need organisatsioonid jäeti ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigetes 1 ja 6 nimetatud loendisse nõukogu järgnevate ühiste
sisukohtadega, viimati nõukogu 12. juuli 2010. aasta otsusega 2010/386/ÜVJP, millega ajakohastatakse isikute, rühmituste ja
üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931 artikleid 2, 3 ja 4 (ELT L 178, lk 28).
Raamotsus 2002/475/JSK
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus 2002/475/JSK terrorismivastase võitluse kohta (EÜT L 164, lk 3; ELT eriväljaanne 19/06,
lk 18) artikkel 1 kohustab liikmesriike võtma vajalikke meetmeid tagamaks, et selles artiklis nimetatud siseriikliku õigusega
õigusrikkumistena määratletud tahtlikke tegusid, mis oma laadi või seose tõttu võivad tõsiselt kahjustada mõnd riiki või rahvusvahelist
organisatsiooni, käsitataks terroriaktidena, kui nende eesmärk on selles artiklis loetletute hulgas.
Selle raamotsuse artikkel 2 „Terrorirühmitusega seotud õigusrikkumised” sätestab oma lõikes 2:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid tagamaks, et järgmised tahtlikud teod on karistatavad:
[…]
b)      terrorirühmituse tegevuses osalemine, sealhulgas teabe või aineliste vahenditega varustamise või selle rühmituse tegevuse
mis tahes viisil rahastamise teel, olles teadlik asjaolust, et selline osalemine aitab kaasa rühmituse kuritegudele.”

Siseriiklik õigus
Grundgesetz’i (põhiseadus) artikli 16a lõikes 1 on sätestatud:
„Poliitilistel põhjustel tagakiusatutel on õigus varjupaigale.”
Asylverfahrensgesetz’i (varjupaigamenetluse seadus, edaspidi „AsylVfG”) 2. septembril 2008 avaldatud versiooni (
Bundesgesetzblatt
, edaspidi „
BGBl.
”, 2008 I, lk 1798) § 1 sätestab, et seda seadust kohaldatakse neile, kes taotlevad põhiseaduse artikli 16a lõike 1 tähenduses
kaitset poliitilise tagakiusamise eest või Genfi konventsiooni tähenduses kaitset tagakiusamise eest.
AsylVfG § 2 näeb ette, et varjupaigaõiguse saajatel on riigi territooriumil Genfi konventsiooniga määratletud seisund.
Esialgu reguleeris pagulasseisundit Gesetz über die Einreise und den Aufenthalt von Ausländern im Bundesgebiet’i (välismaalaste
liitvabariigi territooriumile sisenemise ja riigis elamise seadus, edaspidi „Ausländergesetz”) § 51.
9. jaanuari 2002. aasta Gesetz zur Bekämpfung des internationalen Terrorismus (rahvusvahelise terrorismi vastase võitluse
seadus,
BGBl.
2002 I, lk 361, edaspidi „Terrorismusbekämpfungsgesetz”) lisas alates 11. jaanuarist 2002 esimest korda Ausländergesetzi
§ 51 lõike 3 teise lausesse pagulaseks tunnustamata jätmise alused, mis peegeldasid Genfi konventsiooni artikli 1 jaotises F
esitatud aluseid.
19. augustil 2007 vastu võetud Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union’iga
(elamis- ja varjupaigaõigust reguleerivate Euroopa Liidu direktiivide ülevõtmise seadus,
BGBl.
2007 I, lk 1970), mis jõustus 28. augustil 2007, võttis Saksamaa Liitvabariik üle ka direktiivi.
Hetkel reguleerib pagulaseks tunnistamise tingimusi AsylVfG § 3. Selle lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Välismaalane on [Genfi konventsiooni] tähenduses pagulane siis, kui teda ohustavad tema kodakondsusriigis ohud, mis on loetletud
[liitvabariigi territooriumil välismaalaste elamisõigust, töötamist ja integratsiooni käsitleva] seaduse [Gesetz über den
Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet, edaspidi „Aufenthaltsgesetz”] § 60 lõikes 1
[...]
2.      Välismaalast ei tunnistata pagulaseks lõike 1 tähenduses, kui on tõsist alust arvata, et:
[…]
2)      ta on enne pagulasena vastuvõtmist toime pannud raske mittepoliitilise kuriteo väljaspool Saksa Liitvabariigi territooriumi,
eriti kui tegemist on julma teoga, isegi kui see on väidetavalt toime pandud poliitilistel eesmärkidel; või
3)      ta on toime pannud ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevaid tegusid.
Esimeses lauses sätestatu kehtib ka välismaalastele, kes on teisi sellistele kuritegudele või tegudele kihutanud või on neis
muul viisil osalenud.”
Alates 28. augustist 2007 asendavad AsylVfG § 3 lõikes 2 esitatud pagulaseks tunnustamata jätmise alused Aufenthaltsgesetzi
§ 60 lõike 8 teise lause, mis omakorda asendas Ausländergesetzi § 51 lõike 3 teist lauset.
Aufenthaltsgesetzi § 60 lõikes 1, vastavalt 25. veebruaril 2008 avaldatud versioonile (
BGBl.
2008 I, lk 162), on sätestatud:
„[Genfi] konventsiooni kohaselt ei saadeta välismaalast riigist välja sellisesse riiki, kus tema elu või vabadus on ohus rassi,
usu, kodakondsuse, sotsiaalsesse gruppi kuulumise või poliitiliste veendumuste pärast. […]”
AsylVfG § 73 lõike 1 esimeses lauses on sätestatud, et „varjupaigaõigus ja pagulasseisund tühistatakse kohe, kui selle aluseks
olnud tingimused ei ole enam täidetud”.

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused

Kohtuasi C‑57/09
B, sündinud 1975, sisenes 2002. aasta lõpus Saksamaale, kus ta taotles varjupaika ja kaitset kui pagulane ja teise võimalusena,
et kehtestataks keeld teda Türgisse välja saata.
Oma taotluse toetuseks märkis ta eelkõige, et kui ta oli veel kooliõpilane, siis oli ta Türgis Dev Sol’i (nüüd DHKP/C) poolehoidja
ja toetas 1993. aasta lõpust kuni 1995. aasta alguseni relvastatud partisanivõitlust mägedes.
Pärast vahistamist 1995. aasta veebruaris sai talle osaks raske kehaline väärkohtlemine ja teda sunniti piinamise abil ütlusi
andma.
1995. aasta detsembris mõisteti talle eluaegne vangistus.
Vangistuse käigus 2001. aastal mõisteti talle uuesti aluaegne vangistus, kui ta oli võtnud vastutuse nuhkimises kahtlustatava
kaasvangi tapmise eest.
Tervislikel põhjustel vabastati ta 2002. aasta detsembris tingimisi kuueks kuuks vangistusest ning ta kasutas seda ära, et
Türgist lahkuda ja Saksamaale tulla.
14. detsembril 2004 lükkas Bundesamt B varjupaigataotluse põhjendamatuse tõttu tagasi ja tuvastas, et Ausländergesetzi § 51
lõike 1 tingimused ei olnud täidetud. See ametiasutus leidis, et kuna B oli toime pannud raskeid mittepoliitilisi kuritegusid,
siis laienes talle Ausländergesetzi § 51 lõike 3 teises lauses (mida seejärel käsitles Aufenthaltsgesetzi § 60 lõike 8 teine
lause ning seejärel AsylVfG § 3 lõike 2 punkt 2) teise võimalusena sätestatud pagulaseks tunnistamata jätmise alus.
Samas otsuses tuvastas Bundesamt samuti, et siseriiklikus õiguses ei esinenud takistusi B väljasaatmisele Türgisse ning tunnistas
tema väljasaatmise sellesse riiki lubatavaks.
Verwaltungsgericht Gelsenkirchen (Gelsenkircheni halduskohus) tühistas 13. juuni 2006. aasta otsusega Bundesamti otsuse ning
kohustas viimast andma B‑le varjupaigaõigus ja tuvastama, et on keelatud B Türgisse välja saata.
Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Nordrhein-Westfaleni liidumaa kõrgeim halduskohus) jättis 27. märtsi
2007. aasta otsusega rahuldamata Bundesamti apellatsioonkaebuse selle kohtuotsuse peale, olles seisukohal, et tuleb tunnistada
B varjupaigaõigust kooskõlas Grundgesetzi artikliga 16a ja B tuleb tunnistada pagulaseks.
See kohus leidis nimelt, et Bundesamti viidatud pagulaseks tunnistamata jätmise alust tuleb tõlgendada nii, et selle eesmärk
ei ole üksnes minevikus toime pandud raske mittepoliitilise kuriteo eest karistamine, vaid ka taotleja poolt vastuvõtvale
liikmesriigile tuleneva ohu ennetamine, ja et selle kohaldamine nõuab proportsionaalsuse põhimõttest lähtuvalt iga konkreetse
juhu terviklikku hindamist.
Bundesamt esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesverwaltungsgericht’ile (liitvabariigi kõrgeim halduskohus),
viidates Aufenthaltsgesetzi § 60 lõike 8 teisele lausele (hiljem AsylVfG § 3 lõike 2 punktidele 2 ja 3) ning väites, et vastupidi
apellatsioonikohtu seisukohale ei ole kummagi pagulaseks tunnistamata jätmise aluse puhul nõutav oht Saksamaa Liitvabariigi
julgeolekule ega proportsionaalsuse kontrollimine igal konkreetsel juhul.
Lisaks on Bundesamti arvates direktiivi artikli 12 lõikes 2 esitatud pagulaseks tunnistamata jätmise alused osaks põhimõtetest,
millest liikmesriigid ei või direktiivi artikli 3 kohaselt erandeid teha.

Kohtuasi C‑101/09
D, sündinud 1968, elab Saksamaal alates 2001. aasta maist, kus ta taotles 11. mail 2001 varjupaika.
Oma taotluse toetuseks märkis ta eelkõige, et 1990. aastal põgenes ta mägedesse ja ühines PKK-ga. Ta oli partisanvõitleja
ja PKK kõrge tegelane. PKK saatis ta 1998. aasta lõpus Põhja-Iraaki.
PKK juhtkonnaga tekkinud poliitiliste erimeelduste tõttu astus ta 2000. aasta mais sellest organisatsioonist välja ja teda
on sellest ajast saadik ähvardatud. Ta viibis veel umbes ühe aasta Põhja-Iraagis, kuid ei olnud seal väljaspool ohtu.
Bundesamt tunnistas 2001. aasta mais tema varjupaigaõigust ja tunnistas ta pagulaseks sel ajal kehtinud siseriikliku õiguse
alusel.
Pärast Terrorismusbekämpfungsgesetzi jõustumist algatas Bundesamt varjupaigaõiguse tühistamise menetluse ja tühistas 6. mai
2004. aasta otsusega D‑le antud varjupaigaõiguse ja tema pagulaseks tunnistamise vastavalt AsylVfG § 73 lõikele 1. See ametiasutus
leidis, et esinesid tõsised põhjused arvata, et D oli enne Saksamaale pagulasena vastuvõtmist pannud väljaspool selle territooriumi
toime raske mittepoliitilise kuriteo ja et ta oli süüdi tegudes, mis on vastuolus ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega.
Verwaltungsgericht Gelsenkirchen tühistas 29. novembril 2005 selle tühistamisotsuse.
Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen jättis Bundesamti apellatsioonkaebuse 27. märtsi 2007. aasta otsusega
rahuldamata. Lähtudes samasugusest arutluskäigust, mis oli aluseks samal päeval tehtud kohtuotsusele B varjupaigataotluse
tagasilükkamise kohta, leidis see kohus, et ka D puhul ei kuulu siseriiklikes õigusnormides ette nähtud pagulaseks tunnistamata
jätmise alused kohaldamisele.
Bundesamt esitas selle otsuse peale kassatsioonkaebuse, viidates sisuliselt analoogsetele väidetele, mis esitati B asja raames
esitatud kassatsioonkaebuse toetuseks.

Eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et apellatsioonikohtus tehtud järelduste kohaselt – mis on talle siduvad – ei oleks
põhikohtuasjas vastustajad tagasipöördumise korral oma päritolumaale piisavalt kaitstud uue tagakiusamise eest. Ta tuletab
sellest, et positiivsed tingimused pagulaseks tunnistamiseks on mõlemas asjas täidetud. Sellegipoolest ei saa huvitatud isikutele
pagulasseisundit anda, kui üks direktiivi artikli 12 lõikes 2 esitatud pagulaseks tunnistamata jätmise alustest on kohaldatav.
See kohus täpsustab, et kui üks pagulaseks tunnistamata jätmise alustest on kohaldatav, siis võivad vastustajad taotleda,
et neile antaks varjupaigaõigus Grundgesetzi artikli 16a alusel, mis ei võta seda õigust üheltki isikute kategoorialt.
Lõpuks märgib see kohus, et ei direktiivi artikli 12 järgne pagulaseks tunnistamata jätmine ega ka järeldus võimalikust vastuolust
Grundgesetzi artikli 16a ja direktiivi vahel ei too põhikohtuasjas vastustajatele tingimata kaasa Saksamaal elamise õiguse
kaotamist.
Selles olukorras otsustas Bundesverwaltungsgericht menetluse peatada ja esitada kummaski kohtuasjas Euroopa Kohtule järgmised
viis eelotsuse küsimust, millest esimesel ja viiendal on kummagi kohtuasjaga seonduvalt pisut erinev sõnastus:
„1.      Kas tegemist on raske mittepoliitilise kuriteoga või Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärkide ja põhimõtete rikkumisega
[…] direktiivi […] artikli 12 lõike 2 punktide b ja c tähenduses, kui[:]
[–]      taotleja on kuulunud organisatsiooni, mis on ära toodud […] ühise seisukoha [2001/931] lisas sisalduvas isikute, rühmituste
ja üksuste loendis, ja kasutab terroristlikke meetodeid, ning ta on nimetatud organisatsiooni relvastatud võitlust aktiivselt
toetanud [(kohtuasi C‑57/09)]?
[–]      välismaalane on mitu aastat võitleja ja organisatsiooni liikmena, ning ajutiselt ka juhtorgani liikmena kuulunud organisatsiooni
(PPK), mis on oma relvastatud võitluses riigi (Türgi) vastu jätkuvalt kasutanud ka terroristlikke meetodeid ja on seetõttu
ära toodud […] ühise seisukoha [2001/931] lisas sisalduvas isikute, rühmituste ja üksuste loendis, ning on nimetatud organisatsiooni
relvastatud võitlust aktiivselt ja mõjukal positsioonil olles toetanud [(kohtuasi C‑101/09)]?
2.      Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: kas pagulaseks tunnistamata jätmine direktiivi […] artikli 12 lõike 2 punktide b
[või] c alusel eeldab, et [kõnealune isik] kujutab endast jätkuvalt ohtu?
3.      Juhul kui vastus teisele küsimusele on eitav: kas pagulaseks tunnistamata jätmine direktiivi […] artikli 12 lõike 2 punktide b
[või] c alusel eeldab proportsionaalsuse kontrollimist igal konkreetsel juhtumil?
4.      Juhul kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav:
a)      Kas proportsionaalsuse kontrollimisel tuleb arvestada, et [kõnealusele isikule] laieneb [EIÕK] artiklist 3 või siseriiklikest
sätetest tulenev väljasaatmiskeeld?
b)      Kas pagulaseks tunnistamata jätmine on ebaproportsionaalne üksnes teatavatel erandjuhtudel?
5.      Kas direktiivi […] artikli 3 tähenduses on direktiiviga kooskõlas, et[:]
–        olenemata direktiivi artikli 12 lõikes 2 sätestatud pagulaseks tunnistamata jätmise aluse olemasolust on taotlejal liikmesriigi
põhiseaduslikest õigusnormidest tulenevalt varjupaiga saamise õigus [(kohtuasi C‑57/09)]?
–        olenemata direktiivi artikli 12 lõikes 2 sätestatud pagulaseks tunnistamata jätmise aluse olemasolust ja pagulasseisundi tühistamisest
direktiivi artikli 14 lõike 3 [punkti a] alusel, on välismaalasel selle liikmesriigi riigiõiguse alusel varjupaiga saamise
õigus [(kohtuasi C‑101/09)]?”
Euroopa Kohtu presidendi 4. mai 2009. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑57/09 ja C‑101/09 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks
ja kohtuotsuse tegemiseks.

Euroopa Kohtu pädevus
Põhikohtuasjades võttis Bundesamt vaidlusalused otsused vastu selliste õigusnormide alusel, mida kohaldati enne direktiivi
jõustumist, st enne 9. novembrit 2004.
Need otsused, mille põhjal käesolevad eelotsusetaotlused esitati, ei kuulu seega direktiivi ajalisse kohaldamisalasse.
Tuleb siiski meelde tuletada, et kui siseriiklike kohtute esitatud küsimused puudutavad ühenduse õigusnormi tõlgendamist,
peab Euroopa Kohus põhimõtteliselt otsuse tegema. EÜ artiklite 68 ja 234 sõnastusest ega viimati nimetatud artikliga kehtestatud
menetluse eesmärgist ei tulene nimelt, et EÜ asutamislepingu autorid soovisid jätta Euroopa Kohtu pädevusest välja eelotsusetaotlused
direktiivi kohta juhul, kui liikmesriigi siseriiklik õigus viitab sellise rahvusvahelise konventsiooni sätetele, mille direktiiv
üle võtab, et määratleda vaid selle liikmesriigi sisesele olukorrale kohaldatavad eeskirjad. Sellisel juhul on ilmselt liidu
huvides lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus sellisest rahvusvahelisest konventsioonist, mille võtsid üle siseriiklik
õigus ja liidu õigus, tulenevate sätete ühetaoline tõlgendamine, olenemata sellest, mis asjaoludel neid kohaldatakse (vt analoogia
alusel 2. märtsi 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 ja C‑179/08: Salahadin Abdulla jt, EKL 2010,
lk I-1493, punkt 48).
Käesolevates põhikohtuasjades rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Terrorismusbekämpfungsgesetz lisas siseriiklikku
õigusesse pagulaseks tunnustamata jätmise alused, mis sisuliselt vastavad Genfi konventsiooni artikli 1 jaotises F esitatutele.
Kuna ka direktiivi artikli 12 lõikes 2 esitatud pagulaseks tunnistamata jätmise alused vastavad sisuliselt selle artikli 1
jaotisele F, siis põhikohtuasjades kõne all olevas kahes otsuses, mille Bundesamt tegi enne direktiivi jõustumist, uuris ja
kohaldas see asutus pagulaseks tunnustamata jätmise aluseid, mis sisuliselt vastavad neile, mis hiljem direktiivi lisati.
Mis puudutab muu hulgas Bundesamti otsust tühistada otsus, millega D-le anti pagulasseisund, siis tuleb märkida, et direktiivi
artikli 14 lõike 3 punkt a kohustab liikmesriikide pädevaid ametiasutusi tühistama mis tahes isiku pagulasseisundi, kui nad
tuvastavad pärast selle seisundi andmist, et see seisund „pidanuks olema või on välistatud” vastavalt direktiivi artiklile 12.
Vastupidi direktiivi artikli 14 lõikes 1 esitatud tühistamisalusele ei ole selle artikli lõike 3 punktis a esitatud tühistamisalus
seotud üleminekukorraga ning seda ei saa piirata nende taotlustega või otsustega, mis on esitatud või tehtud pärast direktiivi
jõustumist. See ei ole ka laadilt vabatahtlik, nagu on sama artikli lõikes 4 esitatud tühistamisalused.
Neil asjaoludel tuleb esitanud küsimustele vastata.

Eelotsuse küsimused

Sissejuhatavad märkused
Direktiiv võeti vastu eeskätt EÜ artikli 63 esimese lõigu punkti 1 alapunkti c alusel, mille kohaselt Euroopa Liidu Nõukogu
pidi võtma kooskõlas Genfi konventsiooniga ning teiste asjakohaste lepingutega varjupaika käsitlevad meetmed kolmandate riikide
kodanike pagulaseks tunnistamise miinimumnõuete valdkonnas.
Direktiivi põhjendustest 3, 16 ja 17 ilmneb, et Genfi konventsioon kujutab endast pagulaste kaitse alase rahvusvahelise õiguskorra
nurgakivi ning et pagulasseisundi andmise tingimusi ning seisundi sisu käsitlevad direktiivi sätted võeti vastu selleks, et
aidata liikmesriikide pädevaid siseriiklikke asutusi nimetatud konventsiooni kohaldamisel, tuginedes ühistele mõistetele ja
tingimustele (eespool viidatud kohtuotsus Salahadin Abdulla jt, punkt 52, ja 17. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑31/09:
Bolbol, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 37).
Direktiivi sätteid tuleb seega tõlgendada direktiivi ülesehitust ja eesmärki arvestades ning kooskõlas Genfi konventsiooni
ja teiste EÜ artikli 63 esimese lõigu punktis 1 (nüüd ELTL artikli 78 lõikes 1) viidatud asjakohaste lepingutega. Lisaks tuleb
direktiivi sätteid vastavalt direktiivi põhjendusele 10 tõlgendada põhiõigusi ning iseäranis põhiõiguste hartas tunnustatud
põhimõtteid austades (eespool viidatud kohtuotsused Salahadin Abdulla jt, punktid 53 ja 54, ning Bolbol, punkt 38).

Esimene küsimus
Kummaski asjas esitatud esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas on tegu direktiivi
artikli 12 lõike 2 punktides b või c esitatud „raske mittepoliitilise kuriteo” või „ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus
olevate tegudega”, kui kõnealune isik kuulus organisatsiooni, mis seotuse tõttu terroriaktidega oli kantud ühise seisukoha
2001/931 lisas esitatud loendisse, ja kui kõnealune isik on nimetatud organisatsiooni poolt läbi viidud relvastatud võitlust
aktiivselt ja olenevalt olukorrast mõjukal positsioonil olles toetanud.
Vastamaks sellele küsimusele, mille eesmärk on kindlaks määrata, mis ulatuses võib isiku kuulumisele nimetatud loendisse kantud
organisatsiooni kohaldada direktiivi artikli 12 lõike 2 punkte b ja c, tuleb kõigepealt kontrollida, kas sellise organisatsiooni
toime pandud aktid võivad kuuluda vastavalt nendes punktides b ja c käsitletud raskete kuritegude ja tegude alla, nagu eeldab
eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Esiteks tuleb järeldada, et terroristlikku laadi akte, mida iseloomustab vägivald tsiviilelanikkonna suhtes, tuleb lugeda
rasketeks mittepoliitilisteks kuritegudeks kõnealuse punkti b alusel, isegi kui need on toime pandud väidetavalt poliitilisel
eesmärgil.
Teiseks, mis puudutab direktiivi artikli 12 lõike 2 punktis c käsitletud ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevaid
tegusid, siis direktiivi põhjenduse 22 kohaselt on need sätestatud ÜRO põhikirja preambulis ning artiklites 1 ja 2, ning on
muu hulgas kaasatud ÜRO „terrorismi vastu võitlemise meetmeid” käsitlevatesse resolutsioonidesse.
Nende aktide seas on ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonid 1373 (2001) ja 1377 (2001), millest ilmneb, et see organisatsioon
lähtub põhimõttest, et rahvusvahelised terroriaktid on üldiselt ja riigi osalemisest sõltumata vastuolus ÜRO eesmärkide ja
põhimõtetega.
Sellest tuleneb, nagu väitsid Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes kõik märkusi esitanud valitsused ja Euroopa Komisjon,
et liikmesriikide pädevad ametiasutused võivad kohaldada direktiivi artikli 12 lõike 2 punkti c ka isiku suhtes, kes seoses
kuulumisega ühise seisukoha 2001/931 lisas esitatud loendisse kantud organisatsiooni oli seotud terroriaktidega, millel on
rahvusvaheline mõõde.
Seejärel tuleb vastata küsimusele, millises ulatuses tähendab sellisesse organisatsiooni kuulumine seda, et kõnealusele isikule
kohaldatakse direktiivi artikli 12 lõike 2 punkte b ja c, kui ta on nimetatud organisatsiooni poolt läbi viidud relvastatud
võitlust aktiivselt ja olenevalt olukorrast mõjukal positsioonil olles toetanud.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi artikli 12 lõike 2 punktid b ja c – nagu ka muu hulgas Genfi konventsiooni artikli 1
jaotise F punktid b ja c – võimaldavad jätta isiku pagulaseks tunnistamata üksnes siis, kui on „tõsine alus” arvata, et „ta
on sooritanud” väljaspool varjupaigariiki raske mittepoliitilise kuriteo enne pagulasena vastuvõtmist või „ta on olnud süüdi”
tegudes, mis on vastuolus ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega.
Nende sätete sõnastusest ilmneb, et liikmesriigi pädev asutus saab neid kohaldada alles pärast seda, kui ta on igal konkreetsel
juhul hinnanud täpseid asjaolusid, mis on talle teada, et määrata kindlaks, kas esineb tõsine alus arvata, et kõnealuse isiku
– kes muu hulgas vastab pagulasseisundi saamise kriteeriumidele – toime pandud teod kuuluvad nendest kahest välistamisjuhust
ühe alla.
Esiteks, järelikult kui sellise organisatsiooni – mis seotuse tõttu terroriaktidega on kantud ühise seisukoha 2001/931 lisas
esitatud loendisse – aktid võivad kuuluda direktiivi artikli 12 lõike 2 punktides b ja c esitatud mõlema pagulaseks tunnistamata
jätmise aluse alla, siis ei saa pelk asjaolu, et kõnealune isik sellesse organisatsiooni kuulus, automaatselt tähendada, et
ta tuleb nende sätete alusel jätta pagulaseks tunnistamata.
Nimelt ei esine vahetut seost ühise seisukoha 2001/931 ja direktiivi vahel seoses taotletud eesmärkidega, ning ei ole põhjendatud,
et kui pädev asutus kavatseb direktiivi artikli 12 lõike 2 alusel jätta isiku pagulaseks tunnistamata, siis ta tugineb üksnes
isiku kuulumisele mõnda organisatsiooni, mis on kantud loendisse, mis võeti vastu väljaspool direktiiviga Genfi konventsiooni
järgides loodud raamistikku.
Sellegipoolest võimaldab organisatsiooni kandmine sellisesse loendisse, nagu on lisatud ühisele seisukohale 2001/931, tuvastada
selle rühmituse terroristlikku laadi, kuhu kõnealune isik kuulus, mis on aga asjaolu, mida pädev ametiasutus peab arvestama,
kui ta esmakordselt kontrollib, kas see rühmitus on toime pannud direktiivi artikli 12 lõike 2 punkti b või c alla kuuluvaid
tegusid.
Sellega seoses tuleb märkida, et tingimusi, mille põhjal kanti viidatud loendisse need kaks organisatsiooni, kuhu põhikohtuasjade
vastustajad vastavalt kuulusid, ei saa võrrelda täpsete faktide individuaalse hindamisega, mis peab toimuma enne mis tahes
otsust jätta isik direktiivi artikli 12 lõike 2 punkti b või c alusel pagulaseks tunnistamata.
Teiseks – ja vastupidi komisjoni väidetele – ei saa raamotsuse 2002/475 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses terrorirühmituses
osalemine samuti tingimata ja automaatselt kuuluda direktiivi artikli 12 lõike 2 punktides b ja c sätestatud pagulaseks tunnistamata
jätmise aluste hulka.
Nimelt võeti see raamotsus – nagu ka ühine seisukoht 2001/931 – vastu mitte üksnes erinevas kontekstis kui direktiiv, mis
on olemuselt humanitaarne, vaid ka terrorirühmituses osalemise tahtlik tegu, mis on määratletud selle raamotsuse artikli 2
lõike 2 punktis b ja mille liikmesriigid peavad oma siseriiklikus õiguses karistatavaks teoks lugema, ei ole selline, mis
toob automaatselt kaasa direktiivi artikli 12 lõike 2 punktides b ja c esitatud pagulaseks tunnistamata jätmise aluste kohaldamise,
mis eeldavad iga üksikjuhtumi kõigi asjaolude täielikku uurimist.
Kõigist nendest kaalutlustest tuleneb, et terroristlikke meetodeid kasutavasse organisatsiooni kuulunud isiku pagulaseks tunnistamata
jätmine sõltub täpsete asjaolude individuaalsest uurimisest, mis võimaldab hinnata, kas on tõsine alus arvata, et selles organisatsioonis
toimunud tegevuse raames on ta sooritanud raske mittepoliitilise kuriteo või on olnud süüdi tegudes, mis on vastuolus ÜRO
eesmärkide ja põhimõtetega, või ta on õhutanud sellist kuritegu või tegusid sooritama või osalenud nendes mõnel muul viisil
direktiivi artikli 12 lõike 3 tähenduses.
Direktiivi artikli 12 lõike 2 punktides b ja c esitatud pagulaseks tunnistamata jätmise aluse olemasolu tuvastamiseks peab
viidatud lõikes 2 märgitud tõendamistaset arvestades olema võimalik kõnealusele isikule süüks arvata üht osa vastutusest kõnealuse
organisatsiooni poolt toime pandud tegudest ajavahemikul, kui see isik oli nimetatud organisatsiooni liige.
Seda individuaalset vastutust tuleb hinnata nii objektiivseid kui subjektiivseid kriteeriume arvestades.
Selleks peab pädev ametiasutus nimelt uurima, millist rolli kõnealune isik nende tegude toimepanemises tegelikult täitis,
milline oli tema positsioon organisatsioonis, milline oli teadlikkuse aste, mis tal organisatsiooni tegevusest oli või oleks
pidanud olema, võimalik surve, mis talle avaldati, või teised tegurid, mis võisid tema käitumist mõjutada.
Kui ametiasutus sellise uurimise raames tuvastab, et kõnealune isik – nagu D – on terroristlikke meetodeid kasutavas organisatsioonis
mõjukal positsioonil, võib ta eeldada, et see isik on isiklikult vastutav asjaomasel perioodil organisatsiooni poolt toime
pandud tegude eest, kuid on siiski vajalik uurida kõiki asjassepuutuvaid tegureid enne, kui tehakse otsus jätta isik direktiivi
artikli 12 lõike 2 punkti b või c alusel pagulaseks tunnistamata.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb kummaski asjas esitatud esimesele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 12
lõike 2 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et:
–        asjaolu, et isik kuulus organisatsiooni, mis oli kantud ühise seisukoha 2001/931 lisas esitatud loendisse, ja on selle organisatsiooni
poolt läbi viidud relvastatud võitlust toetanud, ei ole automaatselt tõsine alus arvata, et see isik on toime pannud „raske
mittepoliitilise kuriteo” või „ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevad teod”;
–        järeldus, et on tõsine alus arvata, et isik on toime pannud sellise kuriteo või on olnud süüdi sellistes tegudes, sõltub sellises
olukorras iga üksikjuhtumi puhul täpsete asjaolude hindamisest, et määrata kindlaks, kas kõnealuse organisatsiooni poolt toime
pandud teod vastavad neis sätetes esitatud tingimustele ja kas kõnealune isik on isiklikult vastutav nende tegude toimepanemise
eest, arvestades nimetatud artikli 12 lõikes 2 nõutud tõendamistaset.

Teine küsimus
Mõlemas kohtuasjas esitatud teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi artikli 12 lõike 2
punkti b või c alusel pagulaseks tunnistamata jätmine eeldab, et kõnealune isik kujutab endast jätkuvalt ohtu vastuvõtvale
liikmesriigile.
Alustuseks tuleb rõhutada, et direktiivi süsteemis võetakse pagulase poolt kujutatavat võimalikku käesolevat ohtu arvesse
mitte selle artikli 12 lõike 2 alusel, vaid esiteks selle artikli 14 lõike 4 punkti a alusel, mille kohaselt võib liikmesriik
tühistada pagulasseisundi eelkõige siis, kui on mõistlik põhjus käsitada teda ohuna oma julgeolekule, ja teiseks selle artikli 21
lõike 2 alusel, mis näeb ette, et vastuvõttev liikmesriik võib, nagu lubab ka Genfi konventsiooni artikli 33 lõige 2, pagulase
tagasi saata, kui on mõistlik põhjus arvata, et ta on ohuks selle liikmesriigi julgeolekule või ühiskonnale.
Direktiivi artikli 12 lõike 2 punktide b ja c kohaselt, mis on analoogsed Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise F punktidega b
ja c, ei tunnistata kolmanda riigi kodanikku pagulaseks, kui on tõsine alus arvata, et ta „on sooritanud” väljaspool varjupaigariiki
raske mittepoliitilise kuriteo „enne pagulasena vastuvõtmist” või ta „on olnud süüdi” tegudes, mis on vastuolus ÜRO eesmärkide
ja põhimõtetega.
Pagulaseks tunnistamata jätmise aluseid sisaldavate sätete sõnastuse kohaselt on nende aluste eesmärk karistada tegusid, mis
on minevikus toime pandud, nagu on märkinud ka kõik märkusi esitanud valitsused ja komisjon.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et käsitluse all olevad pagulaseks tunnistamata jätmise alused koostati selleks, et jätta pagulaseks
tunnistamata isikud, kes sellega kaasnevat kaitset ei vääri, ja vältida seda, et selle seisundi andmine võimaldaks isikutel,
kes on teatud raskeid kuritegusid toime pannud, hoiduda kriminaalvastutusest. Seetõttu ei ole selle kaheosalise eesmärgiga
kooskõlas, kui pagulaseks tunnistamata jätmine sõltuks tegeliku ohu olemasolust vastuvõtvale liikmesriigile.
Selles olukorras tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 12 lõike 2 punkti b või c alusel pagulaseks tunnistamata
jätmine ei eelda, et kõnealune isik kujutab endast tegelikku ohtu vastuvõtvale liikmesriigile.

Kolmas küsimus
Mõlemas kohtuasjas esitatud kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi artikli 12 lõike 2
punkti b või c alusel pagulaseks tunnistamata jätmine eeldab igal konkreetsel juhtumil proportsionaalsuse kontrollimist.
Sellega seoses tuleb meenutada, et artikli 12 lõike 2 sõnastusest ilmneb, et kui selles esitatud tingimused on täidetud, „ei
tunnistata” kõnealust isikut pagulaseks, ja et direktiivi süsteemis sätestab selle artikli 2 punkt c otsesõnu, et „pagulaseks”
tunnistatakse isik vaid siis, kui talle ei kohaldata selle direktiivi artiklit 12.
Nagu esimesele küsimusele antud vastuse raames juba märgiti, on pagulaseks tunnistamata jätmine ühel artikli 12 lõike 2 punktides b
või c esitatud põhjusel seotud toimepandud tegude raskusega, mis peab olema selline, et kõnealune isik ei saa õiguspäraselt
nõuda direktiivi artikli 2 punkti d tähenduses pagulasseisundiga kaasnevat kaitset.
Kuna pädev asutus on toimepandud tegude raskuse ja huvitatud isiku individuaalse vastutuse hindamise raames juba arvesse võtnud
kõiki neid tegusid ja isiku olukorda iseloomustavaid asjaolusid, ei ole ta kohustatud – kui ta leiab, et tuleb kohaldada artikli 12
lõiget 2 – viima läbi proportsionaalsuse kontrolli, mis tähendaks uut hinnangut toime pandud tegude raskusastmele, nagu märkisid
ka Saksamaa, Prantsuse, Madalmaade ja Ühendkuningriigi valitsus.
Tuleb rõhutada, et direktiivi artikli 12 lõike 2 alusel isiku pagulaseks tunnistamata jätmine ei tähenda seisukohavõttu selle
kohta, kas seda isikut võib tema päritoluriiki välja saata.
Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi artikli 12 lõike 2 punkti b või c alusel pagulaseks tunnistamata
jätmine ei eelda igal konkreetsel juhtumil proportsionaalsuse kontrollimist.

Neljas küsimus
Arvestades kolmandale küsimusele antud vastust, ei ole kummaski asjas siseriikliku kohtu esitatud neljandale küsimusele vaja
vastata.

Viies küsimus
Mõlemas kohtuasjas esitatud viienda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi artikli 3
tähenduses on direktiiviga kooskõlas see, et liikmesriik tunnistab oma konstitutsiooniõiguse alusel sellise isiku varjupaigaõigust,
kes jäeti direktiivi artikli 12 lõike 2 alusel pagulaseks tunnistamata.
Sellega seoses tuleb meenutada, et viidatud artikkel 3 võimaldab liikmesriikidel kehtestada või säilitada soodsamaid norme
otsustamaks, kes vastab pagulase nõuetele, kui need normid on kooskõlas direktiiviga.
Arvestades direktiivis esitatud pagulaseks tunnistamata jätmise aluste eesmärki kaitsta sellega kehtestatud kaitsesüsteemi
usutavust Genfi konventsiooni järgides, on direktiivi artiklis 3 esitatud erandiga vastuolus see, kui liikmesriik kehtestab
või säilitab sätted, millega selles direktiivis ette nähtud pagulasseisund antakse isikule, kes vastavalt direktiivi artikli 12
lõikele 2 jäetakse pagulaseks tunnistamata.
Tuleb siiski märkida, et direktiivi artikli 2 punkti g lõpust ilmneb, et sellega ei ole vastuolus olukord, kui isik taotleb
„muud liiki kaitset”, mis direktiivi kohaldamisalasse ei kuulu.
Sarnaselt Genfi konventsiooniga lähtub direktiiv põhimõttest, et liikmesriigid võivad oma siseriikliku õiguse alusel anda
siseriikliku kaitse, millega kaasnevad õigused, mis võimaldavad direktiivi artikli 12 lõike 2 alusel pagulaseks kuulutamata
jäetud isikutel jääda kõnealuse liikmesriigi territooriumile.
Kui liikmesriik annab sellise siseriikliku kaitse põhjustel, mis ei tulene vajadusest rahvusvahelise kaitse järele direktiivi
artikli 2 punkti a tähenduses, vaid kaastundest lähtuvalt või humanitaarsetel kaalutlustel, siis jääb see väljapoole selle
direktiivi reguleerimisala.
Seda muud liiki kaitset, mida liikmesriigid võivad anda, ei tohi siiski segi ajada direktiivi tähenduses pagulasseisundiga,
nagu komisjon ka õigustatult rõhutas.
Seega, kui siseriiklikud õigusnormid, mis annavad varjupaigaõiguse isikutele, kes direktiivi tähenduses jäeti pagulaseks tunnistamata,
võimaldavad selgelt eristada siseriiklikku kaitset ja direktiiviga antud kaitset, ei riku need siseriiklikud normid direktiiviga
loodud süsteemi.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb viiendale küsimusele vastata, et direktiivi artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid
võivad oma siseriikliku õiguse alusel tunnistada sellise isiku varjupaigaõigust, kes nimetatud direktiivi artikli 12 lõike 2
alusel jäeti pagulaseks tunnistamata, tingimusel et ei kaasne oht, et see teist liiki kaitse aetakse segi pagulasseisundiga
direktiivi tähenduses.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta
isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu
kohta artikli 12 lõike 2 punkte b ja c tuleb tõlgendada nii, et:
–
asjaolu, et isik kuulus organisatsiooni, mis oli kantud nõukogu 27. detsembri 2001. aasta ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste
erimeetmete rakendamise kohta lisas esitatud loendisse, ja on selle organisatsiooni poolt läbi viidud relvastatud võitlust
toetanud, ei ole automaatselt tõsine alus arvata, et see isik on toime pannud „raske mittepoliitilise kuriteo” või „ÜRO eesmärkide
ja põhimõtetega vastuolus olevad teod”;
–
järeldus, et on tõsine alus arvata, et isik on toime pannud sellise kuriteo või on olnud süüdi sellistes tegudes, sõltub sellises
olukorras iga üksikjuhtumi puhul täpsete asjaolude hindamisest, et määrata kindlaks, kas kõnealuse organisatsiooni poolt toime
pandud teod vastavad neis sätetes esitatud tingimustele ja kas kõnealune isik on isiklikult vastutav nende tegude toimepanemise
eest, arvestades nimetatud artikli 12 lõikes 2 nõutud tõendamistaset.
2.
Direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 2 punkti b või c alusel pagulaseks tunnistamata jätmine ei eelda, et kõnealune isik kujutab
endast tegelikku ohtu vastuvõtvale liikmesriigile.
3.
Direktiivi 2004/83 artikli 12 lõike 2 punkti b või c alusel pagulaseks tunnistamata jätmine ei eelda igal konkreetsel juhtumil
proportsionaalsuse kontrollimist.
4.
Direktiivi 2004/83 artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad oma siseriikliku õiguse alusel tunnistada sellise
isiku varjupaigaõigust, kes nimetatud direktiivi artikli 12 lõike 2 alusel jäeti pagulaseks tunnistamata, tingimusel et ei
kaasne oht, et see teist liiki kaitse aetakse segi pagulasseisundiga direktiivi tähenduses.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.