CELEX: 61993CJ0415
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Liège
Belgicko

Rozsudkom
z 1. októbra 1993 doručeným Súdnemu dvoru 6. októbra
1993 položil Cour d’appel de Liège (odvolací súd v Liège) podľa
článku 177 Zmluvy EHS prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článkov
48, 85 a 86 tejto Zmluvy.
Tieto
otázky vyplynuli v rámci rôznych konaní: po prvé medzi Union
royale belge des sociétés de football association ASBL (ďalej len
„URBSFA“) a pánom Bosmanom, po druhé medzi Royal Club liégeois SA
(ďalej len „RCL“) a pánom Bosmanom, SA d'économie mixte sportive de
l'union sportive du littoral de Dunkerque (ďalej len „klub Dunkerque“),
URBSFA a Úniou európskych futbalových asociácií (UEFA) (ďalej len
„UEFA“), a po tretie medzi UEFA a pánom Bosmanom.

Organizačné pravidlá futbalu
Šport
futbalového zväzu, bežne nazývaný „futbal“, profesionálny alebo
amatérsky, sa v organizovanej podobe uskutočňuje v kluboch,
ktoré sa v každom členskom štáte zoskupujú do národných zväzov
nazývaných aj federácie. Len v Spojenom kráľovstve je niekoľko
národných zväzov, konkrétne štyri, z ktorých jeden je pre Anglicko,
druhý pre Wales, tretí pre Škótsko a štvrtý pre Severné Írsko.
URBSFA je belgický národný zväz. Na národných zväzoch sú závislé ďalšie
sekundáre alebo vedľajšie zväzy poverené organizáciou futbalu
v niektorých sektoroch alebo v niektorých regiónoch. Zväzy
organizujú národné šampionáty rozdelené do niekoľkých líg podľa
športovej úrovne klubov, ktoré sa ich zúčastňujú.
Národné
zväzy sú členmi Fédération internationale de football association
(Medzinárodná federácia futbalových asociácií) (ďalej len „FIFA“),
združenia podľa švajčiarskeho práva, ktoré organizuje futbal na
celosvetovej úrovni. FIFA je rozdelená na kontinentálne konfederácie,
ktorých predpisy podliehajú jej schváleniu. Konfederáciou pre Európu je
UEFA, ktorá je tiež združením podľa švajčiarskeho práva. Jej členmi je
asi päťdesiat zväzov, hlavne národných zväzov tých členských štátov,
ktoré sa podľa stanov UEFA zaviazali dodržiavať stanovy, ako aj predpisy
a rozhodnutia UEFA.
Každý
futbalový zápas organizovaný pod záštitou niektorého národného zväzu sa
musí odohrať medzi klubmi, ktoré sú členmi tohto zväzu, alebo klubmi,
ktoré sú členmi pridružených sekundárnych alebo vedľajších zväzov.
Mužstvá zostavené jednotlivými klubmi sú tvorené hráčmi, ktorí sú
registrovaní národným zväzom ako hráči hrajúci za tieto kluby. Každý
profesionálny hráč musí byť registrovaný vo svojom národnom zväze
a takisto musí byť uvedený ako súčasný alebo bývalý zamestnanec
niektorého klubu.

Prestupové pravidlá
Podľa
federálneho predpisu URBSFA z roku 1983 platného v čase
skutkového stavu vo veci samej treba rozlišovať tri vzťahy: príslušnosť
k zväzu, ktorá viaže hráča k národnému zväzu, členstvo
v klube, ktoré viaže hráča ku klubu, a registrácia práva hráča
hrať za klub, ktorá je nevyhnutnou podmienkou na to, aby sa hráč mohol
zúčastniť oficiálnych súťaží. Prestup sa definuje ako operácia, ktorou
hráč, ktorý prislúcha k zväzu, zmení svoje členstvo v klube.
Pri dočasnom prestupe je hráč i naďalej členom svojho klubu, ale
jeho registrácia práva hrať za klub platí pre iný klub.
V zmysle
rovnakého predpisu sa končí platnosť zmlúv profesionálnych hráčov,
ktorých dĺžka platnosti je od jedného do piatich rokov, k 30. júnu.
Pred uplynutím platnosti zmluvy, najneskôr však do 26. apríla, musí
klub navrhnúť hráčovi uzatvorenie novej zmluvy, ktorý je v opačnom
prípade považovaný na účely prestupov za amatérskeho hráča, a teda
sa naňho vzťahujú iné ustanovenia predpisu. Hráč sa môže slobodne
rozhodnúť uvedený návrh prijať alebo odmietnuť.
V prípade
odmietnutia sa hráč zapíše do zoznamu hráčov, ktorých sa v čase od
1. mája do 31. mája môže týkať tzv. „nútený“ prestup, t. j.
prestup bez súhlasu klubu, ktorého je členom, ale na základe odškodnenia
uhradeného klubu, ktorého je členom novým klubom za tzv. „výcvik“,
vypočítaného vynásobením hrubého ročného príjmu hráča koeficientom od 14
do 2 v závislosti od veku hráča.
Dňa
1. júna sa začína obdobie tzv. „voľných“ prestupov, ktoré sa
uskutočňujú so súhlasom obidvoch klubov a hráča, najmä pokiaľ ide
o výšku odškodnenia za prestup, ktoré je nový klub povinný zaplatiť
bývalému klubu, pretože v opačnom prípade mu hrozia sankcie, ktoré
môžu vyústiť až do vylúčenia nového klubu kvôli dlhom.
Ak
k prestupu nedošlo, klub, ktorého je hráč členom, musí hráčovi
ponúknuť novú zmluvu na jednu sezónu s rovnakými podmienkami, aké
boli navrhované v dobe pred 26. aprílom. Ak hráč ponuku odmietne,
klub mu môže najneskôr do 1. augusta pozastaviť činnosť, inak sa
hráč nanovo kvalifikuje ako amatérsky hráč. Hráč, ktorý naďalej odmieta
podpísať zmluvy, ktoré mu navrhuje jeho klub, môže dosiahnuť prestup ako
amatérsky hráč bez súhlasu svojho klubu po tom, čo dve sezóny nehral.
Predpisy
UEFA a FIFA nie sú priamo uplatniteľné na hráčov, ale sú zahrnuté
do predpisov národných zväzov, ktoré majú ako jediné právomoc zabezpečiť
ich uplatnenie a riadiť vzťahy medzi klubmi a hráčmi.
UEFA,
URBSFA a RCL uviedli na vnútroštátnom súde, že ustanovenia
uplatniteľné v rozhodnom čase prestupov medzi klubmi rôznych
členských štátov alebo medzi klubmi z rôznych národných zväzov
v rámci toho istého členského štátu boli obsiahnuté
v dokumente s názvom „Zásady spolupráce medzi členskými zväzmi
UEFA a ich klubmi“, ktorý schválil výkonný výbor UEFA
24. mája 1990 a ktorý je účinný od 1. júla 1990.
Tento
dokument predpokladá, že po skončení platnosti zmluvy môže hráč
slobodne uzavrieť novú zmluvu s klubom, ktorý si sám vyberie. Tento
klub musí o tejto skutočnosti ihneď informovať bývalý klub, ktorý
podá správu národnému zväzu, ktorý je povinný vystaviť medzinárodné
osvedčenie o prestupe. Bývalý klub má však právo dostať od nového
klubu odškodnenie za profesionálny rast alebo výcvik hráča, ktorého sumu
určí v prípade nezhody komisia zriadená v rámci UEFA pomocou
tabuľky koeficientov od 12 do 1 v závislosti od veku hráča, pričom
príslušný koeficient sa vynásobí hrubým príjmom hráča za posledný rok,
maximálne však 5 000 000 SFR.
Dokument
stanovuje, že hospodárske vzťahy medzi obidvoma klubmi, pokiaľ ide
o odškodnenie za profesionálny rast alebo výcvik hráča, nemajú
vplyv na činnosť hráča, ktorý bude môcť slobodne hrať za svoj nový klub.
Ak však nový klub ihneď nezaplatí bývalému klubu uvedené odškodnenie,
kontrolná a disciplinárna komisia UEFA prevezme prípad a svoje
rozhodnutie oznámi príslušnému národnému zväzu, ktorý bude môcť zároveň
uložiť sankcie klubu, ktorý si neplní svoje záväzky.
Vnútroštátny
súd je toho názoru, že v prípade, ktorý je predmetom konaní vo
veci samej, neuplatnili URBSFA a RCL predpis UEFA, ale predpis
FIFA.
V rozhodnom
čase stanovoval predpis FIFA najmä to, že profesionálny hráč nemohol
opustiť národný zväz, ku ktorému bol príslušný, pokým bol viazaný
zmluvou a predpismi svojho klubu a národného zväzu, a to
bez ohľadu na ich prísnosť. Medzinárodný prestup bol podmienený
vystavením osvedčenia o prestupe bývalým národným zväzom, ktorým
tento zväz potvrdzuje, že všetky finančné záväzky vrátane prípadnej sumy
za prestup boli uhradené.
Až
následne po tom, ako nastal skutkový stav vo veci samej, začala UEFA
rokovania s Komisiou Európskych spoločenstiev. V apríli 1991
sa usilovala dosiahnuť najmä to, aby do každej zmluvy profesionálneho
hráča bolo vložené ustanovenie, ktoré by mu umožnilo uzavrieť po
skončení platnosti zmluvy novú zmluvu s klubom, ktorý si sám
vyberie, a pre tento klub ihneď hrať. Ustanovenia v tomto
zmysle boli vložené do „Zásad spolupráce medzi členskými zväzmi UEFA
a ich klubmi“, ktoré boli schválené v decembri 1991
a nadobudli účinnosť 1. júla 1992.
V apríli
1991 FIFA tiež prijala nový predpis o postavení a prestupoch
futbalistov. Tento dokument stanovuje vo svojom zmenenom
a doplnenom znení z decembra 1991 a z decembra 1993,
že hráč môže uzavrieť s novým klubom zmluvu, ak zmluva, ktorá ho
viaže s jeho klubom, skončila, bola zrušená alebo skončí do
šiestich mesiacov.
Osobitné
pravidlá sú vydané pre „neamatérskych“ hráčov, ktorí sú definovaní ako
hráči, ktorí za účasť na futbalových zápasoch alebo za akúkoľvek inú
činnosť, ktorá s tým súvisí, dostali odmenu vo výške presahujúcej
sumu nákladov, ktoré im vznikli pri výkone tejto činnosti, pokiaľ opäť
nezískali štatút amatéra.
Pri
prestupe neamatérskeho hráča alebo hráča, ktorý sa stane neamatérom do
troch rokov od svojho prestupu, má jeho bývalý klub nárok na odškodnenie
za profesionálny rast alebo výcvik, ktorého výška je vecou dohody medzi
obidvoma klubmi. V prípade nezhody medzi nimi sa spor postúpi FIFA
alebo príslušnej konfederácii.
Tieto
pravidlá boli doplnené predpisom UEFA upravujúcim „určenie výšky
odškodnenia za prestup“, ktorý bol prijatý v júni 1993, nadobudol
účinnosť od 1. augusta 1993 a nahrádza „Zásady spolupráce
medzi členskými zväzmi UEFA a ich klubmi“ z roku 1991. Tento
nový predpis zachováva zásadu, podľa ktorej nemajú hospodárske vzťahy
medzi obidvoma klubmi žiadny vplyv na športovú činnosť hráča, ktorý môže
slobodne hrať za klub, s ktorým uzavrel novú zmluvu. Ďalej
ustanovuje, že v prípade nezhody medzi zúčastnenými klubmi určí
príslušná komisia UEFA výšku odškodnenia za profesionálny rast alebo
výcvik hráča. V prípade neamatérskych hráčov sa výška odškodnenia
vypočíta podľa výšky hrubého príjmu hráča za posledných dvanásť mesiacov
alebo podľa pevného ročného príjmu zaručeného novou zmluvou zvýšeného
o 20 % v prípade hráčov, ktorí najmenej dvakrát hrali
v národnom reprezentačnom mužstve svojich krajín, ktorý sa vynásobí
koeficientom od 12 do 0 v závislosti od veku hráča.
Z dokumentov,
ktoré UEFA predložila Súdnemu dvoru, vyplýva, že predpisy platné
v iných členských štátoch takisto obsahujú ustanovenia zaväzujúce
nový klub zaplatiť za stanovených podmienok bývalému klubu pri prestupe
hráča medzi dvoma klubmi z toho istého národného zväzu odškodnenie
za prestup, výcvik alebo profesionálny rast hráča.
V Španielsku
a vo Francúzsku možno odškodnenie požadovať iba vtedy, ak má
prestupujúci hráč menej ako 25 rokov alebo ak tento hráč podpísal so
svojím bývalým klubom svoju prvú zmluvu ako profesionálny hráč. Hoci
v Grécku nie je novému klubu výslovne uložená povinnosť zaplatiť
odškodnenie, medzi klubom a hráčom sa môže zmluvne stanoviť
podmienka úhrady istej sumy pri odchode hráča, ktorú podľa údajov UEFA
v skutočnosti najčastejšie uhrádza nový klub.
Pravidlá,
ktoré sa v tejto súvislosti uplatňujú, môžu v jednotlivých
prípadoch vyplývať z vnútroštátnych právnych predpisov, predpisov
národných futbalových zväzov alebo aj kolektívnych zmlúv.

Ustanovenia o štátnej príslušnosti
Od
šesťdesiatych rokov prijali mnohé národné futbalové zväzy pravidlá
obmedzujúce možnosť angažovania alebo nasadzovania do zápasov hráčov
cudzej štátnej príslušnosti (ďalej len „ustanovenia o štátnej
príslušnosti“). Na účely uplatňovania týchto ustanovení je štátna
príslušnosť definovaná vo vzťahu k možnosti hráča byť kvalifikovaný
ako hráč národného alebo reprezentačného mužstva krajiny.
V roku
1978 sa UEFA zaviazala pánovi Davignonovi, členovi Komisie Európskych
spoločenstiev, jednak zrušiť obmedzenia počtu zmlúv, ktoré môže každý
klub uzatvoriť s hráčmi z iných členských štátov,
a jednak ustanoviť počet týchto hráčov, ktorí sa môžu zúčastniť
každého zápasu, na dvoch, pričom toto obmedzenie sa netýka hráčov, ktorí
sú usadení v danom členskom štáte viac ako päť rokov.
V roku
1991 po ďalších rokovaniach s pánom Bangemannom, podpredsedom
Komisie, prijala UEFA pravidlo nazývané „3 + 2“ umožňujúce
národným zväzom obmedziť počet zahraničných hráčov, ktorých môže klub
nominovať na prvoligový zápas v rámci národných šampionátov, na
troch, ku ktorým môžu pridať dvoch takých hráčov, ktorí hrali
nepretržite po dobu piatich rokov v krajine príslušného národného
zväzu, z toho tri roky v juniorskej kategórii. Toto obmedzenie
sa týka aj zápasov v rámci súťaží klubových mužstiev
organizovaných UEFA.

Skutkový stav v konaniach vo veci samej
Pán
Bosman, profesionálny futbalista a belgický štátny príslušník, bol
od roku 1988 v pracovnoprávnom vzťahu s RCL, belgickým
prvoligovým futbalovým klubom, pričom platnosť zmluvy, ktorá mu
zabezpečovala priemernú mesačnú mzdu 120 000 BFR vrátane odmien,
skončila 30. júna 1990.
Dňa
21. apríla 1990 navrhol RCL pánovi Bosmanovi uzatvorenie novej
zmluvy na jednu sezónu s mesačnou mzdou zníženou na 30 000
BFR, teda na minimálnu sumu ustanovenú federálnym predpisom URBSFA.
Keďže pán Bosman zmluvu odmietol podpísať, bol zapísaný do zoznamu
hráčov určených na prestup. Suma odškodnenia za jeho výcvik bola
stanovená podľa predmetného predpisu na 11 743 000 BFR.
Keďže
žiadny klub neprejavil záujem o nútený prestup, pán Bosman
nadviazal kontakt s druholigovým francúzskym klubom Dunkerque,
ktorý mu ponúkol mesačnú mzdu 100 000 BFR plus príplatok pri
uzavretí zmluvy vo výške približne 900 000 BFR.
Dňa
27. júla 1990 RCL zároveň uzavrel zmluvu s klubom Dunkerque
o dočasnom prestupe pána Bosmana na obdobie jedného roka na základe
odškodnenia vo výške 1 200 000 BRF, ktoré musí klub Dunkerque
zaplatiť RCL a ktoré je splatné dňom, keď Francúzska futbalová
federácia (ďalej len „FFF“) dostane osvedčenie o prestupe vydané
URBSFA. Touto zmluvou sa okrem iného poskytlo klubu v Dunkerque
neodvolateľné prednostné právo na definitívny prestup hráča za sumu
4 800 000 BFR.
Obidve
zmluvy, jedna uzavretá medzi klubom Dunkerque a RCL a druhá
medzi klubom Dunkerque a pánom Bosmanom, však obsahovali odkladaciu
podmienku, podľa ktorej osvedčenie o prestupe musel URBSFA poslať
FFF do dátumu odohrania prvého zápasu v sezóne, ktorý sa mal konať
2. augusta 1990.
Keďže
RCL mal pochybnosti o platobnej schopnosti klubu Dunkerque,
nepožiadal URBSFA, aby predmetné osvedčenie poslal FFF. Preto ani jedna
zmluva nenadobudla účinnosť. RCL okrem toho 31. júla 1990
pozastavil pánovi Bosmanovi činnosť, čím mu zabránil hrať počas celej
sezóny.
Dňa
8. augusta 1990 podal pán Bosman žalobu proti RCL na Tribunal de
première instance de Liège. Zároveň s touto žalobou podal návrh na
nariadenie predbežného opatrenia, ktorým požadoval, aby sa, po prvé, RCL
a URBSFA stanovila povinnosť vyplácať mu preddavok 100 000
BFR mesačne, až kým si nenájde nového zamestnávateľa, po druhé,
žalovanému zakázalo brániť mu v prijatí do zamestnania najmä
vyžadovaním zaplatenia peňažnej sumy a po tretie, Súdnemu dvoru
položila prejudiciálna otázka.
Uznesením
z 9. novembra 1990 sudca rozhodujúci o nariadení
predbežného opatrenia uložil RCL a URBSFA vyplácať pánovi Bosmanovi
preddavok 30 000 BFR mesačne a nariadil im zdržať sa
znemožňovania pánovi Bosmanovi v prijatí do nového zamestnania.
Okrem toho položil Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku (vo veci C‑340/90)
týkajúcu sa výkladu článku 48 Zmluvy z hľadiska pravidiel
upravujúcich prestupy profesionálnych hráčov (ďalej len „prestupové
pravidlá“).
Medzičasom
v októbri 1990 bol pán Bosman angažovaný druholigovým francúzskym
klubom Saint-Quentin, a to s odkladacou podmienkou, že
predbežné opatrenie, ktorého nariadenie navrhoval, bude vydané. Jeho
zmluva však bola zrušená na konci prvej sezóny. Vo februári 1992
podpísal pán Bosman novú zmluvu s francúzskym klubom Saint-Denis de
la Réunion, ktorá bola takisto zrušená. Po ďalšom hľadaní
v Belgicku a vo Francúzsku pána Bosmana nakoniec angažoval
belgický treťoligový klub Olympic de Charleroi.
Podľa
vnútroštátneho súdu existuje dôvodné podozrenie, že pán Bosman bol
napriek svojmu štatútu „slobody“, ktorý mu bol priznaný predbežným
opatrením, bojkotovaný všetkými európskymi klubmi, ktoré ho mohli
angažovať.
Dňa
28. mája 1991 zmenil Cour d'appel de Liège uznesenie
o nariadení predbežného opatrenia, ktoré vydal Tribunal de première
instance de Liège, v rozsahu, v akom sa týkalo položenia
prejudiciálnej otázky Súdnemu dvoru. Potvrdil však povinnosť RCL platiť
mesačný preddavok pánovi Bosmanovi a prikázal RCL a URBSFA,
aby dali pána Bosmana k dispozícii každému klubu, ktorý bude mať
záujem o jeho služby, bez možnosti požadovať odškodnenie. Uznesením
z 19. júna 1991 bola vec C‑340/90 vymazaná z registra
Súdneho dvora.
V rámci
žaloby vo veci samej podanej na Tribunal de première instance de Liège
URBSFA, ktorá na rozdiel od konania o nariadenie predbežného
opatrenia nebola účastníkom konania, dobrovoľne vstúpila do tohto
konania 3. júna 1991 ako vedľajší účastník konania. Pán Bosman
20. augusta 1991 navrhol, aby UEFA vstúpila do konania, ktorý
viedol proti RCL a URBSFA, a aby tak priamo voči nej mohol podať
žalobu z dôvodu jej zodpovednosti za prijatie predpisov, ktoré mu
spôsobili ujmu. RCL 5. decembra 1991 podal návrh na vstup klubu
Dunkerque do konania ako vedľajšieho účastníka s cieľom chrániť sa
pred prípadným odsúdením. Dňa 15. októbra 1991 z vlastnej
iniciatívy vstúpil do konania francúzsky profesijný odborový zväz Union
nationale des footballeurs professionnels (ďalej len „UNFP“)
a 27. decembra 1991 združenie podľa holandského práva
Vereniging van conntractspelers (ďalej len „VVCS“).
Novými
návrhmi podanými 9. apríla 1992 zmenil pán Bosman svoju pôvodnú
žalobu proti RCL a podal novú preventívnu žalobu proti URBSFA
a svoju žalobu rozšíril proti UEFA. V rámci týchto konaní sa
domáhal, aby prestupové pravidlá a ustanovenia o štátnej
príslušnosti boli v jeho prípade vyhlásené za neuplatniteľné
a aby RCL, URBSFA a UEFA boli povinní z dôvodu
nesprávneho postupu pri jeho neúspešnom prestupe do klubu Dunkerque
zaplatiť mu jednak sumu 11 368 350 BFR ako náhradu za škodu, ktorú
utrpel od 1. augusta 1990 do konca jeho kariéry, a jednak sumu
11 743 000 BFR ako ušlý zisk od začiatku jeho kariéry
z dôvodu uplatnenia prestupových pravidiel. Okrem toho sa domáhal,
aby bola Súdnemu dvoru položená prejudiciálna otázka.
Rozsudkom
z 11. júna 1992 sa Tribunal de première instance de Liège
vyhlásil za príslušný rozhodnúť vo veci samej. Okrem toho rozhodol, že
žaloby pána Bosmana proti RCL, URBSFA a UEFA, ktorými sa domáha
určenia, že prestupové pravidlá a ustanovenia o štátnej
príslušnosti boli v jeho prípade neuplatniteľné, a uloženia
sankcií za postup týmto trom organizáciám, sú prípustné. Súd na druhej
strane zamietol návrh RCL na vstup klubu Dunkerque do konania ako
vedľajšieho účastníka a jeho zodpovednosť, keďže mu nebolo
preukázané neplnenie jeho povinností. Napokon určil, že preskúmanie
nárokov vznesených pánom Bosmanom voči UEFA a URBSFA si vyžaduje aj
preskúmanie súladu prestupových pravidiel so Zmluvou, a položil
Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa výkladu článkov 48, 85 a 86 Zmluvy
(vec C‑269/92).
URBSFA,
RCL a UEFA podali odvolanie proti tomuto rozhodnutiu. Keďže
odvolania mali odkladný účinok, konanie pred Súdnym dvorom bolo
prerušené. Uznesením z 8. decembra 1993 bola vec C‑269/92
nakoniec vymazaná z registra na základe nového rozsudku vydaného
Cour d'appel de Liège, ktorý je základom pre toto konanie.
Proti
UNFP a VVCS, ktorí nevstúpili do odvolacieho konania ako vedľajší
účastníci, neboli podané žiadne odvolania.
V rozsudku,
ktorým bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, Cour
d'appel de Liège potvrdil rozhodnutie Tribunal de première instance de
Liège v rozsahu, v akom sa Tribunal de première instance
označil za príslušný a v akom boli žaloby vyhlásené za
prípustné, a konštatoval, že posúdenie nárokov vznesených pán
Bosmanom proti UEFA a URBSFA si vyžaduje aj preskúmanie zákonnosti
prestupových pravidiel. Ďalej sa domnieval, že je potrebné preskúmať
zákonnosť ustanovení o štátnej príslušnosti, keďže žaloba pána
Bosmana je založená na článku 18 belgického občianskeho súdneho
poriadku, ktorý pripúšťa žaloby podané „s cieľom zabrániť porušeniu
vážne ohrozeného práva“. Pán Bosman teda predložil rôzne objektívne
skutočnosti vyvolávajúce dojem, že k ujme, ktorej sa obáva, teda
k tomu, že ustanovenia o štátnej príslušnosti budú tvoriť
prekážku v jeho kariére, skutočne dôjde.
Vnútroštátny
súd bol najmä toho názoru, že článok 48 Zmluvy môže rovnako ako článok
30 zakázať nielen diskrimináciu, ale aj nediskriminačné obmedzenia
voľného pohybu pracovníkov, pokiaľ nemôžu byť odôvodnené naliehavými
požiadavkami.
Pokiaľ
ide o článok 85 Zmluvy, bol toho názoru, že predpisy FIFA, UEFA
a URBSFA by mohli byť rozhodnutiami združení podnikateľov, ktorými
kluby obmedzujú hospodársku súťaž pri získavaní hráčov. Po prvé,
odškodnenia za prestupy plnia odradzujúcu úlohu a spôsobujú
zníženie odmien profesionálnych športovcov. Po druhé, ustanovenia
o štátnej príslušnosti zakazujú využívať služby ponúkané
zahraničnými hráčmi nad určitú hranicu. Nakoniec, obchod medzi členskými
štátmi spôsobuje predovšetkým obmedzenie mobility hráčov.
Cour
d'appel sa nazdáva, že URBSFA alebo futbalové kluby spoločne môžu mať
dominantné postavenie v zmysle článku 86 Zmluvy, a že
obmedzenia hospodárskej súťaže uvedené v článku 85 môžu byť
zneužitiami zakázanými článkom 86.
Cour
d'appel zamietol návrhy UEFA, aby tento súd položil Súdnemu dvoru
otázku, či by odpoveď na otázku predloženú vo veci prestupov bola iná
v prípade existencie predpisu, ktorý by hráčovi umožňoval slobodne
hrať za nový klub, hoci nový klub nezaplatil bývalému klubu odškodnenie.
Z tohto hľadiska predovšetkým uviedol, že z dôvodu prísnych
sankcií hroziacich klubom, ktoré nezaplatia odškodnenie za prestupy,
závisí možnosť hráča hrať v novom klube od hospodárskych vzťahov
medzi klubmi.
S ohľadom
na vyššie uvedené Cour d'appel de Liège rozhodol prerušiť konanie
a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„Majú sa články 48, 85 a 86 Rímskej zmluvy z 25. marca 1957 vykladať v tom zmysle, že zakazujú:
–        futbalovému
klubu požadovať a prijať peňažnú sumu za angažovanie niektorého
z jeho hráčov, ktorému skončila zmluva, novým zamestnávateľským
klubom,
–        národným
a medzinárodným športovým zväzom alebo federáciám vkladať do
svojich príslušných predpisov ustanovenia obmedzujúce prístup
zahraničných hráčov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi Európskeho
spoločenstva, do súťaží organizovaných týmito zväzmi či federáciami?“
URBSFA
3. júna 1994 podala odvolanie proti rozsudku, ktorý vydal Cour
d'appel, a žiadala rozšíriť rozsudok aj na RCL, UEFA a klub
Dunkerque. Listom zo 6. októbra 1994 oznámil generálny prokurátor
pri belgickom Cour de cassation Súdnemu dvoru, že odvolanie nemá
v tomto prípade odkladný účinok.
Rozsudkom
z 30. marca 1995 Cour de cassation odvolanie zamietol
a rozhodol, že týmto zamietnutím je návrh na rozšírenie rozsudku
bezpredmetným. Cour de cassation zaslal kópiu tohto rozsudku Súdnemu
dvoru.

O návrhu na vykonanie dôkazu
Listom
doručeným do kancelárie Súdneho dvora 16. novembra 1995 predložila
UEFA návrh, aby Súdny dvor nariadil vykonanie dôkazu v zmysle
článku 60 rokovacieho poriadku s cieľom získať podrobnejšie
informácie o úlohe, ktorú zohrávajú odškodnenia za prestup pri
financovaní malých alebo stredne veľkých futbalových klubov,
o mechanizmoch rozdeľovania príjmov v existujúcich futbalových
štruktúrach a takisto o prítomnosti alebo absencii
alternatívnych mechanizmov, keby prípadne zanikol systém odškodnenia za
prestupy.
Po
opätovnom vypočutí generálneho advokáta je Súdny dvor toho názoru, že
tento návrh musí byť zamietnutý. Bol totiž predložený v čase, keď
bolo podľa článku 59 ods. 2 rokovacieho poriadku skončené ústne
konanie. Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva (pozri rozsudok
zo 16. júna 1971, Prelle/Komisia, 77/70, Zb. s. 561, bod 7),
že takémuto návrhu možno vyhovieť iba vtedy, ak sa týka takých
skutočností, ktoré môžu mať rozhodujúci vplyv a dotknutá osoba ich
nemohla uplatniť pred skončením ústnej časti konania.
V takomto
prípade stačí zistenie, že UEFA mohla predložiť svoj návrh ešte pred
skončením ústnej časti konania. Okrem toho otázka, či cieľ zachovať
finančnú a športovú rovnováhu a najmä zabezpečiť financovanie
malých klubov môže byť dosiahnutý inými prostriedkami ako prerozdelením
časti príjmov z futbalu, bola vznesená predovšetkým pánom Bosmanom
v jeho písomných pripomienkach.

O právomoci Súdneho dvora odpovedať na prejudiciálne otázky
URBSFA,
UEFA, niektoré vlády, ktoré predložili svoje pripomienky, a počas
písomnej časti konania aj Komisia namietali z rôznych dôvodov
právomoc Súdneho dvora odpovedať na všetky alebo na časť prejudiciálnych
otázok položených vnútroštátnym súdom.
Po
prvé, UEFA a URBSFA tvrdili, že konania vo veci samej sú
procesnými prostriedkami na dosiahnutie toho, aby Súdny dvor odpovedal
na prejudiciálne otázky, ktoré nie sú objektívne potrebné na rozhodnutie
vo veci samej. Predpis UEFA nebol totiž pri neúspešnom prestupe pána
Bosmana do klubu Dunkerque použitý, a keby aj bol použitý, na tento
prestup by sa nebola vzťahovala povinnosť úhrady odškodnenia za
prestup, a teda sa mohol uskutočniť. Preto nemá výklad práva
Spoločenstva vyžiadaný vnútroštátnym súdom žiadny vzťah
k skutočnostiam alebo k predmetu konaní vo veci samej
a podľa ustálenej judikatúry nemá Súdny dvor právomoc odpovedať na
predložené otázky.
Po
druhé, URBSFA, UEFA, dánska, francúzska a talianska vláda
a vo svojich písomných pripomienkach aj Komisia tvrdili, že otázky
týkajúce sa ustanovení o štátnej príslušnosti nesúvisia
s konaniami, ktoré sa týkajú výlučne uplatnenia prestupových
pravidiel. Prekážky rozvoja kariéry, ktoré podľa pána Bosmana vyplývajú
z týchto ustanovení o štátnej príslušnosti, sú čisto
hypotetické a nie sú dôvodom na to, aby sa Súdny dvor vyslovoval
v tejto súvislosti k výkladu Zmluvy.
Po
tretie, URBSFA a UEFA uviedli na pojednávaní, že podľa rozsudku
Cour de cassation de Belgique z 30. marca 1995 neuznal Cour
d'appel de Liège prípustnosť návrhov podaných pánom Bosmanom, aby
ustanovenia o štátnej príslušnosti nachádzajúce sa v predpise
URBSFA boli v jeho prípade vyhlásené za neuplatniteľné. Za takýchto
okolností sa konania vo veci samej netýkajú uplatňovania ustanovení
o štátnej príslušnosti a Súdny dvor by nemal odpovedať na
otázky položené v tejto súvislosti. Francúzska vláda sa pripojila
k tomuto záveru pod podmienkou, že sa preverí dosah rozsudku, ktorý
vydal Cour de cassation.
V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že v rámci spolupráce Súdneho dvora
s vnútroštátnymi súdmi ustanovenej v článku 177 Zmluvy
prislúcha iba vnútroštátnemu sudcovi, ktorý koná vo veci a ktorý
musí niesť zodpovednosť za prijímané súdne rozhodnutie, posúdiť
z hľadiska osobitostí prípadu jednak to, či je na vydanie rozsudku
potrebné rozhodnutie o prejudiciálnych otázkach, a jednak to,
či sú otázky, ktoré kladie Súdnemu dvoru, právne relevantné. Z toho
vyplýva, že ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva,
Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok
z 5. októbra 1995, Aprile, C‑125/94, Zb. s. I‑2919, body
16 a 17).
Súdny
dvor však s cieľom zistiť svoju právomoc považoval za svoju
povinnosť preskúmať okolnosti, za akých sa na neho obrátil vnútroštátny
súd. Duch spolupráce, v ktorom sa nesie prejudiciálne konanie,
predpokladá, že vnútroštátny súd bude zo svojho pohľadu brať ohľad na
úlohu zverenú Súdnemu dvoru, ktorou je prispievať k výkonu
spravodlivosti v členských štátoch a nie vyslovovať názory na
všeobecné alebo hypotetické otázky (pozri najmä rozsudok zo
16. júla 1992, Meilicke, C‑83/91, Zb. s. I‑4871, bod 25).
S ohľadom
na toto poslanie Súdny dvor dospel k záveru, že nemôže rozhodnúť
o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom, ak je celkom
zrejmé, že výklad alebo posúdenie platnosti predpisu Spoločenstva,
vyžiadané vnútroštátnym súdom, nemajú žiadny vzťah k skutočnostiam
alebo k predmetu konania vo veci samej (pozri najmä rozsudok
z 26. októbra 1995, Furlanis costruzioni generali, C‑143/94,
Zb. s. I‑3653, bod 12), alebo v tom prípade, ak ide
o hypotetický problém a Súdny dvor nemá k dispozícii
podstatné skutkové alebo právne okolnosti potrebné na poskytnutie
užitočných odpovedí na otázky, ktoré mu boli položené (pozri najmä
rozsudok Meilicke, už citovaný, bod 32).
V tomto
prípade treba najprv poukázať na to, že konania vo veci samej
posudzované ako celok nemajú hypotetický charakter a že
vnútroštátny súd poskytol Súdnemu dvoru presný skutkový a právny
rámec a uviedol dôvody, ktoré ho viedli k záveru, že
rozhodnutie o prejudiciálnych otázkach je nevyhnutné pre
rozhodnutie vo veci samej.
Ďalej,
hoci podľa tvrdenia URBSFA a UEFA nebol predpis UEFA uplatnený pri
neúspešnom prestupe pána Bosmana do klubu Dunkerque, faktom zostáva, že
sa spomína v preventívnych žalobách pána Bosmana proti URBSFA
a UEFA (pozri bod 40 vyššie) a že výklad poskytnutý Súdnym
dvorom, pokiaľ ide o súlad prestupového systému stanoveného
predpisom UEFA s právom Spoločenstva, by mohol byť užitočný pre
vnútroštátny súd.
Pokiaľ
ide o otázky týkajúce sa ustanovení o štátnej príslušnosti,
ukazuje sa, že žaloby podané v tejto súvislosti v rámci konaní
vo veci samej boli posúdené ako prípustné na základe vnútroštátneho
procesného ustanovenia, ktoré umožňuje podať aj určovaciu žalobu
s cieľom zabrániť porušeniu vážne ohrozeného práva. Ako vyplýva
z rozsudku vnútroštátneho súdu, tento súd dospel k záveru, že
uplatnenie ustanovení o štátnej príslušnosti môže skutočne tvoriť
prekážku v kariére pána Bosmana tým, že mu to zníži šance zamestnať
sa alebo byť nominovaný do súťaže klubom iného členského štátu.
Vnútroštátny súd na základe toho vyvodil záver, že návrhy podané pánom
Bosmanom, aby ustanovenia o štátnej príslušnosti boli v jeho
prípade vyhlásené za neuplatniteľné, splnili podmienky stanovené
uvedeným ustanovením.
V tomto
konaní neprislúcha Súdnemu dvoru znovu sa zaoberať týmto posúdením.
Hoci majú žaloby v konaniach vo veci samej určovací charakter
a tým, že ich cieľom je zabrániť porušeniu ohrozeného práva, musia
nevyhnutne vychádzať z predpokladov, ktoré sú svojou povahou
neisté, sú prípustné aj podľa vnútroštátneho práva, tak ako ho vykladal
vnútroštátny súd. Za takýchto okolností sú otázky položené týmto súdom
objektívne potrebné na vyriešenie sporov, o ktorých rozhoduje.
Z rozsudku,
ktorý vydal Cour de cassation 30. marca 1995, nakoniec nevyplýva,
že ustanovenia o štátnej príslušnosti nesúvisia s konaniami vo
veci samej. Cour de cassation iba rozhodol, že odvolanie podané URBSFA
proti rozsudku súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho
konania, vychádzalo z nesprávneho výkladu rozsudku. URBSFA totiž vo
svojom odvolaní tvrdila, že uvedený súd uznal za prípustnú jednu žalobu
pána Bosmana, ktorou sa domáhal toho, aby ustanovenia o štátnej
príslušnosti obsiahnuté v jej predpisoch boli v jeho prípade
vyhlásené za neuplatniteľné. Z rozsudku, ktorý vydal Cour de
cassation, totiž vyplýva, že podľa Cour d'appel bolo cieľom žaloby pána
Bosmana odstránenie prekážok v jeho kariére, ktoré by mohli
vyplynúť z uplatnenia nie ustanovení o štátnej príslušnosti
uvedených v predpise URBSFA, ktoré sa vzťahujú na hráčov inej
štátnej príslušnosti ako belgickej, ale z obdobných ustanovení
uvedených v predpisoch UEFA a iných národných zväzov, ktoré sú
jej členmi, ktoré sa naňho mohli vzťahovať ako na športovca, ktorý je
belgickým štátnym príslušníkom.
Z uvedeného
vyplýva, že Súdny dvor má právomoc odpovedať na otázky, ktoré mu
položil Cour d'appel de Liège.

O výklade článku 48 Zmluvy z hľadiska prestupových pravidiel
Prvou
otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článku 48 Zmluvy
odporuje uplatnenie pravidiel stanovených športovými zväzmi, podľa
ktorých profesionálny futbalový hráč, ktorý je štátnym príslušníkom
niektorého členského štátu, nemôže byť po skončení zmluvy, ktorou je
viazaný s klubom, angažovaný klubom z iného členského štátu,
pokiaľ tento klub nezaplatil pôvodnému klubu odškodnenie za prestup,
výcvik alebo profesionálny rast.

O uplatňovaní článku 48 na pravidlá vydávané športovými zväzmi
V tejto
súvislosti treba najprv preskúmať niektoré tvrdenia, ktoré boli uvedené
v súvislosti s uplatnením uvedeného ustanovenia na pravidlá
vydávané športovými zväzmi.
URBSFA
tvrdila, že iba veľké európske kluby možno považovať za podniky, zatiaľ
čo kluby ako RCL vykonávajú iba zanedbateľnú hospodársku činnosť.
Otázka položená vnútroštátnym súdom v súvislosti
s prestupovými pravidlami sa navyše netýka pracovnoprávnych vzťahov
medzi hráčmi a klubmi, ale hospodárskych vzťahov medzi klubmi, ako
aj dôsledkov slobody byť pridružený k športovému zväzu. Článok 48
Zmluvy teda nemožno uplatniť na prípad, o aký ide v konaní vo
veci samej.
UEFA
medziiným tvrdila, že orgány Spoločenstva vždy rešpektovali autonómnosť
športového hnutia, že je veľmi ťažké rozlišovať hospodárske
a športové aspekty futbalu a že rozhodnutie Súdneho dvora
o situácii profesionálnych športovcov by mohlo spochybniť
organizáciu futbalu ako takého. Hoci by sa článok 48 Zmluvy mal
uplatňovať na profesionálnych hráčov, vzhľadom na osobitosť tohto športu
by mala existovať istá pružnosť.
Nemecká
vláda najprv zdôraznila, že vo väčšine prípadov nemá šport, akým je
futbal, charakter hospodárskej činnosti. Ďalej tvrdila, že šport má vo
všeobecnosti niektoré prvky podobné kultúre, a pripomenula, že
v zmysle článku 128 ods. 1 Zmluvy ES musí Spoločenstvo
rešpektovať národnú a regionálnu kultúrnu rozmanitosť členských
štátov. Nakoniec poukázala na slobodu združovania a autonómnosť,
ktorú majú podľa vnútroštátneho práva športové zväzy, a uviedla, že
v zmysle zásady subsidiarity považovanej za všeobecnú zásadu sa
zásahy verejných orgánov a najmä orgánov Spoločenstva v tejto
oblasti musia obmedziť len na najnevyhnutnejšiu mieru.
V odpovedi
na tieto tvrdenia treba pripomenúť, že vzhľadom na ciele Spoločenstva
spadá športová činnosť pod právo Spoločenstva vtedy, ak je hospodárskou
činnosťou v zmysle článku 2 Zmluvy (pozri rozsudok
z 12. decembra 1974, Walrave, 36/74, Zb. s. 1405, bod 4).
Takým prípadom je aj činnosť profesionálnych alebo poloprofesionálnych
futbalistov, keď vykonávajú túto činnosť za mzdu alebo poskytujú služby
za odplatu (pozri rozsudok zo 14. júla 1976, Donà, 13/76, Zb.
s. 1333, bod 12).
Zároveň
treba poukázať na to, že v každom prípade na účely uplatnenia
ustanovení Spoločenstva o voľnom pohybe pracovníkov nie je
potrebné, aby bol zamestnávateľ podnikom, jedinou požiadavkou je
existencia pracovnoprávneho vzťahu alebo vôľa vytvoriť takýto vzťah.
Skutočnosť,
že prestupové pravidlá upravujú skôr hospodárske vzťahy medzi klubmi
ako pracovnoprávne vzťahy medzi klubmi a hráčmi, nevylučuje
uplatnenie článku 48 Zmluvy. Okolnosť, že zamestnávateľské kluby sú
povinné zaplatiť pri angažovaní hráča z iného klubu odškodnenie, sa
dotýka možností hráčov nájsť si zamestnanie, ako aj podmienok, za akých
je im toto zamestnanie ponúknuté.
Pokiaľ
ide o ťažkosti pri oddelení ekonomických a športových
aspektov futbalu, Súdny dvor uznal v bodoch 14 a 15 už
citovaného rozsudku Donà že ustanoveniam Spoločenstva o voľnom
pohybe osôb a služieb neodporuje právna úprava alebo prax založená
na dôvodoch, ktoré nemajú hospodársky charakter, a týkajú sa
špecifického charakteru a špecifických podmienok niektorých
športových stretnutí. Zdôraznil však, že obmedzenie pôsobnosti
predmetných ustanovení sa musí obmedzovať len na svoj vlastný účel.
Nemožno sa ho teda dovolávať s cieľom vylúčiť niektorú športovú
činnosť z pôsobnosti Zmluvy.
So
zreteľom na prípadné dôsledky tohto rozsudku na organizáciu futbalu ako
takého podľa ustálenej judikatúry platí, že hoci musia byť praktické
dôsledky každého súdneho rozhodnutia starostlivo zvažované, nemalo by sa
ísť až tak ďaleko, aby sa ovplyvnila objektivita práva a ohrozilo
jeho uplatnenie kvôli účinkom, ktoré môže mať súdne rozhodnutie. Okrem
toho by sa také účinky mali v prípade potreby vziať do úvahy pri
rozhodovaní, či vo výnimočných prípadoch treba obmedziť časové účinky
rozsudku (pozri najmä rozsudok zo 16. júla 1992, Legros a i.,
C‑163/90, Zb. s. I‑4625, bod 30).
Argument
založený na údajnej podobnosti športu a kultúry nemožno prijať,
pretože otázka položená vnútroštátnym súdom sa netýka podmienok výkonu
obmedzených právomocí Spoločenstva, akými sú tie, ktoré sú uvedené
v článku 128 ods. 1, ale rozsahu voľného pohybu pracovníkov
zaručeného článkom 48, ktorý je základnou slobodou v systéme
Spoločenstiev (pozri najmä rozsudok z 31. marca 1993, Kraus,
C‑19/92, Zb. s. I‑1663, bod 16).
Pokiaľ
ide o argumenty založené na zásade slobody združovania, treba
uznať, že táto zásada zakotvená v článku 11 Európskeho dohovoru
o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorá vyplýva zo
spoločných ústavných tradícií členských štátov, patrí k základným
právam, ktoré sú podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora potvrdenej
preambulou Jednotného európskeho aktu a článkom F ods. 2
Zmluvy o Európskej únii chránené v právnom poriadku
Spoločenstva.
Pravidlá
vydávané športovými zväzmi, na ktoré sa vnútroštátny súd odvoláva, však
nemožno považovať za nevyhnutné na zabezpečenie výkonu tejto slobody
týmito zväzmi, klubmi alebo ich hráčmi, ani za jej nevyhnutný dôsledok.
Nakoniec
zásada subsidiarity, tak ako ho vykladá nemecká vláda, teda že zásahy
verejných orgánov a najmä orgánov Spoločenstva sa v tejto
oblasti musia obmedziť len na najnevyhnutnejšiu mieru, nemôže mať za
následok to, že autonómnosť, ktorú majú súkromné zväzy pri prijímaní
športových predpisov, obmedzuje výkon práv priznaných Zmluvou
jednotlivcom.
Po
zamietnutí námietok týkajúcich sa uplatnenia článku 48 Zmluvy na
športové činnosti, akými sú činnosti profesionálnych futbalistov, treba
pripomenúť, že tak ako rozhodol Súdny dvor v bode 7 už citovanom
rozsudku Walrave, tento článok sa neuplatňuje iba na činnosť verejných
orgánov, ale vzťahuje sa aj na predpisy inej povahy zamerané na spoločnú
úpravu práce vykonávanej za mzdu.
Súdny
dvor totiž usúdil, že zrušenie prekážok voľného pohybu osôb medzi
členskými štátmi by bolo ohrozené, ak by odstránenie štátnych bariér
mohlo byť zmarené prekážkami vyplývajúcimi z výkonu právnej
autonómnosti zväzov a organizácií, na ktoré sa nevzťahuje verejné
právo (pozri rozsudok Walrave, už citovaný, bod 18).
Súdny
dvor ďalej zistil, že pracovné podmienky sú v jednotlivých
členských štátoch upravené jednak zákonmi alebo inými právnymi predpismi
a jednak zmluvami a inými aktmi uzavretými alebo prijatými
súkromnými osobami. Keby bola teda pôsobnosť článku 48 Zmluvy obmedzená
na akty verejných orgánov, mohol by vzniknúť nesúlad pri jeho uplatnení
(pozri rozsudok Walrave, už citovaný, bod 19). Toto riziko je obzvlášť
zrejmé v prípade, o aký ide v konaní vo veci samej,
pretože ako bolo zdôraznené v bode 24 tohto rozsudku, prestupové
pravidlá boli vydané v každom štáte rôznymi subjektmi alebo rôznymi
postupmi.
UEFA
namieta, že takýto výklad vedie k tomu, že článok 48 Zmluvy má
viac obmedzujúci charakter pre jednotlivcov ako pre členské štáty, ktoré
môžu ako jediné využiť obmedzenia odôvodnené verejným poriadkom,
verejnou bezpečnosťou a ochranou verejného zdravia.
Táto
argumentácia vychádza z nesprávneho predpokladu. Nič totiž nebráni
tomu, aby sa jednotlivci odvolávali na dôvody verejného poriadku,
verejnej bezpečnosti a ochrany verejného zdravia. Verejný alebo
súkromný charakter predmetných predpisov nemá žiaden vplyv na dosah
alebo obsah uvedených dôvodov.
Článok
48 Zmluvy sa preto uplatňuje na pravidlá vydávané športovými zväzmi ako
URBSFA, FIFA alebo UEFA, ktoré určujú podmienky výkonu zárobkovej
činnosti profesionálnych športovcov.

O otázke, či má situácia, ktorou sa zaoberá vnútroštátny súd, čisto vnútroštátny charakter
UEFA
tvrdí, že konania vedené na vnútroštátnom súde sa týkajú výlučne
vnútornej situácie belgického štátu, na ktorú sa nevzťahuje článok 48
Zmluvy. Tieto spory sa totiž týkajú belgického hráča, ktorého prestup
nebol úspešný z dôvodu postupu belgického klubu a belgického
zväzu.
Z ustálenej
judikatúry samozrejme vyplýva (pozri najmä rozsudky
z 28. marca 1979, Saunders, 175/78, Zb. s. 1129, bod 11;
z 28. júna 1984, Moser, 180/83, Zb. s. 2539, bod 15;
z 28. januára 1992, Steen, C‑332/90, Zb. s. I‑341, bod 9,
a Kraus, už citovaný, bod 15), že ustanovenia Zmluvy o voľnom
pohybe pracovníkov a najmä jej článok 48 nemožno uplatňovať na
čisto vnútroštátne situácie daného členského štátu, tzn. ak chýba
akýkoľvek faktor, ktorý by potvrdil akúkoľvek súvislosť so situáciami
predpokladanými právom Spoločenstva.
Zo
skutkových zistení vnútroštátneho súdu však vyplýva, že pán Bosman
uzavrel pracovnú zmluvu s klubom iného členského štátu
s cieľom výkonu zárobkovej činnosti na území tohto štátu. Tak ako
pán Bosman správne uviedol, prijal tým skutočne ponúknuté pracovné
miesto v zmysle článku 48 ods. 3 písm. a).
Keďže
predmetnú situáciu v konaniach vo veci samej nebolo možné
kvalifikovať ako čisto vnútroštátnu, argument UEFA treba zamietnuť.

O existencii prekážok voľného pohybu pracovníkov
Treba
preskúmať, či prestupové pravidlá tvoria prekážku voľného pohybu
pracovníkov, ktorú článok 48 Zmluvy zakazuje.
Tak
ako Súdny dvor už niekoľkokrát konštatoval, voľný pohyb pracovníkov je
jednou zo základných zásad Spoločenstva a ustanovenia Zmluvy, ktoré
túto slobodu zaručujú, majú priamy účinok od skončenia prechodného
obdobia.
Súdny
dvor zároveň dospel k názoru, že všetky ustanovenia Zmluvy
o voľnom pohybe pracovníkov majú štátnym príslušníkom Spoločenstva
uľahčiť výkon všetkých povolaní na území Spoločenstva a vylučujú
opatrenia, ktoré by mohli znevýhodniť príslušníkov Spoločenstva pri
výkone hospodárskej činnosti na území iného členského štátu (pozri
rozsudky zo 7. júla 1988, Stanton, 143/87, Zb. s. 3877, bod
13, a zo 7. júla 1992, Singh, C‑370/90, Zb. s. I‑4265,
bod 16).
V týchto
súvislostiach majú príslušníci členských štátov najmä právo, ktoré im
priamo vyplýva zo Zmluvy, odísť z krajiny pôvodu na územie iného
členského štátu a zdržiavať sa tam s cieľom výkonu
hospodárskej činnosti (pozri najmä rozsudky z 5. februára
1991, Roux, C‑363/89, Zb. s. I‑273, bod 9, a Singh, už
citovaný, bod 17).
Ustanovenia,
ktoré bránia príslušníkovi členského štátu odísť zo svojej krajiny
pôvodu s cieľom výkonu práva voľného pohybu alebo ho od odchodu
odrádzajú, sú preto prekážkami tejto slobody, aj keď sa uplatňujú
nezávisle na štátnej príslušnosti dotknutých pracovníkov (pozri tiež
rozsudok zo 7. marca 1991, Masgio, C‑10/90, Zb. s. I‑1119,
body 18 a 19).
Súdny
dvor uviedol v rozsudku z 27. septembra 1988 Daily Mail
and General Trust (81/87, Zb. s. 5483, bod 16), že hoci majú
ustanovenia Zmluvy o slobode usadiť sa za cieľ zabezpečiť najmä
prospech z vnútroštátneho zaobchádzania v hostiteľskom
členskom štáte, zakazujú tiež členskému štátu pôvodu brániť svojmu
štátnemu príslušníkovi alebo spoločnosti založenej podľa jeho zákonov
a zodpovedajúcej definícii z článku 58 usadiť sa v inom
členskom štáte. Práva zaručené článkami 52 a nasl. Zmluvy by boli
zbavené svojej podstaty, keby členský štát pôvodu mohol zakázať podnikom
odísť z jeho územia s cieľom usadiť sa v inom členskom
štáte. Rovnaké úvahy vznikajú, pokiaľ ide o článok 48,
v súvislosti s predpismi obmedzujúcimi voľný pohyb štátnych
príslušníkov členského štátu, ktorí chcú vykonávať zárobkovú činnosť
v inom členskom štáte.
Je
pravda, že prestupové pravidlá, ktoré sú predmetom konaní vo veci
samej, platia aj pre prestupy hráčov medzi klubmi, ktoré sú členmi
rôznych národných zväzov v rámci toho istého členského štátu,
a že prestupy medzi klubmi, ktoré sú členmi toho istého národného
zväzu, sú upravené obdobnými pravidlami.
Ako
však upozornil pán Bosman, dánska vláda a generálny advokát
v bodoch 209 a 210 svojich návrhov, tieto pravidlá môžu
obmedziť voľný pohyb hráčov, ktorí chcú vykonávať svoju činnosť
v inom členskom štáte, tým, že im bránia alebo ich odrádzajú od
toho, aby odišli z klubov, ktorých sú členmi, a to aj po
uplynutí platnosti pracovných zmlúv, ktorými sú s klubmi viazaní.
Keďže
tieto pravidlá ustanovujú, že profesionálny futbalista nemôže vykonávať
svoju činnosť v novom klube so sídlom v inom členskom štáte,
pokiaľ tento klub nezaplatil bývalému klubu odškodnenie za prestup,
ktorého výška bola dojednaná medzi obidvoma klubmi alebo bola určená
podľa predpisov športových zväzov, tvoria prekážku voľného pohybu
pracovníkov.
Tak
ako správne zdôraznil vnútroštátny súd, toto určenie neovplyvnila
okolnosť, že v prestupových pravidlách, ktoré prijala v roku
1990 UEFA, je ustanovené, že hospodárske vzťahy medzi dvoma klubmi
nemajú vplyv na činnosť hráča, ktorý môže slobodne hrať za svoj nový
klub. Nový klub je totiž stále povinný zaplatiť odškodnenie, inak mu
hrozia sankcie, ktoré môžu vyústiť až do vylúčenia klubu kvôli dlhom, čo
mu účinne bráni v angažovaní hráča z klubu iného členského
štátu bez úhrady príslušnej sumy odškodnenia.
Tento
záver nebol vyvrátený ani judikatúrou Súdneho dvora, na ktorú sa
odvolávali URBSFA a UEFA, ktorá vylučuje uplatnenie článku 30
Zmluvy na opatrenia, ktoré obmedzujú alebo zakazujú niektoré spôsoby
predaja, pokiaľ sa vzťahujú na všetky zúčastnené subjekty vykonávajúce
svoju činnosť na vnútroštátnom území a pokiaľ sa z právneho
i skutkového hľadiska dotýkajú uvádzania na trh domácich výrobkov
a rovnako aj výrobkov pochádzajúcich z iných členských štátov
(pozri rozsudok z 24. novembra 1993 Keck a Mithouard,
C‑267/91 a C‑268/91, Zb. s. I‑6097, bod 16).
Stačí
totiž uviesť, že hoci predmetné pravidlá v konaniach vo veci samej
platia aj pre prestupy medzi klubmi, ktoré sú členmi rôznych národných
zväzov v jednom členskom štáte a zodpovedajú pravidlám,
ktorými sa riadia prestupy medzi klubmi, ktoré sú členmi toho istého
zväzu, nič to nemení na tom, že priamo ovplyvňujú prístup hráčov
k trhu práce v iných členských štátoch, a tak môžu
predstavovať prekážku voľnému pohybu pracovníkov. Nemožno ich teda
postaviť na roveň predpisom o spôsoboch predaja tovarov,
v prípade ktorých rozsudok Keck a Mithouard rozhodol, že
nespadajú do pôsobnosti článku 30 Zmluvy (pozri tiež rozsudok týkajúci
sa slobodného poskytovania služieb z 10. mája 1995, Alpine
Investments, C‑384/93, Zb. s. I‑1141, body 36 až 38).
Z toho
dôvodu predstavujú prestupové pravidlá prekážky voľného pohybu
pracovníkov, ktoré článok 48 Zmluvy v zásade zakazuje. Inak by tomu
bolo iba vtedy, keby uvedené predpisy sledovali legitímny cieľ
zlučiteľný so Zmluvou a boli by odôvodnené naliehavými dôvodmi
všeobecného záujmu. V tomto prípade by navyše uplatnenie týchto
pravidiel muselo zabezpečiť uskutočnenie uvedeného cieľa a nesmelo
by prekročiť hranicu nevyhnutnú na jeho dosiahnutie (pozri najmä
rozsudky Kraus, už citovaný, bod 32, a z 30. novembra
1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 37).

O existencii oprávnených dôvodov
URBSFA,
UEFA, ako aj francúzska a talianska vláda najprv tvrdili, že
prestupové pravidlá sú odôvodnené snahou udržať finančnú a športovú
rovnováhu medzi klubmi a podporiť vyhľadávanie talentov
a výchovu mladých hráčov.
Vzhľadom
na značný spoločenský význam športovej činnosti a najmä futbalu
v Spoločenstve treba uznať, že ciele spočívajúce v zabezpečení
rovnováhy medzi klubmi ochranou istej rovnosti príležitostí
a neistoty výsledkov, ako aj v podporovaní angažovania
a výchovy mladých hráčov, sú legitímne.
Pokiaľ
ide o prvý z uvedených cieľov, pán Bosman správne poukázal na
to, že uplatnenie prestupových pravidiel nie je primeraným prostriedkom
na zachovanie finančnej a športovej rovnováhy vo svete futbalu.
Pravidlá nebránia najbohatším klubom zaistiť si služby najlepších hráčov
a ani tomu, aby disponibilné finančné prostriedky boli
rozhodujúcim prvkom športovej súťaže, čím sa výrazne narušuje rovnováha
medzi klubmi.
Pokiaľ
ide o druhý cieľ, treba pripustiť, že perspektíva vyberania
odškodnení za prestupy, profesionálny rast alebo výcvik hráčov je
skutočne spôsobilá podporovať futbalové kluby v tom, aby
vyhľadávali talenty a vychovávali mladých hráčov.
Keďže
však nie je možné s istotou predpovedať športovú budúcnosť mladých
hráčov a len obmedzený počet týchto hráčov bude hrať profesionálny
futbal, majú tieto odškodnenia náhodný a neistý charakter
a v každom prípade nezávisia od skutočných nákladov
vynakladaných klubmi na výchovu tak budúcich profesionálnych hráčov, ako
aj tých hráčov, ktorí sa profesionálnymi hráčmi nikdy nestanú. Za
takýchto okolností nemôže byť perspektíva vyberania odškodnení za
prestupy rozhodujúcim faktorom podpory angažovania a výchovy
mladých športovcov a ani primeraným prostriedkom financovania
týchto činností, najmä v prípade malých klubov.
Ako
totiž uviedol generálny advokát v bodoch 226 a nasl. svojich
návrhov, rovnaké ciele možno dosiahnuť spôsobom, ktorý je prinajmenšom
rovnako účinný, inými prostriedkami, ktoré netvoria prekážku voľného
pohybu pracovníkov.
Takisto sa tvrdilo, že prestupové pravidlá sú nevyhnutné na zachovanie svetovej organizácie futbalu.
V tejto
súvislosti treba uviesť, že toto konanie sa týka uplatnenia uvedených
pravidiel v Spoločenstve a nie vzťahov medzi národnými zväzmi
členských štátov a zväzmi tretích krajín. Uplatnenie rozdielnych
pravidiel na prestupy medzi klubmi z národných zväzov Spoločenstva
a na prestupy medzi týmito klubmi a klubmi združenými
v národných zväzoch tretích krajín nie je totiž takej povahy, že by
spôsobovalo osobitné problémy. Ako vyplýva z horeuvedených bodov
22 a 23, pravidlá, ktoré doteraz upravovali prestupy v rámci
národných zväzov niektorých členských štátov, sa odlišujú od tých, ktoré
platia na medzinárodnej úrovni.
Napokon
tvrdenie, podľa ktorého sú uvedené pravidlá potrebné na kompenzáciu
nákladov, ktoré museli kluby vynaložiť na zaplatenie odškodnení pri
angažovaní svojich hráčov, nemožno prijať, pretože smeruje
k ospravedlneniu zachovania prekážok voľného pohybu pracovníkov len
na základe skutočnosti, že tieto prekážky mohli v minulosti
existovať.
Na
prvú otázku teda treba odpovedať tak, že článku 48 Zmluvy odporuje
uplatňovanie pravidiel vydávaných športovými zväzmi, podľa ktorých
profesionálny futbalista, ktorý je štátnym príslušníkom niektorého
členského štátu, nemôže byť po skončení zmluvy, ktorou je viazaný
s klubom, zamestnaný klubom z iného členského štátu, pokiaľ
tento klub nezaplatil pôvodnému klubu odškodnenie za prestup, výcvik
alebo profesionálny rast.

O výklade článku 48 Zmluvy z hľadiska ustanovení o štátnej príslušnosti
Vnútroštátny
sudca sa svojou druhou otázkou v podstate pýta, či článok 48
Zmluvy vylučuje uplatnenie predpisov vydaných športovými zväzmi, podľa
ktorých môžu futbalové kluby nominovať na zápasy v rámci súťaží,
ktoré organizujú futbalové zväzy, iba obmedzený počet profesionálnych
hráčov z iných členských štátov.

O existencii prekážky voľného pohybu pracovníkov
Ako
už uviedol Súdny dvor v bode 87, článok 48 Zmluvy sa uplatňuje na
pravidlá vydávané športovými zväzmi, ktoré určujú podmienky výkonu
zárobkovej činnosti profesionálnych hráčov. Treba teda preskúmať, či
ustanovenia o štátnej príslušnosti tvoria prekážku voľného pohybu
pracovníkov zakázanú článkom 48.
Článok
48 ods. 2 výslovne stanovuje, že voľný pohyb pracovníkov zahŕňa
zrušenie akejkoľvek diskriminácie pracovníkov členských štátov na
základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za
prácu a ostatné pracovné podmienky.
Toto
ustanovenie bolo vykonané najmä článkom 4 nariadenia Rady (EHS)
č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu
pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257,
s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15), v zmysle ktorého sa
ustanovenia zákona, iného právneho predpisu alebo správneho opatrenia
členských štátov, ktoré číselne alebo percentuálne obmedzujú
zamestnávanie cudzincov v ktoromkoľvek podniku, odvetví alebo
regióne, prípadne na celoštátnej úrovni, nepoužijú na štátnych
príslušníkov ostatných členských štátov.
Rovnakej
zásade odporuje to, aby ustanovenia uvedené v predpisoch
športových zväzov obmedzovali právo profesionálnych hráčov, ktorí sú
štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, zúčastniť sa na
futbalových stretnutiach (pozri rozsudok Donà, už citovaný, bod 19).
Z tohto
hľadiska skutočnosť, že sa tieto ustanovenia netýkajú zamestnávania
týchto hráčov, ktoré nie je obmedzené, ale možnosti pre ich kluby
nominovať ich na oficiálny zápas, nie je relevantná. Pokiaľ je účasť na
týchto športových stretnutiach hlavným predmetom činnosti
profesionálneho hráča, je zrejmé, že pravidlo, ktoré ju obmedzuje,
obmedzuje zároveň aj možnosti zamestnania tohto hráča.

O existencii oprávnených dôvodov
Po
potvrdení existencie prekážky treba preskúmať, či môže byť odôvodnená
z hľadiska článku 48 Zmluvy.
URBSFA,
UEFA, ako aj nemecká, francúzska a talianska vláda tvrdia, že
ustanovenia o štátnej príslušnosti sú odôvodnené dôvodmi, ktoré
nemajú hospodársky charakter a týkajú sa výlučne športu ako takého.
Po
prvé, slúžia na zachovanie tradičného zväzku medzi každým klubom
a jeho krajinou, ktorý má veľký význam v tom, že verejnosti
umožňuje stotožniť sa s obľúbeným klubom a zabezpečuje účinné
reprezentovanie krajiny klubmi zúčastňujúcimi sa medzinárodných súťaží.
Po
druhé, sú tieto ustanovenia potrebné na vytvorenie dostatočnej rezervy
domácich hráčov, aby národné mužstvá mohli nasadiť najlepších hráčov do
všetkých postavení v mužstve.
Po
tretie, prispievajú k zachovaniu športovej rovnováhy medzi klubmi
tým, že najbohatším klubom bránia vo využívaní služieb najlepších
hráčov.
UEFA
nakoniec zdôrazňuje, že pravidlo „3 + 2“ bolo vypracované
v spolupráci s Komisiou a že musí byť pravidelne
revidované s ohľadom na vývoj politiky Spoločenstva.
V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že v bodoch 14 a 15 už
citovaného rozsudku Donà Súdny dvor uznal, že ustanovenia Zmluvy
o voľnom pohybe osôb nebránia prijatiu predpisov alebo praxe
vylučujúcich zahraničných hráčov z niektorých stretnutí, akými sú
napríklad zápasy medzi národnými mužstvami rôznych krajín,
z dôvodov, ktoré nemajú hospodársky charakter a týkajú sa
špecifického charakteru a špecifických podmienok týchto stretnutí,
a teda iba športu ako takého. Súdny dvor však zdôraznil, že toto
obmedzenie pôsobnosti predmetných ustanovení sa musí obmedzovať na svoj
vlastný účel.
V danom
prípade sa ustanovenia o štátnej príslušnosti netýkajú
špecifických športových stretnutí medzi reprezentačnými mužstvami
krajín, ale všetkých oficiálnych stretnutí medzi klubmi a na
základe toho podstaty činnosti vykonávanej profesionálnymi hráčmi.
Za
týchto okolností nemožno ustanovenia o štátnej príslušnosti
považovať za zlučiteľné s článkom 48 Zmluvy, inak by toto
ustanovenie stratilo svoj potrebný účinok a poprelo by základné
právo slobodného prístupu k zamestnaniu, ktoré Zmluva priznáva ako
individuálne právo každému pracovníkovi Spoločenstva (pozri
k tomuto bodu rozsudok z 15. októbra 1987, Heylens,
222/86, Zb. s. 4097, bod 14).
Žiaden
z argumentov predložených športovými zväzmi a vládami, ktoré
predložili pripomienky, nie je takej povahy, aby mohol tento záver
spochybniť.
Po
prvé, treba zdôrazniť, že zväzok medzi futbalovým klubom
a členským štátom, v ktorom je klub usadený, nemožno považovať
za nevyhnutne spojený so športovou činnosťou, práve tak ako ho nemožno
považovať za zväzok spájajúci tento klub s jeho štvrťou, mestom
alebo regiónom, alebo v prípade Spojeného kráľovstva s územím
pokrytým každým zo štyroch zväzov. Hoci sa národné šampionáty hrajú
medzi klubmi z rôznych regiónov, miest alebo štvrtí, žiadne
pravidlo neobmedzuje právo klubov nominovať na tieto futbalové zápasy
hráčov z iných regiónov, miest alebo štvrtí.
Účasť
na medzinárodných súťažiach je vyhradená klubom, ktoré dosiahli
najlepšie športové výsledky vo svojich krajinách, pričom štátna
príslušnosť ich hráčov nemá nijaký osobitný význam.
Po
druhé, treba poukázať na to, že hoci národné mužstvá musia byť zložené
z hráčov so štátnou príslušnosťou danej krajiny, títo hráči nemusia
mať nevyhnutne registrované právo hrať pre kluby tejto krajiny.
V zmysle predpisov športových zväzov totiž platí, že kluby, ktoré
zamestnávajú zahraničných hráčov, sú povinné umožniť týmto hráčom
zúčastniť sa niektorých stretnutí za národné reprezentačné mužstvo ich
krajiny.
Okrem
toho, hoci má voľný pohyb pracovníkov otvorením trhu práce jedného
členského štátu pre štátnych príslušníkov iných členských štátov za
následok obmedzenie možností pre domácich pracovníkov nájsť si
zamestnanie na území svojho štátu, na druhej strane tým istým
pracovníkom zároveň otvára nové perspektívy zamestnania v iných
členských štátoch. To sa týka samozrejme aj profesionálnych futbalistov.
Po
tretie, pokiaľ ide o cieľ zachovať športovú rovnováhu, treba
uviesť, že ustanovenia o štátnej príslušnosti, ktoré bránia
najbohatším klubom najímať najlepších zahraničných hráčov, nemôžu tento
cieľ dosiahnuť, pokiaľ žiadne pravidlo neobmedzí možnosť týchto klubov
angažovať najlepších domácich hráčov, ktorá túto rovnováhu ohrozuje
rovnakým spôsobom.
Nakoniec,
pokiaľ ide o argument týkajúci sa účasti Komisie na vypracovaní
pravidla „3 + 2“, treba uviesť, že Komisia nie je oprávnená
dávať záruky týkajúce sa súladu určitého správania so Zmluvou okrem
prípadov, keď jej takéto právomoci boli výslovne priznané (pozri tiež
rozsudok z 27. mája 1981, Essevi a Salengo, 142/80
a 143/80, Zb. s. 1413, bod 16). V žiadnom prípade nie je
oprávnená schváliť správanie, ktoré by bolo v rozpore so Zmluvou.
Z uvedeného
vyplýva, že článku 48 Zmluvy odporuje uplatňovanie pravidiel vydávaných
športovými zväzmi, podľa ktorých môžu futbalové kluby nominovať na
futbalové zápasy v rámci súťaží organizovaných športovými zväzmi
iba obmedzený počet profesionálnych hráčov, ktorí sú štátnymi
príslušníkmi iných členských štátov.

O výklade článkov 85 a 86 Zmluvy
Keďže
obidva druhy pravidiel, ktorých sa týkajú prejudiciálne otázky, sú
v rozpore s článkom 48, k výkladu článku 85 a 86
Zmluvy sa netreba vyjadrovať.

O časovej účinnosti tohto rozsudku
UEFA
a URBSFA upozornili Súdny dvor vo svojich písomných a ústnych
pripomienkach na vážne dôsledky, ktoré by z jeho rozsudku mohli
vyplynúť pre organizáciu futbalu ako takého, ak by dospel k názoru,
že prestupové pravidlá a ustanovenia o štátnej príslušnosti
sú nezlučiteľné so Zmluvou.
Pán
Bosman navrhol Súdnemu dvoru možnosť časovo obmedziť účinky rozsudku,
pokiaľ ide o prestupové pravidlá, zároveň však naznačil, že také
riešenie nie je nevyhnutné.
Podľa
ustálenej judikatúry platí, že výklad pravidla práva Spoločenstva
podaný Súdnym dvorom v rámci právomoci, ktorú mu priznáva článok
177 Zmluvy, vysvetľuje a v prípade potreby definuje význam
a pôsobnosť tohto pravidla, tak ako má alebo malo byť chápané alebo
uplatňované od okamihu nadobudnutia jeho účinnosti. Z toho
vyplýva, že takto vyložené pravidlo môže a musí byť uplatnené
samotným súdom aj na právne vzťahy vzniknuté a vytvorené pred
vydaním rozsudku vo veci žiadosti o výklad, ak sú inak splnené
podmienky umožňujúce podať na príslušné súdy návrh na začatie konania
týkajúceho sa uplatnenia tohto pravidla (pozri najmä rozsudok
z 2. februára 1988, Blaizot, 24/86, Zb. s. 379, bod 27).
Iba
výnimočne môže Súdny dvor pri uplatnení všeobecnej zásady právnej
istoty vyplývajúcej z právneho poriadku Spoločenstva obmedziť
možnosť všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ku ktorému
poskytol výklad, s cieľom spochybnenia právnych vzťahov založených
v dobrej viere. Podobné obmedzenie môže povoliť iba Súdny dvor
v samotnom rozsudku, ktorým rozhoduje o požadovanom výklade
(pozri najmä rozsudky Blaizot, už citovaný, bod 28, a Legros
a i., už citovaný, bod 30).
V tomto
konaní mohli osobitosti pravidiel vydaných športovými zväzmi
o prestupoch hráčov medzi klubmi rôznych členských štátov
a takisto skutočnosť, že rovnaké alebo obdobné pravidlá sa
uplatňovali na prestupy medzi klubmi z toho istého národného zväzu,
ako aj na prestupy medzi klubmi z rôznych národných zväzov toho
istého členského štátu, vytvoriť stav neistoty, pokiaľ ide
o zlučiteľnosť týchto pravidiel s právom Spoločenstva.
Za
týchto okolností naliehavé požiadavky právnej istoty bránia
spochybňovaniu právnych situácií, ktoré už v minulosti stratili
svoje účinky. Treba však ustanoviť výnimku v prospech osôb, ktoré
vo vhodnom čase podnikli kroky na obhajobu svojich práv. Nakoniec treba
upresniť, že obmedzenie účinkov uvedeného výkladu možno povoliť iba
v súvislosti s odškodneniami za prestup, výcvik
alebo profesionálny rast, ktoré sú ku dňu vydania tohto rozsudku už
zaplatené alebo sú splatné na základe záväzku vzniknutého pred týmto
dátumom.
Preto
treba rozhodnúť, že priameho účinku článku 48 Zmluvy sa nemožno
dovolávať na podporu nárokov týkajúcich sa odškodnenia za prestup,
výcvik alebo profesionálny rast, ktoré bolo ku dňu vyhlásenia tohto
rozsudku zaplatené alebo je splatné na základe záväzku vzniknutého pred
týmto dátumom, s výnimkou osôb, ktoré pred týmto dátumom podali na
súd žalobu alebo vzniesli obdobný návrh podľa uplatniteľného
vnútroštátneho práva.
Naproti
tomu nemožno pripustiť obmedzenie časových účinkov tohto rozsudku
v prípade ustanovení o štátnej príslušnosti. Na základe už
citovaných rozsudkov Walrave a Donà nemohli totiž dotknuté osoby
považovať diskrimináciu vyplývajúcu z týchto ustanovení za
zlučiteľnú s článkom 48 Zmluvy.

O trovách
Trovy
konania, ktoré vznikli dánskej, nemeckej, francúzskej a talianskej
vláde a Komisii Európskych spoločenstiev v súvislosti
s predložením pripomienok Súdnemu dvoru, nemôžu byť nahradené.
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu
k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.
Z týchto dôvodov Súdny
dvor rozhodol o otázkach položených rozsudkom Cour d'appel de
Liège z 1. októbra 1993 takto:
1.
Článku
48 Zmluvy EHS odporuje uplatňovanie pravidiel vydávaných
športovými zväzmi, podľa ktorých profesionálny futbalista, ktorý je
štátnym príslušníkom niektorého členského štátu, nemôže byť po skončení
zmluvy, ktorou je viazaný s klubom, zamestnaný klubom z iného
členského štátu, pokiaľ tento klub nezaplatil pôvodnému klubu
odškodnenie za prestup, výcvik alebo profesionálny rast.
2.
Článku
48 Zmluvy EHS odporuje uplatňovanie pravidiel vydávaných
športovými zväzmi, podľa ktorých môžu futbalové kluby nominovať na
futbalové zápasy v rámci súťaží organizovaných športovými zväzmi
iba obmedzený počet profesionálnych hráčov, ktorí sú štátnymi
príslušníkmi iných členských štátov.
3.
Priameho
účinku článku 48 Zmluvy EHS sa nemožno dovolávať na podporu
nárokov týkajúcich sa odškodnenia za prestup, výcvik alebo profesionálny
rast, ktoré bolo ku dňa vydania tohto rozsudku zaplatené alebo je
splatné na základe záväzku vzniknutého pred týmto dátumom,
s výnimkou osôb, ktoré pred týmto dátumom podali na súd žalobu
alebo vzniesli obdobný návrh podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva.
Rodríguez Iglesias
Kakouris      Edward
Hirsch
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray      Jann
Ragnemalm
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. decembra 1995.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: francúzština.