CELEX: 62003CJ0511
Veterinærpoliti
beskyttelsesforanstaltninger med hensyn til bovin spongiform encephalopati (kogalskab)
opfodring af drøvtyggerarter med proteiner af andre arter end drøvtyggere
en medlemsstats erstatningsansvar for tab, som er forvoldt borgerne på grund af tilsidesættelser af fællesskabsretten, der må tilregnes staten
lovvalg
pligt til at rejse passivitetssøgsmål mod Kommissionen

1       Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører i det væsentlige fortolkningen af fællesskabsretten for så vidt angår en medlemsstats
erstatningsansvar, når den har undladt at anlægge sag mod Kommissionen for de Europæiske Fællesskaber ved Domstolen.
2       Spørgsmålene er blevet rejst under en tvist mellem Nederlandene og Ten Kate Holding Musselkanaal BV, Ten Kate Europrodukten
BV og Ten Kate Produktie Maatschappij BV (herefter »Ten Kate m.fl.«), virksomheder, der ved hjælp af forarbejdning af svinefedt
fremstiller proteiner til anvendelse i kunstig mælk til kalve. Formålet med søgsmålet er at få fastslået, at Nederlandene
er erstatningsansvarlig for det tab, som Ten Kate m.fl. har lidt som følge af, at de ikke kunne markedsføre disse proteiner.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser
3       Som led i foranstaltninger til bekæmpelse af kogalskab (herefter »BSE«) vedtog Kommissionen beslutning 94/381/EF af 27. juni
1994 om bestemte beskyttelsesforanstaltninger med hensyn til bovin spongiform encephalopati og opfodring med protein af pattedyr
(EFT L 172, s. 23). Beslutningens artikel 1 bestemmer:
»1.      Inden 30 dage efter meddelelse af denne beslutning forbyder medlemsstaterne, at drøvtyggerarter fodres med protein af pattedyrvæv.
2.      Medlemsstater, som håndhæver et system, der gør det muligt at skelne mellem animalsk protein af drøvtyggerarter og af ikke-drøvtyggerarter,
bemyndiges dog af Kommissionen efter proceduren i artikel 17 i direktiv 90/425/EØF til at tillade, at drøvtyggere fodres med
protein af andre arter end drøvtyggere.«
4       Artikel 17 i Rådets direktiv 90/425/EØF af 26. juni 1990 om veterinærkontrol og zooteknisk kontrol i samhandelen med visse
levende dyr og produkter inden for Fællesskabet med henblik på gennemførelse af det indre marked (EFT L 224, s. 29) bestemmer:
»Når der henvises til fremgangsmåden i denne artikel, træffer Den Stående Veterinærkomité, der er nedsat ved afgørelse 68/361/EØF,
afgørelse i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i artikel 17 i direktiv 89/662/EØF.«
5       Artikel 17 i Rådets direktiv 89/662/EØF af 11. december 1989 om veterinærkontrol i samhandelen i Fællesskabet med henblik
på gennemførelse af det indre marked (EFT L 395, s. 13), som ændret (EFT 1990 L 151, s. 40), bestemmer:
»1.      Når der henvises til den fremgangsmåde, der er fastsat i denne artikel, indbringer formanden straks sagen for Den Stående
Veterinærkomité, der er nedsat ved afgørelse 68/361/EØF, i det følgende benævnt »komitéen«, enten på eget initiativ eller
på anmodning af en medlemsstat.
2.      Kommissionens repræsentant forelægger komitéen et udkast til de foranstaltninger, der skal træffes. Komitéen afgiver udtalelse
om dette udkast inden for en frist på to dage. Den udtaler sig med det flertal, som er fastsat i traktatens artikel 148, stk. 2
[nu artikel 205, stk. 2, EF], for vedtagelse af de afgørelser, som Rådet skal træffe på forslag af Kommissionen. Under afstemningen
i komitéen tildeles de stemmer, der afgives af repræsentanterne for medlemsstaterne, den vægt, som er fastlagt i nævnte artikel.
Formanden deltager ikke i afstemningen.
3.      Kommissionen vedtager de påtænkte foranstaltninger, når de er i overensstemmelse med komitéens udtalelser.
4.      Er de påtænkte foranstaltninger ikke i overensstemmelse med komitéens udtalelse, eller er der ikke afgivet nogen udtalelse,
forelægger Kommissionen straks Rådet et forslag til de foranstaltninger, der skal træffes.
Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal.
Har Rådet ikke truffet afgørelse inden 15 dage efter forslagets forelæggelse, vedtages de foreslåede foranstaltninger af Kommissionen,
medmindre Rådet med simpelt flertal har udtalt sig imod dem.«
6       Den forelæggende ret henviser i sin afgørelse til den oprindelige affattelse af artikel 17, før berigtigelsen i 1990. Denne
versions stykke 2 havde følgende ordlyd:
»Komitéen afgiver udtalelse om dette udkast inden for en frist, som formanden kan fastsætte under hensyntagen til, hvor meget
det pågældende spørgsmål haster.«
7       Kommissionens beslutning 96/449/EF af 18. juli 1996 om godkendelse af alternative varmebehandlingssystemer til forarbejdning
af animalsk affald med henblik på inaktivering af spongiform encephalopati-agenser (EFT L 184, s. 43) forbød forarbejdning
af animalsk affald fra pattedyr, med undtagelse af forarbejdning efter en bestemt fremgangsmåde, navnlig varmebehandling.
For at give virksomhederne lejlighed til at tilpasse eller udskifte deres anlæg, skulle beslutning 96/449 træde i kraft den
1. april 1997.

Nationale bestemmelser
8       Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den offentlige branchesammenslutning for kvægfoder (Productschap voor veevoeder,
herefter »Productschap«) med henblik på at få bemyndigelse fra Kommissionen som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i beslutning
94/381, efter samordning mellem de berørte erhvervsdrivende og de kompetente myndigheder, i en protokol om »udskillelse af
proteiner«, der var vedlagt som bilag til den bekendtgørelse, der regulerede forarbejdning af animalske produkter i dyrefoder
af 9. november 1994 (Verordening Veevoeder regelingdierlijke producten in diervoeders 1994, herefter »bekendtgørelsen af 1994«),
udarbejdede en ordning til fremstilling og kontrol, hvorved proteiner af drøvtyggere kunne udskilles fra proteiner af ikke-drøvtyggere,
f.eks. svin.
9       Ved skrivelse af 29. november 1994 anmodede den nederlandske regering Kommissionen om bemyndigelse til at anvende protokollen
om proteinudskillelse efter proceduren i artikel 17 i direktiv 90/425, i overensstemmelse med beslutning 94/381.
10     Under afventning af Kommissionens bemyndigelse undlod den kompetente minister at godkende bekendtgørelsen af 1994. Ten Kate
m.fl. tilpassede deres fremstillingsproces til protokollen om proteinudskillelse. Det nationale kvæg- og kødinspektorat (Rijksdienst
voor de keuring van Vee en Vlees, herefter »RVV«) gav selskaberne tilladelse til at anvende denne fremgangsmåde.
11     Den nederlandske regering opfordrede ved skrivelse af 18. december 1995 Kommissionen til at iværksætte bemyndigelsesproceduren.
Regeringen gentog anmodningen ved skrivelsen af 27. juni 1997, hvorved den understregede betydningen af, at Kommissionen gav
et endeligt svar, således at Kongeriget Nederlandene kunne give virksomhederne klare oplysninger på området.
12     Efter vedtagelsen af beslutning 96/449 blev de nederlandske bestemmelser ændret ved bekendtgørelse af 25. marts 1997 om varmebehandlingssystemer
og slutprodukter (Regeling warmtebehandelingssytemen en einproducten, Stcrt. 1997, nr. 61), som trådte i kraft den 30. juli
1997. Henset til de betydelige investeringer, der var nødvendige for den i den nye bekendtgørelse fastsatte varmebehandling,
og til den omstændighed, at der endnu ikke var tegn på, at Kommissionen ville afgive bemyndigelse i henhold til beslutning
94/381, indstillede Ten Kate m.fl. fremstillingen af proteiner af svinefedt.
13     Ved skrivelse af 9. marts 1998 anmodede den kompetente minister Productschap om at bringe bekendtgørelsen af 1994 i overensstemmelse
med beslutning 94/381, da de europæiske instanser ikke i nærmeste fremtid ville tage stilling til protokollen om proteinudskillelse.
Formanden for Produktschap traf den 30. juni 1998 en ny afgørelse om forbud mod fremstilling af kød- og benmel i henhold til
protokollen.
14     Den 22. februar 1999 udstedte ministeren for landbrug, naturbeskyttelse og fiskeri en bekendtgørelse om forbud mod kød- og
benmel i dyrefoder (Regeling verbod diermelen in diervoeders, Stcrt. 1999, nr. 37), der trådte i kraft den 1. marts 1999.

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
15     Den 24. februar 1998 anlagde Ten Kate m.fl. sag for Rechtbank te ‘s-Gravenhage med påstand om, at den nederlandske stat tilpligtedes
at erstatte det tab, selskaberne havde lidt, idet de siden den 30. juli 1997 havde indstillet fremstillingen af proteiner
af svinefedt, og det lager, der var oprettet før den 30. juli 1997, ikke kunne afsættes efter denne dato. Til støtte for sagen
anførte de, at staten havde begået en fejl ved de foranstaltninger, der skulle iværksættes for at sikre, at Kommissionen afgav
den bemyndigelse, der var anmodet om. De anførte navnlig, at staten burde have rejst passivitetssøgsmål i henhold til EF-traktatens
artikel 175 (nu artikel 232 EF) mod Kommissionen.
16     Førsteinstansretten frifandt sagsøgte. I appelsagen ophævede Gerechtshof te ‘s Gravenhage imidlertid førsteinstansens dom.
17     Der er enighed mellem parterne i hovedsagen om, at Ten Kate m.fl. ikke selv kunne indbringe passivitetssøgsmål mod Kommissionen,
eftersom de ikke var individuelt berørt. Et erstatningssøgsmål i henhold til EF-traktatens artikel 215 (nu artikel 288 EF)
ville i øvrigt ikke have kunnet resultere i, at Ten Kate m.fl. ville kunne fortsætte driften.
18     Hoge Raad der Nederlanden er i tvivl om statens skønsbeføjelse for så vidt angår indbringelsen af passivitetssøgsmål. Den
forelæggende ret har anført, at staten i forhold vedrørende politikken på området for internationale forbindelser har en vid
skønsbeføjelse. Den har endvidere fastslået, at det med henblik på en vurdering af statens ansvar først må afgøres, om national
nederlandsk ret eller fællesskabsretten finder anvendelse. En afgørelse, der er baseret på national ret, kan medføre en ulige
retsstilling mellem borgerne i de forskellige medlemsstater i tilfælde, der netop vedrører disse staters – og indirekte disses
borgeres – rettigheder og krav over for De Europæiske Fællesskabers organer, hvilket taler for sidstnævnte løsning.
19     Den forelæggende ret er tillige i tvivl om, hvorvidt initiativretten til at fremsætte forslag til foranstaltninger efter proceduren
i artikel 17 i direktiv 90/425, sammenholdt med artikel 17 i direktiv 89/662 til Den Stående Veterinærkomité, er forbeholdt
Kommissionen. En sådan ret ville nemlig indebære, at Kommissionen ikke har pligt til at handle, og at der ikke kan rejses
passivitetssøgsmål.
20     På denne baggrund har Hoge Raad der Nederlanden besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal spørgsmålet, om staten i et tilfælde som det foreliggende over for en berørt borger, såsom Ten Kate, er forpligtet til
at gøre brug af sine søgsmålsmuligheder på grundlag af EF-traktatens artikel 175 […], henholdsvis EF-traktatens artikel 173
(efter ændring artikel 230 EF), og, såfremt staten ikke opfylder denne forpligtelse, at erstatte den pågældende borger den
skade, der er opstået som følge heraf, besvares på grundlag af bestemmelser i national nederlandsk ret eller på grundlag af
bestemmelser i fællesskabsretten?
2)      Hvis spørgsmål 1 helt eller delvist skal besvares på grundlag af bestemmelser i fællesskabsretten:
a)      Kan fællesskabsretten da i givet fald medføre en forpligtelse og en hæftelse i dette spørgsmåls forstand?
b)      Hvis spørgsmål 2 a) besvares bekræftende: Hvilke bestemmelser i fællesskabsretten skal tages i betragtning som kriterium ved
besvarelsen af spørgsmål 1 i et konkret tilfælde som det foreliggende?
3)      Skal artikel 1, stk. 2, i beslutning 94/381/EF, om nødvendigt sammenholdt med artikel 17 i direktiv 90/425/EØF og artikel
17 i direktiv 89/662/EØF, fortolkes således, at der deraf følger en forpligtelse for Kommissionen eller for Rådet, til at
afgive den omhandlede bemyndigelse, hvis det system, medlemsstaten håndhæver eller vil håndhæve, faktisk er egnet til at skelne
mellem proteiner af drøvtyggerarter fra proteiner af ikke-drøvtyggerarter?
4)      I hvilket omfang indebærer besvarelsen af spørgsmål 3 en begrænsning af den ret eller den forpligtelse, der er nævnt i spørgsmål
1, som staten har til – i henhold til EF-traktatens artikel 175 […] – at gøre indsigelse mod en undladelse af at afgive en
bemyndigelse som den i denne sag omhandlede, henholdsvis – i henhold til EF-traktatens artikel 173 […] – at gøre indsigelse
mod afslaget på en sådan bemyndigelse?«
21     Den forelæggende ret har præciseret, at spørgsmål 3 er relevant, hvis det første spørgsmål skal afgøres efter national nederlandsk
ret eller efter fællesskabsretten, medmindre spørgsmål 2 a) besvares benægtende. Spørgsmål 4 har kun betydning i sammenhæng
med spørgsmål 2 b).

Om de præjudicielle spørgsmål

Om de to første spørgsmål
22     Med sine to første spørgsmål, der skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, hvilke regler
der finder anvendelse ved afgørelsen af, om en medlemsstat over for en statsborger har pligt til at indbringe annullationssøgsmål
i henhold til artikel 230 EF, eller passivitetssøgsmål i henhold til artikel 232 EF, og om staten kan ifalde erstatningsansvar
for ikke at have foretaget disse handlinger. Den forelæggende ret ønsker tillige oplyst, om en sådan pligt følger af fællesskabsretten
og kan medføre et sådant erstatningsansvar.
23     Det bemærkes, at Fællesskabet i henhold til artikel 5, EF handler inden for rammerne af de beføjelser og mål, der er tillagt
det ved EF-traktaten.
24     I øvrigt bestemmes i artikel 234 EF, at Domstolen har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af
traktaten, af retsakter udstedt af Fællesskabets institutioner og Den Europæiske Centralbank og af vedtægter for organer,
der oprettes af Rådet for Den Europæiske Union, når bestemmelse herom findes i de pågældende vedtægter.
25     Heraf følger, at Domstolen ikke er kompetent til at fortolke en medlemsstats nationale ret (kendelse af 21.12.1995, sag C-307/95,
Max Mara, Sml. I, s. 5083, præmis 5, dom af 3.10.2000, sag C-58/98, Corsten, Sml. I, s. 7919, præmis 24, og kendelse af 19.1.2001,
sag C-391/00, Colapietro, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 8 og 9).
26     Domstolen kan derfor ikke besvare spørgsmålet om, hvorvidt en stat i henhold til nederlandsk ret over for en statsborger har
pligt til at indbringe annullationssøgsmål eller passivitetssøgsmål, og om staten kan ifalde ansvar for ikke at have handlet
således.
27     For så vidt angår fortolkningen af fællesskabsretten fastslås først, at hverken ordlyden af artikel 230 EF eller af artikel
232 EF indebærer en pligt for medlemsstaten til at anlægge sag. I artikel 232 EF er det derimod anført, at medlemsstaterne
»kan« indbringe klage for Domstolen for at få fastslået en overtrædelse af traktaten, hvis en af de i bestemmelsens første
afsnit nævnte institutioner undlader at træffe afgørelse.
28     En sådan pligt kan heller ikke udledes af artikel 10 EF, som de sagsøgte i hovedsagen har fremført til støtte for deres opfattelse.
Det princip, der følger af denne bestemmelse, indebærer for medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner en gensidig forpligtelse
til loyalt samarbejde (dom af 10.2.1983, sag 230/81, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. s. 255, præmis 37, kendelse af 13.7.1990,
sag C-2/88 Imm., Zwartveld m.fl., Sml. I, s. 3365, præmis 17), men kan ikke fortolkes således, at en medlemsstat over for
en statsborger har pligt til at indbringe annullations- eller passivitetssøgsmål.
29     Hvis der henses til søgsmålsbetingelserne i medfør af traktaterne samt retten til effektiv retsbeskyttelse, har Domstolen
derimod fortolket princippet om loyalt samarbejde således, at de nationale retsinstanser er forpligtet til i videst muligt
omfang at fortolke og anvende de nationale processuelle regler vedrørende søgsmålsadgang på en sådan måde, at fysiske og juridiske
personer får adgang til ved domstolene at anfægte lovligheden af enhver national afgørelse eller anden foranstaltning, der
vedrører anvendelse af en almengyldig fællesskabsretsakt over for dem, ved at påberåbe sig, at den omhandlede retsakt er ugyldig
(dom af 25.7.2002, sag C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. I, s. 6677, præmis 42). Det samme gælder
for en fysisk eller juridisk person, der påberåber sig en undladelse af at træffe afgørelse, hvilken undladelse er i strid
med fællesskabsretten, jf. artikel 232 EF.
30     Selv om fællesskabsretten ikke indebærer en pligt for medlemsstaten til at indbringe annullations- eller passivitetssøgsmål
til fordel for en statsborger, bør det, med henblik på at kunne give den forelæggende ret et fyldestgørende svar, dog efterprøves,
om fællesskabsretten er til hinder for nationale bestemmelser, der indeholder en sådan pligt eller bestemmelser om, at staten
kan ifalde erstatningsansvar for ikke at have handlet således.
31     I den forbindelse fremgår det ikke, hvorledes fællesskabsretten ville kunne påvirkes, hvis en sådan pligt eller et sådant
erstatningsansvar for medlemsstaten var fastsat i national ret. En medlemsstat kan dog tilsidesætte pligten til loyalt samarbejde
som omhandlet i artikel 10 EF, hvis den ikke sikrer sig en skønsmargen med hensyn til muligheden for at anlægge sag, for at
undgå risiko for at oversvømme Fællesskabets retsinstanser med sager, hvoraf en del er åbenbart ugrundede, hvilket ville bringe
disse instansers tilfredsstillende funktion i fare.
32     På baggrund heraf skal de to første spørgsmål besvares med, at fællesskabsretten ikke indeholder en pligt for medlemsstaten
til at indbringe annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF, eller passivitetssøgsmål i henhold til artikel 232 EF,
til fordel for en statsborger. Fællesskabsretten er imidlertid principielt ikke til hinder for, at national ret indeholder
en sådan pligt eller bestemmer, at medlemsstaten kan ifalde ansvar for ikke at have handlet således.

Om det tredje spørgsmål
33     Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 1, stk. 2, i beslutning 94/381, om nødvendigt sammenholdt
med artikel 17, i direktiv 90/425 og artikel 17 i direktiv 89/662, skal fortolkes således, at de indebærer en pligt for Kommissionen
eller Rådet til at afgive den omhandlede bemyndigelse, hvis det system, der håndhæves eller skal håndhæves i den pågældende
medlemsstat gør det muligt at skelne mellem proteiner af drøvtyggerarter og af ikke-drøvtyggerarter.
Indlæg for Domstolen
34     Ten Kate m.fl. har understreget, at udtrykket »bemyndiges« i artikel 1, stk. 2, i beslutning 94/381 ikke kan indebære nogen
skønsbeføjelse for Kommissionen. Denne fortolkning støttes af den bindende ordlyd af sjette betragtning til beslutningen,
hvori bestemmes, at »hvis en medlemsstat imidlertid kan håndhæve et system, der gør det muligt at skelne mellem protein af
drøvtyggere og af andre arter, bemyndiges medlemsstaten af Kommissionen […]«.
35     Den nederlandske regering og Kommissionen har derimod anført, at Kommissionen, henset til den konkrete sags omstændigheder,
ikke var forpligtet til at afgive en sådan bemyndigelse. De har modsat det af den forelæggende ret anførte præciseret, at
aktmappen blev forelagt Den Stående Veterinærkomité under mødet den 7. og 8. marts 1995. Komitéen traf dog ikke nogen afgørelse.
Kommissionen har ikke forelagt Rådet yderligere forslag. De har herved henvist til udviklingen af kendskabet til BSE, der
berettiger en undladelse af at træffe afgørelse. Den nederlandske regering har i øvrigt henvist til dom af 18. november 1999,
Pharos mod Kommissionen (sag C-151/98 P, Sml. I, s. 8157, præmis 25), og af 4. juli 2000, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen
(sag C-352/98 P, Sml. I, s. 5291, præmis 66), og har anført, at fællesskabslovgiver, selv om den pålægger Kommissionen at
handle hurtigt, dog overlader Kommissionen en vis manøvremargen, og at udtrykket »forelægger […] straks Rådet« afhænger af
de konkrete omstændigheder.
36     Kommissionen har i øvrigt anført, at den endnu inden Kongeriget Nederlandene indgav anmodningen om bemyndigelsen den 29. november
1994 ved skrivelse af 11. november 1994 havde stillet de nederlandske myndigheder visse spørgsmål i forbindelse med gennemførelsen
af beslutning 94/381. Kommissionen gentog disse spørgsmål ved skrivelse af 21. marts 1995 og 20. juni 1995, men modtog intet
fyldestgørende svar. Efter det britiske rådgivende udvalg for spongiform encephalopatis oplysninger den 20. marts 1996 om
en mulig forbindelse mellem BSE og sygdommen Creutzfeldt-Jakob blev der iværksat et program til kontrolundersøgelser i medlemsstaterne.
Fra den 9. til den 13. december 1996 fandt der en kontrolundersøgelse sted i Nederlandene. Det fremgik herved, at kontrollen
af håndhævelsen af beslutning 94/381 var utilstrækkelig, navnlig fordi den ikke omfattede laboratoriekontrol af slutprodukter.
Kommissionen indledte ved åbningsskrivelsen af 7. juli 1997 en traktatbrudsprocedure mod Kongeriget Nederlandene, hvilken
procedure blev indstillet efter den udveksling af oplysninger, der fandt sted indtil 1998 og 1999.
Domstolens bemærkninger
37     Det bemærkes, at beslutning 94/381, hvorved det forbydes, at drøvtyggerarter fodres med protein af pattedyrvæv, er en foranstaltning,
der er vedtaget som led i bekæmpelsen af BSE, som på det omhandlede tidspunkt blev vurderet som en sygdom, der kun kunne ramme
dyr. Beslutningens artikel 1, stk. 2, fastsætter, med forbehold af dette forbud, at medlemsstater, der er i stand til at håndhæve
et system, der gør det muligt at skelne mellem animalsk protein af drøvtyggerarter og af ikke-drøvtyggerarter, af Kommissionen
bemyndiges til, efter proceduren i artikel 17 i direktiv 90/425, som henviser til artikel 17 i direktiv 89/662, at tillade
foder til drøvtyggere, der indeholder proteiner fra andre arter end drøvtyggere.
38     I artikel 17 i direktiv 89/662 er fastsat bestemmelser om, at Kommissionen skal forelægge Den Stående Veterinærkomité et udkast
til de foranstaltninger, der skal træffes, at komitéen afgiver udtalelse, og at Kommissionen vedtager de påtænkte foranstaltninger,
når de er i overensstemmelse med komitéens udtalelse, eller forelægger Rådet forslaget, hvis de påtænkte foranstaltninger
ikke i overensstemmelse med udtalelsen, eller hvis der ikke er afgivet nogen udtalelse.
39     Det følger af den nederlandske regerings og Kommissionens indlæg samt af de dokumenter, der er indgivet til Domstolen, at
Den Stående Veterinærkomité, i modsætning til, hvad den forelæggende ret har anført, blev forelagt de pågældende anmodninger
om bemyndigelse og drøftede disse under mødet den 7. og 8. marts 1995, men undlod at tage stilling.
40     På denne baggrund må spørgsmålet omformuleres, således at det ønskes oplyst, om Kommissionen, hvis Den Stående Veterinærkomité
undlader at tage stilling, ikke desto mindre har pligt til at forelægge Rådet et forslag til de foranstaltninger, der skal
træffes.
41     I den forbindelse har Domstolen allerede, med hensyn til en procedure for udstedelse af generelle retsakter, der kan sammenlignes
med den i beslutning 94/381 fastsatte, fastslået, at Kommissionen skal tildeles en skønsbeføjelse, der er tilstrækkelig til,
at den under fuldt kendskab til omstændighederne kan vedtage de foranstaltninger, der er nødvendige og egnede til at beskytte
den offentlige sundhed (dom af 12.7.2005, sag C-198/03 P, Kommissionen mod CEVA og Pfizer, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser,
præmis 80).
42     Hvis de oplysninger, Kommissionen besidder, ikke gør det muligt, som i den konkrete sag, at godtgøre, at den kontrol, der
udføres som led i et system, der gør det muligt at skelne mellem animalsk protein af drøvtyggerarter og af ikke-drøvtyggerarter,
og som en medlemsstat har forelagt den med henblik på bemyndigelse, på tilstrækkelig vis sikrer beskyttelsen af den offentlige
sundhed, og hvis Den Stående Veterinærkomité har fået forelagt en anmodning fra en medlemsstat, men har undladt at tage stilling,
navnlig på grund af nye oplysninger, der ændrer vurderingen af risikoen for den offentlige sundhed, har Kommissionen ikke
pligt til at forelægge Rådet et forslag til de foranstaltninger, der skal træffes (jf. i samme retning dommen i sagen Pharos
mod Kommissionen, præmis 23 og 24). Rådet kan dog kun træffe afgørelse, såfremt Kommissionen har forelagt det et forslag.
43     Det tredje spørgsmål bør derfor besvares med, at artikel 1, stk. 2, i beslutning 94/381, sammenholdt med artikel 17 i direktiv
90/425 og artikel 17 i direktiv 89/662, skal fortolkes således, at hvis de oplysninger, Kommissionen besidder, ikke gør det
muligt at godtgøre, at den kontrol, der udføres som led i et system, der gør det muligt at skelne mellem animalsk protein
af drøvtyggerarter og af ikke-drøvtyggerarter, og som en medlemsstat har forelagt med henblik på bemyndigelse, på tilstrækkelig
vis sikrer beskyttelsen af den offentlige sundhed, og hvis Den Stående Veterinærkomité har fået forelagt en anmodning fra
en medlemsstat, men har undladt at tage stilling, navnlig på grund af nye oplysninger, der ændrer vurderingen af risikoen
for den offentlige sundhed, har Kommissionen ikke pligt til at forelægge Rådet et forslag til de foranstaltninger, der skal
træffes.

Om det fjerde spørgsmål
44     Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, i hvilket omfang besvarelsen af tredje spørgsmål indebærer en
begrænsning af den i det første spørgsmål omhandlede ret eller pligt som medlemsstaten har til at gøre indsigelser mod et
afslag på bemyndigelse som i den konkrete sag, eller gøre indsigelser mod undladelsen af at afgive en sådan bemyndigelse.
45     Når der henses til besvarelsen til de tre første spørgsmål, er det ufornødent at besvare det fjerde spørgsmål angående fortolkningen
af fællesskabsretten. I øvrigt har Domstolen som nævnt i præmis 25 ikke kompetence til at besvare spørgsmål, der vedrører
fortolkningen af national ret.

Sagens omkostninger
46     Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
Fællesskabsretten indebærer ikke en pligt for medlemsstaten til at indbringe annullationssøgsmål i henhold til artikel 230
EF eller passivitetssøgsmål i henhold til artikel 232 EF til fordel for en statsborger. Fællesskabsretten er imidlertid principielt
ikke til hinder for, at national ret indeholder en sådan pligt, eller bestemmer, at medlemsstaten kan ifalde ansvar for ikke
at have handlet således.
2)
Artikel 1, stk. 2, i Kommissionens beslutning 94/381/EF af 27. juni 1994 om bestemte beskyttelsesforanstaltninger med hensyn
til bovin spongiform encephalopati og opfodring med protein af pattedyr, sammenholdt med artikel 17 i Rådets direktiv 90/425
af 26. juni 1990 om veterinærkontrol og zooteknisk kontrol i samhandelen med visse levende dyr og produkter inden for Fællesskabet
med henblik på gennemførelse af det indre marked og med artikel 17 i Rådets direktiv 89/662/EØF af 11. december 1989 om veterinærkontrol
i samhandelen i Fællesskabet med henblik på gennemførelse af det indre marked, skal fortolkes således, at hvis de oplysninger,
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besidder, ikke gør det muligt at godtgøre, at den kontrol, der udføres som led
i et system, der gør det muligt at skelne mellem animalsk protein af drøvtyggerarter og af ikke-drøvtyggerarter, og som en
medlemsstat har forelagt den med henblik på bemyndigelse, på tilstrækkelig vis sikrer beskyttelsen af den offentlige sundhed,
og hvis Den Stående Veterinærkomité har fået forelagt en anmodning fra en medlemsstat, men har undladt at tage stilling, navnlig
på grund af nye oplysninger, der ændrer vurderingen af risikoen for den offentlige sundhed, har Kommissionen ikke pligt til
at forelægge Rådet for Den Europæiske Union et forslag til de foranstaltninger, der skal træffes.
Underskrifter
*
Processprog: nederlandsk.