CELEX: 61998TJ0191
Kilpailu
Linjakonferenssit
Asetus N:o 4056/86
Ryhmäpoikkeus
Yksittäispoikkeus
Yhteinen määräävä markkina-asema
Väärinkäyttö
Palvelusopimukset
Linjakonferenssin uudet jäsenet
Kilpailun rakenteeseen puuttuminen
Ryhmäpoikkeuksen peruuttaminen
Sakot
Puolustautumisoikeudet

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1       Helmikuun 6 päivänä 1962 annettua neuvoston asetusta N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus)
(EYVL 1962, 13, s. 204) sovellettiin alun perin kaikkeen ETY:n perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvaan toimintaan.
Koska neuvosto kuitenkin katsoi, että yhteisen liikennepolitiikan osalta oli tähän alaan liittyvät erityiset näkökohdat huomioon
ottaen tarpeen antaa sellaiset kilpailua koskevat säännökset, jotka eroaisivat muilla talouden aloilla annetuista säännöksistä,
se antoi 26.11.1962 asetuksen N:o 141 liikenteen jättämisestä neuvoston asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle (EYVL
1962, 124, s. 2751).
2       Neuvosto antoi 19 päivänä heinäkuuta 1968 asetuksen (ETY) N:o 1017/68 kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie-
ja sisävesiliikenteeseen (EYVL L 175, s. 1).
3       Asetuksen N:o 1017/68  2 artiklan mukaan sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien väliset päätökset
sekä yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on
estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu yhteismarkkinoilla estyy, rajoittuu
tai vääristyy, ovat kiellettyjä. Tämän säännöksen mukaan kiellettyjä ovat erityisesti sellaiset sopimukset, päätökset ja menettelytavat,
a)      joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan kuljetusmaksuja ja -ehtoja tai muita kauppaehtoja
b)      joilla rajoitetaan tai valvotaan kuljetusten tarjontaa, markkinoita, teknistä kehitystä tai investointeja
c)      joilla jaetaan kuljetusmarkkinoita
d)      joiden mukaan eri kauppakumppaneiden samankaltaisiin suorituksiin sovelletaan erilaisia ehtoja kauppakumppaneita epäedulliseen
kilpailuasemaan asettavalla tavalla
e)      joiden mukaan sopimuksen tekemisen edellytykseksi asetetaan se, että sopimuspuoli hyväksyy lisävelvoitteet, joilla niiden
luonteen vuoksi tai kauppatavan mukaan ei ole yhteyttä kuljetuspalvelujen tarjoamiseen
4       Asetuksen N:o 1017/68  5 artiklassa säädetään poikkeuksesta, joka koskee sopimuksia, päätöksiä ja menettelytapoja, jotka osaltaan
parantavat kuljetuspalvelujen laatua tai edistävät kuljetustarpeiden tyydyttämistä jatkuvasti ja pysyvästi markkinoilla, joilla
tarjonta ja kysyntä vaihtelevat ajoittain huomattavasti tai lisäävät yritysten tuottavuutta, taikka edistävät teknistä tai
taloudellista kehitystä ja samalla ottavat kohtuullisesti huomioon kuljetuspalvelujen käyttäjien tarpeet asettamatta asianomaisille
kuljetusyrityksille rajoituksia, jotka eivät ole välttämättömiä mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi, ja antamatta näille
yrityksille mahdollisuutta poistaa kilpailua kyseisten kuljetusmarkkinoiden merkittävältä osalta.
5       Neuvosto antoi 22.12.1986 asetuksen N:o 4056/86 perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan yksityiskohtaisesta soveltamisesta
meriliikenteeseen (EYVL L 378, s. 4).
6       Asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa säädetty kielto ei koske tämän asetuksen 4 artiklassa säädetyin edellytyksin
yhden tai useamman linjakonferenssin jäsenen tai joidenkin jäsenten sellaisia sopimuksia, päätöksiä tai yhdenmukaistettuja
menettelytapoja, joiden tarkoituksena on kuljetusmaksujen ja -ehtojen vahvistaminen ja mahdollisesti yksi tai useampi seuraavista:
a)      kuljetusaikataulujen, lähtöjen tai satamassa käyntien yhteensovittaminen
b)      lähtö- tai satamassakäyntikerroista päättäminen
c)      lähtöjen tai satamassakäyntien yhteensovittaminen tai jakaminen konferenssin jäsenten kesken
d)      kunkin jäsenen tarjoaman kuljetuskaluston määrittely
e)      lastin tai tulojen jakaminen jäsenten kesken.”
7       Asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaan linjakonferenssilla tarkoitetaan ”kahden tai useamman aluksia
käyttävän ja määritellyllä maantieteellisellä alueella tietyllä reitillä tai tietyillä reiteillä kansainvälisiä linjaliikennepalveluja
tarjoavien varustamojen ryhmää, jolla on jonkinlainen sopimus tai järjestely siitä, että varustamot toimivat yhdenmukaisin
tai yhteisin kuljetusmaksuin ja noudattavat muita varustamopalvelujen tarjoamisesta sovittuja ehtoja”.
8       Asetuksen N:o 4056/86 kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Olisi säädettävä linjakonferensseja koskevasta ryhmäpoikkeuksesta; linjakonferensseilla on vakauttava vaikutus, koska ne
takaavat rahdinantajille luotettavia palveluja; yleensä niillä osaltaan edistetään riittävien, tehokkaiden, aikatauluun perustuvien
merikuljetusten tarjoamista, ja niissä otetaan oikeudenmukaisesti huomioon käyttäjien edut; tällaisia tuloksia ei voida saavuttaa
ilman kuljetusmaksuja sekä tarvittaessa kuljetuskaluston saatavuutta, lastin ja tulojen jakamista koskevaa varustamoiden yhteistyötä
konferensseissa; useimmissa tapauksissa konferenssin ulkopuolella olevat aikatauluun perustuvat palvelut sekä tietyissä tapauksissa
hakurahtiliikenne ja muut kuljetustavat kilpailevat edelleen tehokkaasti konferenssien kanssa; merenkulkualan rakenteelle
ominaisen aluskannan liikkuvuuden vuoksi konferenssit ovat jatkuvasti kilpailun kohteena, ja niillä ei yleensä voida poistaa
tätä kilpailua merkittävältä osalta kyseisiä meriliikennepalveluja.”
9       Jotta linjakonferenssit eivät harjoittaisi EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan
3 kohta) määräysten vastaista toimintaa ja jotta ne eivät ottaisi käyttöön sellaisia kilpailunrajoituksia, jotka eivät ole
välttämättömiä poikkeusluvan perusteena olevien tavoitteiden saavuttamiseksi, asetuksessa N:o 4056/86 on säädetty tiettyjä
ehtoja ja maksuja koskevasta ryhmäpoikkeuksesta. Kyseisen asetuksen 4 artiklassa säädetään, että sopimuksen tai sopimuksen
asianomaisen osan mitättömyyden uhalla poikkeusluvan myöntäminen edellyttää ehdottomasti sitä, että kyseinen sopimus ei aiheuta
haittaa tietyille satamille, kuljetusten käyttäjille tai varustamoille erilaisia ehtoja asettamalla. Asetuksen N:o 4056/86
5 artiklassa säädetään puolestaan poikkeuksesta, joka koskee lojaliteettijärjestelyihin, kuljetusmaksuihin sisältymättömiin
palveluihin ja tariffien julkaisemiseen liittyviä tiettyjä velvoitteita.
10     Lisäksi asetuksen 13. perustelukappaleessa muistutetaan, että ”jos [perustamissopimuksen] 85 artiklan 3 kohdassa määrätyt
edellytykset eivät täyty, kiellosta ei voida poiketa; komissiolla on sen vuoksi oltava toimivalta ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin,
jos sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan vaikutukset jossakin erityisessä tapauksessa ovat soveltumattomia” kyseiseen
artiklaan nähden.
11     Tässä tarkoituksessa asetuksen N:o 4056/86  7 artiklassa säädetään poikkeusluvan saaneita yhteistoimintajärjestelyjä koskevasta
valvontamekanismista. Tämä säännös kuuluu seuraavasti:
”1.  Velvoitteen laiminlyönti
Kun asianomaiset laiminlyövät velvoitteen, joka liittyy 5 artiklan mukaisesti 3 artiklassa tarkoitettuun poikkeuslupaan, komissio
lopettaa nämä rikkomukset ja voi tässä tarkoituksessa II osastossa säädetyin edellytyksin
–       antaa asianomaisille suosituksia
–       mikäli asianomaiset eivät noudata näitä suosituksia, tehdä kyseisen rikkomuksen vakavuuden mukaan päätöksen, jolla joko kielletään
tietyt toimet tai velvoitetaan tiettyjen toimien toteuttamiseen taikka myönnetään 11 artiklan 4 kohdan mukaisesti yksittäispoikkeus
siten, että ryhmäpoikkeusta ei sovelleta, tai sitten peruutetaan ryhmäpoikkeus.
2. 85 artiklan 3 kohdan kanssa yhteensopimattomat vaikutukset
a)      Kun edellä kuvattujen erityisten olosuhteiden vuoksi sopimuksilla, päätöksillä ja yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, joille
on myönnetty 3 ja 6 artiklassa tarkoitettu poikkeuslupa, on kuitenkin perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa säädettyjen
edellytysten kanssa yhteensopimattomia vaikutuksia, komissio voi kantelun perusteella tai omasta aloitteestaan toteuttaa II
osastossa säädetyin edellytyksin c alakohdassa luetellut toimenpiteet. Näiden toimenpiteiden on oltava oikeassa suhteessa
tilanteen vakavuuteen.
b)      Erityisiä olosuhteita voivat olla erityisesti
i)     kaikki sellaiset konferenssin toimet tai sellaiset markkinaolosuhteiden muutokset jollakin liikenteen alalla, jotka johtavat
siihen, että toimivaa tai mahdollista kilpailua ei ole tai että se lakkaa, kuten liikenteen kilpailulta sulkevat rajoittavat
menettelytavat
tai
ii)   kaikki sellaiset konferenssin toimet, jotka estävät teknistä tai taloudellista kehitystä tai käyttäjien mahdollisuutta saada
osuus siitä seuraavasta tuotosta
iii) kaikki kolmannen maan toimet, jotka
–       estävät konferenssin ulkopuolisten varustamojen (outsiders) toimintaa jollakin liikenteen alalla
–       asettavat konferenssin jäsenille kohtuuttomia tariffeja
tai
–       vahvistavat muita yksityiskohtaisia sääntöjä, jotka estävät teknistä tai taloudellista kehitystä (kuljetetun lastin jako,
alustyyppien mukaiset rajoitukset).
c)     i)     Jos toimivaa tai mahdollista kilpailua ei ole tai jos tällainen kilpailu on vaarassa lakata kolmannen maan toimenpiteen seurauksena,
komissio kuulee tilanteen korjaamiseksi kyseisen kolmannen maan toimivaltaisia viranomaisia ja käy tämän jälkeen mahdollisesti
neuvotteluja neuvoston antamien ohjeiden mukaisesti.
Jos erityiset olosuhteet johtavat toimivan tai mahdollisen kilpailun lakkaamiseen perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan
b alakohdan vastaisesti, komissio peruuttaa ryhmäpoikkeuksen. Samaan aikaan se voi päättää lisäedellytyksistä ja velvoitteista,
joiden täyttyessä kyseiselle yhteistoimintajärjestelylle voitaisiin myöntää yksittäispoikkeus, jotta muun muassa konferenssin
ulkopuoliset jäsenet voisivat päästä markkinoille.
ii)   Jos edellä b alakohdassa luetelluilla erityisillä olosuhteilla on muita kuin tämän kohdan i alakohdassa tarkoitettuja vaikutuksia,
komissio toteuttaa yhden tai useamman 1 kohdassa kuvatuista toimenpiteistä.”
12     Asetuksen N:o 4056/86  8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Perustamissopimuksen 86 artiklassa [josta on tullut EY 82 artikla] tarkoitettu määräävän aseman väärinkäyttö on kiellettyä
ilman, että siitä täytyy etukäteen tehdä päätöstä.
2. Jos komissio toteaa joko omasta aloitteestaan tai jäsenvaltion tai perusteltuun intressiin vetoavan luonnollisen henkilön
tai oikeushenkilön pyynnöstä, että jossakin erityisessä tapauksessa linjakonferensseilla, joille on myönnetty mainitun asetuksen
3 artiklassa tarkoitettu poikkeus, kuitenkin on perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta soveltumattomia vaikutuksia, se
voi peruuttaa ryhmäpoikkeuksen ja toteuttaa 10 artiklan nojalla kaikki tarvittavat toimenpiteet perustamissopimuksen 86 artiklan
rikkomisen lopettamiseksi.
3. Ennen kuin komissio tekee 2 artiklan mukaisen päätöksen, se voi antaa kyseiselle linjakonferenssille suosituksia rikkomisen
lopettamiseksi.”
13     Asetuksen N:o 4056/86  9 artiklan 1 kohdan mukaan tilanteessa, jossa kyseisen asetuksen soveltaminen voi johtaa ristiriitaan
tiettyjen kolmansien maiden oikeuden kanssa, jolloin yhteisön merkittävät kaupalliset ja merenkulkua koskevat edut voivat
vaarantua, komissio käy heti tilaisuuden tullen keskusteluja kolmansien maiden toimivaltaisten viranomaisten kanssa sovittaakseen
mahdollisuuksien mukaan yhteen edellä mainitut edut ja yhteisön oikeuden noudattamisen. Asetuksen 9 artiklan 2 kohdan mukaan
silloin, jos kolmansien maiden kanssa on neuvoteltava sopimuksista, komissio esittää neuvostolle suosituksia, ja neuvosto
antaa komissiolle luvan aloittaa tarvittavat neuvottelut. Komissio johtaa näitä neuvotteluja ja kuulee meriliikenteen alan
kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa noudattaen niitä ohjeita, joita neuvosto
voi sille antaa.
14     Asetuksen N:o 4056/86 10 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio aloittaa menettelyt perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan tai 86 artiklan rikkomisen lopettamiseksi sekä menettelyn
tämän asetuksen 7 artiklan soveltamiseksi kantelun perusteella tai omasta aloitteestaan.”
15     Saman asetuksen 15 artiklan 3 kohdan mukaan meriliikenteen alan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää
neuvoa-antavaa komiteaa kuullaan ennen 10 artiklassa tarkoitetun menettelyn perusteella tehtävää päätöstä.
16     Perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta yksittäistapauksiin asetuksen N:o 4056/86  18. perustelukappaleessa
todetaan, että ”merikuljetusten erityispiirteiden vuoksi on ensisijassa yritysten tehtävä varmistaa, että niiden tekemät sopimukset,
päätökset tai yhdenmukaistetut menettelytavat ovat kilpailusääntöjen mukaiset, eikä siis ole tarpeen velvoittaa niitä ilmoittamaan
niistä komissiolle.”
17     Asetuksen N:o 4056/86  11 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos komissio katsoo kantelun perusteella aloitetun tai omasta aloitteestaan aloittamansa menettelyn päätteeksi, että sopimus,
päätös tai yhdenmukaistettu menettelytapa täyttää 85 artiklan 1 ja 3 kohdassa asetetut edellytykset, se tekee 85 artiklan
3 kohdan soveltamista koskevan päätöksen. Päätöksessä todetaan, mistä päivästä lukien se tulee voimaan. Tämä päivämäärä voi
olla päätöksen päivämäärää aikaisempi.”
18     Kuitenkin asetuksen N:o 4056/86  12 artiklan 1 kohdan nojalla yritykset, jotka haluavat vedota perustamissopimuksen 85 artiklan
3 kohdan määräyksiin niiden perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen sopimusten, päätösten ja yhdenmukaistettujen
menettelytapojen hyväksi, joihin ne osallistuvat, voivat osoittaa komissiolle hakemuksen. Tätä hakemusta käsitellään kyseisessä
säännöksessä tarkoitetussa vastustamismenettelyssä.
19     Asetuksen N:o 4056/86  19 artiklassa säädetään seuraavaa:
”2. Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille ja yritysten yhteenliittymille sakon, jonka suuruus on vähintään tuhat
ecua ja korkeintaan miljoona ecua, ja viimeksi mainittu summa voi olla 10 prosenttia kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen
edellisen tilikauden toteutuneesta liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta
a)     rikkovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa tai 86 artiklaa tai eivät noudata tämän asetuksen 7 artiklan nojalla asetettua
velvoitetta
b)     laiminlyövät 5 artiklan tai 13 artiklan 1 kohdan nojalla asetettua velvoitetta.
Sakon suuruuden määrittämiseksi on otettava huomioon paitsi rikkomisen vakavuus, myös sen kesto.
─ ─
4. Edellä 1 ja 2 kohdan nojalla tehtävät päätökset eivät ole rikosoikeudellisia.
Edellä 2 kohdan a alakohdassa säädettyjä sakkoja ei voida määrätä toimenpiteistä, jotka on toteutettu komissiolle tehdyn ilmoituksen
jälkeen ja ennen päätöstä, jolla se on suostunut soveltamaan tai kieltäytynyt soveltamasta perustamissopimuksen 85 artiklan
3 kohtaa, edellyttäen, että toimenpiteet eivät ylitä ilmoituksessa kuvattua toimintaa.
Tätä säännöstä ei kuitenkaan sovelleta, jos komissio on ilmoittanut asianomaisille yrityksille katsovansa alustavan tutkimuksen
perusteella, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset täyttyvät ja että 85 artiklan 3 kohdan
soveltaminen ei ole perusteltua.”
20     Asetuksen N:o 4056/86  23 artiklan 1 kohdan mukaan ennen päätöksen tekemistä komission on varattava yrityksille tai yritysten
yhteenliittymille, joita asia koskee, tilaisuus esittää huomautuksensa niitä vastaan esitetyistä väitteistä. Asetuksessa N:o
4056/86 säädetyistä tiedonannoista, valituksista, hakemuksista ja kuulemisista 16 päivänä joulukuuta 1988 annetussa komission
asetuksessa (ETY) N:o 4260/88 (EYVL L 376, s. 1), joka oli voimassa tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, tarkennetaan kuulemisessa
noudatettavat menettelymääräykset.

Asian perustana olevat tosiseikat
I  Trans-Atlantic Agreement (TAA)
21     Kantajat ovat yhtä lukuun ottamatta varustamoja, jotka ovat osallistuneet TAA-sopimuksen tekemiseen.
22     TAA-sopimus oli linjaliikenteestä Atlantilla Pohjois-Euroopan valtioiden ja Yhdysvaltojen välillä tehty sopimus, joka ilmoitettiin
komissiolle 28.8.1992 ja joka tuli voimaan 31.8.1992.
23     TAA-sopimuksessa vahvistettiin muun muassa merikuljetuksen ja multimodaalikuljetuksen hinnat. Merikuljetuksen hinnoissa oli
vähintään kahdensuuruisia hintoja. Multimodaalikuljetuksissa ne sisälsivät paitsi merikuljetuksen, myös tavaroiden maakuljetuksen
sisämaassa sijaitsevista kohteista lähteviin kuljetuksiin ja näihin sisämaan kohteisiin suuntautuviin kuljetuksiin. Multimodaalikuljetuksen
osalta noudatettaviin hintoihin sisältyy näin ollen merikuljetus- ja maakuljetusosuus. TAA-sopimus sisälsi myös määräyksiä
muista konttien linjaliikennettä koskevista seikoista, erityisesti varastojen tai muiden tilojen vuokrauksesta ja kaluston
vaihdosta, satamatoimintojen maksujen vahvistamisesta sekä merikuljetuskapasiteetin yhteisestä hallinnoinnista.
24     Komissio teki 19.10.1994 päätöksen 94/980/EY perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta (IV/34.446 ─ Trans-Atlantic Agreement)
(EYVL L 376, s. 1).
25     Päätöksessä 94/980/EY (jäljempänä TAA-päätös) todetaan, että sopimukset hinnoista ja merikuljetuskapasiteetin käyttämättä
jättämisestä ja sopimukset yhteisössä tai yhteisön kautta osana multimodaalikuljetusta suoritettavien konttien maakuljetusten
hinnoista ovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisia (TAA-päätöksen 1 artikla).
26     TAA-päätöksessä katsotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta, että asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa
tietyille linjakonferenssia koskeville sopimuksille myönnettyä ryhmäpoikkeusta ei sovelleta näihin TAA-sopimuksen määräyksiin
sillä perusteella, että TAA-sopimus ei ole linjakonferenssi, joka soveltaisi asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b
alakohdassa tarkoitettuja ”yhdenmukaisia tai yhteisiä kuljetusmaksuja”, koska siinä vahvistetaan vähintään kahdensuuruisia
merikuljetustariffeja. Vaikka TAA olisi linjakonferenssi, komissio katsoo, että TAA:n määräyksiin kapasiteetin käyttämättä
jättämisestä ja multimodaalikuljetuksen yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen hintojen vahvistamisesta ei voitaisi
soveltaa ryhmäpoikkeusta, koska kapasiteetin jäädyttämistä ei voi pitää asetuksen N:o 4056/86  3 artiklan d alakohdassa tarkoitettuna
”kunkin jäsenen tarjoaman kuljetuskaluston määrittelyä” koskevana sopimuksena ja koska maakuljetuspalvelujen hintojen vahvistaminen,
vaikka kuinka multimodaalikuljetuksen yhteydessä, ei kuulu asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan, sillä tätä asetusta sovelletaan
vain satamasta satamaan tapahtuviin merikuljetuksiin. Komissio kieltäytyy myöntämästä näille määräyksille poikkeuslupaa perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 1017/68  5 artiklan perusteella.
27     TAA-päätöksen 4 artiklassa velvoitetaan ne, joille päätös on osoitettu, pidättäytymään vastaisuudessa kaikista hintojen vahvistamista
koskevista menettelytavoista, joilla voi olla sama tai samanlainen tarkoitus tai vaikutus kuin TAA-sopimuksen määräyksillä.
28     TAA-päätöksen 5 artiklassa velvoitetaan ne, joille päätös on osoitettu, ilmoittamaan asiakkaille, joiden kanssa ne ovat tehneet
palvelusopimuksia tai muita sopimuksia TAA-sopimuksen yhteydessä, että ne voivat halutessaan neuvotella uudelleen näiden sopimusten
ehdot tai purkaa sopimukset välittömästi.
29     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti lykkäsi 10.3.1995 antamallaan määräyksellä päätöksen 1, 2, 3 ja 4 artiklan
täytäntöönpanoa siihen saakka, kunnes ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antaisi tuomion pääasiassa, ja siltä osin kuin
näissä artikloissa TAA-sopimuksen osapuolia kiellettiin päättämästä yhteisesti multimodaalikuljetuspalveluiden yhteisön alueella
tapahtuvien maakuljetusosuuksien hintoja (asia T-395/94 R, Atlantic Container ym. v. komissio, määräys 10.3.1995, Kok. 1995,
s. II-595). Komissio valitti tästä määräyksestä, mutta sen valitus hylättiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 19.7.1995
asiassa C-149/95 P(R), komissio vastaan Atlantic Container Line ym., antamalla määräyksellä (Kok. 1995, s. I-2165).
30     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi 28.2.2002 antamallaan tuomiolla TAA-päätöksestä nostetun kumoamiskanteen muilta
kuin sen 5 artiklaa koskevilta osin (asia T-395/94, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 28.2.2002, Kok. 2002,
s. II-875) (jäljempänä TAA-tapauksessa annettu tuomio). Kyseisestä tuomiosta ei ole valitettu.
II  Trans-Atlantic Conference Agreement (TACA)
31     TAA-sopimuksen osapuolten ja komission välisten keskustelujen seurauksena muutettiin TAA-sopimusta ja korvattiin se TACA-sopimuksella.
32     TAA-sopimuksen tavoin TACA-sopimus kattaa itään suuntautuvan liikenteen (Eastbound) ja länteen suuntautuvan liikenteen (Westbound)
toisaalta Pohjois-Euroopan satamien sekä näiden satamien kautta liikennöityjen paikkojen ja toisaalta Amerikan Yhdysvaltojen
satamien sekä näiden satamien kautta liikennöityjen paikkojen välillä.
33     On selvää, että TACA-sopimus sisältää samat määräykset kuin TAA-sopimus yhteisön alueella tarjottujen maakuljetuspalvelujen
hintojen vahvistamisesta. TACA-sopimus sisältää myös sääntöjä kuljetuksia koskevista muista seikoista, erityisesti palvelusopimusten
tekemisestä ja huolintapalkkioista.
TACA-sopimusta koskevat ilmoitukset
34     TACA-sopimus ilmoitettiin 5.7.1994 komissiolle asetuksen N:o 4056/86 12 artiklan 1 kohdan nojalla poikkeuksen saamiseksi perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan 3 kohdan nojalla.
35     TACA-sopimuksen alkuperäisinä osapuolina oli seuraavat 15 varustamoa: A. P. Møller-Mærsk Line (jäljempänä Maersk), Atlantic
Container Line AB (jäljempänä ACL), Hapag Lloyd AG (jäljempänä Hapag Lloyd), Nedlloyd Lijnen BV (jäljempänä Nedlloyd), P &
O Containers Ltd (jäljempänä P & O), Sea-Land Service, Inc. (jäljempänä Sea-Land), Mediterranean Shipping Co. SA (jäljempänä
MSC), Orient Overseas Container Line (UK) Ltd (jäljempänä OOCL), Polish Ocean Lines (POL), DSR-Senator Lines GmbH (jäljempänä
DSR-Senator), Cho Yang Shipping Co. Ltd (jäljempänä Cho Yang), Neptune Orient Lines Ltd (jäljempänä NOL), Nippon Ysen Kaisha
(jäljempänä NYK), Transportación Marítima Mexicana SA de CV (jäljempänä TMM) ja Tecomar SA de CV (jäljempänä Tecomar). Myöhemmin
Hanjin Shipping Co. Ltd:stä (jäljempänä Hanjin) tuli 31.8.1994 TACA-sopimuksen osapuoli. Hyundai Merchant Marine Co. Ltd (jäljempänä
Hyundai) liittyi TACA-sopimukseen 11.9.1995. Hyundai on edellä mainituista varustamoista ainoa, joka ei ole koskaan kuulunut
TAA-sopimukseen.
36     Komissio ilmoitti asetuksen N:o 4260/88  4 artiklan 8 kohdan mukaisesti 15.7.1994 päivätyllä kirjeellä TACA-sopimuksen osapuolille,
että se aikoi tutkia niiden yksittäispoikkeusta koskevan hakemuksen myös asetuksen N:o 1017/68 nojalla, koska tietyt ilmoitetut
toiminnot eivät kuuluneet asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan.
37     TACA-sopimus tuli voimaan 24.10.1994. Koska sitä on muutettu useaan eri kertaan, komissiolle on 5.7.1994 jälkeen ilmoitettu
tästä sopimuksesta useampia eri versioita.
38     TACA-sopimuksen osapuolet ilmoittivat komission kanssa käytyjen eri keskustelujen ja neuvottelujen jälkeen 29.11.1995 European
Inland Equipment Interchange Agreement -nimisen yhteistyösopimuksen (jäljempänä EIEIA-sopimus), joka koski multimodaalikuljetukseen
liittyvää maaosuutta.
39     TACA-sopimuksen osapuolet ilmoittivat 10.1.1997 komissiolle maakuljetusten yhteistyötä koskevasta säteittäisestä kuljetusverkostosta
(ns. hub and spoke -järjestelmä), jonka tarkoituksena oli saada poikkeuslupa kaikkia maakuljetuspalveluja koskevien hintojen
yhteistä vahvistamista varten.
40     TACA-sopimus johti kahteen erilliseen menettelyyn: toinen koski sakkoimmuniteetin poistamista ja toinen perustamissopimuksen
85 ja 86 artiklan mukaista kilpailusääntöjen rikkomista koskevaa menettelyä. Nyt esillä olevat kanteet liittyvät tähän jälkimmäiseen
menettelyyn.

Sakkoimmuniteetin poistamista koskeva hallinnollinen menettely
41     Komissio osoitti 21.6.1995 TACA-sopimuksen osapuolille (lukuun ottamatta Hyundaita, joka ei ollut tuolloin TACA-sopimuksen
osapuoli) väitetiedoksiannon, jonka mukaan komissio aikoi tehdä päätöksen sakkoimmuniteetin poistamisesta niiden sakkojen
osalta, joita voitaisiin määrätä sen seurauksena, että TACA-sopimuksen osapuolet olivat ilmoittaneet yhteisön alueella suoritettavien
maakuljetusten hintojen vahvistamista koskevasta sopimuksesta.
42     Komissio osoitti 1.3.1996 TACA-sopimuksen osapuolille täydentävän väitetiedoksiannon, jossa se totesi, että EIEIA-sopimus
ei muuttanut millään tavalla sitä, miten se oli arvioinut asiaa 21.6.1995 annetussa väitetiedoksiannossa.
43     Komissio teki 26.11.1996 päätöksen K(96) 3414 lopullinen EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta (IV/35.134 ─
Trans-Atlantic Conference Agreement; ei julkaistu; jäljempänä sakkoimmuniteetin poistamista koskeva päätös), jolla se poisti
TACA-sopimuksen osapuolten sakkoimmuniteetin niiden TACA-sopimuksen määräysten osalta, jotka koskevat maakuljetusten hintojen
vahvistamista, sillä komission alustavan kannan mukaan nämä määräykset eivät täyttäneet perustamissopimuksen 85 artiklan 3
kohdan, asetuksen N:o 1017/68  5 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 3 kohdan edellytyksiä.
44     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti TACA-sopimuksen osapuolten tästä päätöksestä nostaman kanteen tutkimatta 28.2.2002
antamallaan tuomiolla (asia T-18/97, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 28.2.2002, Kok. 2002, s. II-1125). Tästä
tuomiosta ei ole valitettu.

Perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan mukainen kilpailusääntöjen rikkomista koskeva hallinnollinen menettely
45     Komissio osoitti 24.5.1996 TACA-sopimuksen osapuolille asetusten N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 perusteella annetun, aineellisia
kysymyksiä koskevan väitetiedoksiannon. Väitetiedoksiantonsa lopuksi komissio totesi katsovansa, että TACA-sopimus kuului
perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa asetetun kiellon piiriin ja että tietyt tähän sopimukseen sisältyvät seikat eivät
kuuluneet perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan. Komissio täsmensi, että se aikoi tehdä päätöksen, jossa
TACA-sopimuksen osapuolten todetaan rikkovan 85 artiklan 1 kohtaa ja jossa ne velvoitetaan lopettamaan menettelytavat, jotka
eivät kuulu 85 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan. Väitetiedoksiannossa todettiin niin ikään, että TACA-sopimuksen osapuolet
olivat käyttäneet väärin määräävää markkina-asemaansa vastoin perustamissopimuksen 86 artiklaa ja että komissio aikoi määrätä
niille tästä syystä sakkoja. Väitetiedoksiannossa todettiin vielä, että komission aikomuksena oli peruuttaa asetuksessa N:o
4056/86 säädetty sakkoimmuniteetti kyseisen asetuksen 7 ja/tai 8 artiklan mukaisesti.
46     Kantajat vastasivat 6.9.1996 komission 24.5.1996 antamaan väitetiedoksiantoon. TACA-sopimuksen osapuolet esittivät suullisesti
näkemyksensä 25.10.1996 pidetyssä kuulemistilaisuudessa.
47     Komissio antoi 11.4.1997 täydentävän väitetiedoksiannon, jossa se ilmoitti aikovansa säteittäistä kuljetusverkostoa koskevasta
ilmoituksesta huolimatta tehdä edelleen kieltopäätöksen, joka koskisi myös käytäntöä, jonka mukaan merikuljetuksen suorittajan
yhteisön alueella tarjoamien kuljetuspalvelujen hinnat vahvistetaan silloin, kun nämä palvelut eivät kuulu TACA-sopimuksen
säteittäiseen kuljetusverkostoon.
48     Komissio teki 16.9.1998 päätöksen 1999/243/EY perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan mukaisesta menettelystä (IV/35.134 ─
Trans-Atlantic Conference -sopimus) (EYVL 1999, L 95, s. 1; jäljempänä päätös tai riidanalainen päätös). Komissio noudatti
tätä päätöksentekoa varten asetuksissa N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 säädettyjä menettelyjä.
49     Komissio katsoo riidanalainen päätöksen lopussa, että tietyt TACA-sopimuksen määräykset ovat perustamissopimuksen 85 artiklan
1 kohdan, ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 1017/68  2 artiklan vastaisia ja että perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdassa, ETA-sopimuksen 53 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o 1017/68  5 artiklassa tarkoitetut yksittäispoikkeuksen
myöntämisedellytykset eivät täyty. Komissio katsoo myös, että kantajat ovat rikkoneet perustamissopimuksen 86 artiklan ja
ETA-sopimuksen 54 artiklan määräyksiä, ja määrää kaikille kantajille tämän perusteella sakkoja.

Riidanalainen päätös
I  Asian kannalta merkitykselliset TACA-sopimuksen määräykset
50     TACA-sopimuksen määräykset, jotka ovat riidanalaisen päätöksen kohteena, koskevat kuljetusmaksujen vahvistamista, palvelusopimusten
tekemistä ja huolintapalkkioita.

Kuljetusmaksujen vahvistaminen yhdessä
51     Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että TACA-sopimuksen osapuolet vahvistavat yhdessä viisiosaisen tariffin, ja jokaiselle
seuraavista palveluista on määrätty eri maksu: maakuljetus satamaan, lastin käsittely satamassa (siirto maakuljetusvälineestä
alukseen), merikuljetus (merikuljetus satamasta toiseen), lastin käsittely määräsatamassa (siirto aluksesta maakuljetusvälineeseen)
ja maakuljetus määräsatamasta lopulliseen määränpäähän (96 perustelukappale)
52     Riidanalaisessa päätöksessä täsmennetään lisäksi seuraavaa:
–       yleistariffi sisältää tiettyjen määräpaikkojen välillä kuljetettavan lastin hintataulukon: taulukossa on määritelty 26 rahtiluokkaa
ja jokaisen luokan hinnat on eritelty (13 perustelukappale)
–       TACA julkaisee tariffit, ja ne ovat kaikkien rahdinantajien saatavilla (13 perustelukappale)
–       konferenssin tariffissa määrätään lukuisista erilaisista maksuista: perusmaksuista, aikaan ja määrään perustuvista maksuista
(Time/Volume Rates; jäljempänä TVR-maksut) sekä lojaliteettisopimuksien maksuista (103 perustelukappale)
–       Yhdysvaltojen lain mukaan jokaisella konferenssin jäsenellä on oikeus luopua jonkin tietyn tuoteryhmän osalta konferenssin
tariffista ja harjoittaa itsenäistä toimintaa edellyttäen, että siitä ilmoitetaan muille konferenssin jäsenille (104 perustelukappale).

Palvelusopimukset
53     Palvelusopimukset ovat sopimuksia, joissa rahdinantaja sitoutuu toimittamaan konferenssin välityksellä (konferenssin palvelusopimukset)
tai yksittäisen kuljetusliikkeen välityksellä (erilliset palvelusopimukset) tietyn määrän lastia määrätyn ajan kuluessa ja
jossa merikuljetusta harjoittava yleinen kuljetusliike tai konferenssi sitoutuu tiettyihin maksuihin ja aikatauluihin sekä
määriteltyyn palvelutasoon (110 perustelukappale).
54     Erillisiä palvelusopimuksia kutsutaan yhteisiksi palvelusopimuksiksi, kun ne ovat usean erillisen kuljetusliikkeen tekemiä.
On selvää, että ”yhteisten palvelusopimusten” käsitteellä tarkoitetaan riidanalaisessa päätöksessä sekä konferenssin palvelusopimuksia
että yhteisiä erillisiä palvelusopimuksia.
55     Atlantin ylittävässä liikenteessä noin 50─60 prosenttia lastista kuljetetaan palvelusopimusten mukaisesti (122 perustelukappale).
56     Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että TACA-sopimuksen tarkoituksena oli säännellä sekä konferenssien että erillisten
palvelusopimusten neuvottelemista ja tekemistä.
57     Konferenssin palvelusopimuksista (tai TACA:n palvelusopimuksista) TACA-sopimuksen 14 artiklan 3 kohdassa määrätään, että TACA:n
sihteeristön on neuvoteltava ne TACA:n jäsenten puolesta. Tämän jälkeen TACA:n osapuolet äänestävät TACA:n sihteeristön neuvottelemista
palvelusopimuksista. TACA:n osapuoli, joka ei halua osallistua kyseessä olevaan palvelusopimukseen, voi toteuttaa yksipuolista
toimintaa tämän palvelusopimuksen osalta. Yksipuolisen toiminnan laajuus on rajoitettu TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdan
j alakohdassa (132─148 perustelukappale).
58     Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että TACA on 14 artiklan 2 kohdan mukaisesti määrännyt säännöt palvelusopimuksia koskeville
neuvotteluille, minkä lisäksi se on päättänyt myös monista sitovista suuntaviivoista, jotka koskevat palvelusopimusten sisältöä
sekä tilanteita, joissa niitä voidaan tehdä (149 perustelukappale). Asian kannalta merkitykselliset rajoitukset koskevat seuraavia
seikkoja:
–       kesto: TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla palvelusopimukset oli tehtävä korkeintaan kalenterivuodeksi;
aikarajaa on sittemmin pidennetty kahteen ja sen jälkeen kolmeen vuoteen (17 perustelukappaleen f kohta ja 491 perustelukappale)
–       suojalausekkeet: TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdan c alakohdassa kielletään sisällyttämästä palvelusopimuksiin lauseketta,
jossa määrätään kyseiseen palvelusopimukseen liittyvien maksujen pienentämisestä suhteessa muiden rahdinantajien muiden sopimusten
yhteydessä sopimiin ehtoihin (17 perustelukappaleen g kohta ja 489 perustelukappale)
–       kerrallaan tehdyt useat eri sopimukset: TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdan c alakohdan nojalla yksikään TACA:n osapuolista
ei voi tehdä, itsenäisesti tai yhdessä toisen osapuolen kanssa, saman rahdinantajan kanssa konferenssiliikenteen alueella
enempää kuin yhden sopimuksen kerrallaan (17 perustelukappaleen f kohta ja 493 perustelukappale)
–       sopimussakkojen määrä, jos sopimusta ei noudateta: TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdan d alakohdan nojalla TACA:n osapuolet
sopivat palvelusopimuksissa määrättyjen sopimussakkojen suuruudesta (495 perustelukappale); riidanalaisen päätöksen mukaan
TACA:n osapuolet ovat vahvistaneet sopimussakkojen määräksi 250 Yhdysvaltain dollaria (USD) 20:tä jalkaa kohti (Twenty Foot
Equivalent Units; jäljempänä TEU) (226 perustelukappale)
–       luottamuksellisuus: riidanalaisen päätöksen mukaan TACA:n osapuolet edellyttävät, että osapuolten on paljastettava toisilleen
kaikkien niiden palvelusopimusten ehdot, joissa ne ovat osapuolina, ja asetettava nämä tiedot kaikkien niiden varustamojen
saataville, joista tulee TACA:n osapuolia (496 perustelukappale).
59     Vuosina 1994 ja 1995 TACA-sopimuksessa kiellettiin erilliset palvelusopimukset. Vuodesta 1996 TACA hyväksyi erilliset palvelusopimukset.
Tältä osin riidanalaisessa päätöksessä selostetaan seuraavaa:
”32) TACA:n osapuolet ilmoittivat komissiolle 9 päivänä maaliskuuta 1995, että Yhdysvaltain liittovaltion meriliikennekomissio
oli asettanut TACA:n osapuolille uuden edellytyksen. Tässä edellytyksessä vaadittiin TACA:n osapuolia muuttamaan TACA:ta siten,
että yksittäiset TACA:n osapuolet voisivat tehdä vuotta 1996 koskevia palvelusopimuksia ilman muiden TACA:n osapuolten hyväksyntää
edellyttäen, että kyseiset sopimukset ovat TACA:n 14.2 artiklan määräysten mukaisia.”

Huolintapalkkiot
60              TACA-sopimuksen 5 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan TACA:n osapuolet sopivat välitystoimen määristä, tasoista ja maksuista
sekä huolintapalkkioista mukaan lukien määrien maksuajat ja -ehdot sekä sellaisten henkilöiden nimeäminen, jotka voivat toimia
välittäjinä (164 perustelukappale).
II  Relevanttien markkinoiden määrittely
61     Riidanalaisessa päätöksessä todetaan 60─84 perustelukappaleessa esitetyn analyysin päätteeksi, että TACA:n kannalta merkitykselliset
merikuljetuspalvelujen markkinat koskevat Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välistä konttien linjakuljetusta, jota harjoitetaan
Pohjois-Euroopan satamien sekä Yhdysvaltojen ja Kanadan satamien välisillä merireiteillä.
62     Komissio selostaa 519 perustelukappaleessa perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen yhteydessä seuraavaa:
”519 Asian kannalta merkityksellisiä merikuljetuspalvelujen markkinoita kuvataan johdanto-osan 60─75 kappaleessa. Maantieteelliset
markkinat muodostuvat alueesta, joilla merikuljetuspalveluita markkinoidaan, eli tässä tapauksessa Pohjois-Euroopan satamien
vaikutusalueista. Nämä maantieteelliset markkinat vastaavat TACA:n maakuljetusten tariffin soveltamisalaa ja muodostavat huomattavan
osan yhteismarkkinoista.”
III  Oikeudellinen arviointi
63     Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että kyseessä olevat TACA:n säännöt ja menettelytavat kuuluvat perustamissopimuksen
85 ja 86 artiklan soveltamisalaan.

Perustamissopimuksen 85 artiklan soveltaminen
64     Komissio toteaa perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta, että TACA:han sisältyy seuraavia tekijöitä, joiden tarkoituksena
on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy tämän määräyksen
1 kohdassa tarkoitetulla tavalla:
–       TACA:n osapuolten välinen merikuljetuksia koskeva hintasopimus (379 ja 380 perustelukappale)
–       TACA:n osapuolten välinen hintasopimus, joka koskee muihin palveluihin yhdistettyjen maakuljetuspalvelujen tarjoamista rahdinantajille
yhteisön alueella osana konttilastin multimodaalikuljetusta (varustamon tarjoamat maakuljetuspalvelut eli ”carrier haulage”)
Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välillä (379 ja 380 perustelukappale)
–       TACA:n osapuolten välinen sopimus niistä ehdoista ja edellytyksistä, joilla nämä voivat tehdä palvelusopimuksia rahdinantajien
kanssa (379, 380 ja 442─448 perustelukappale) ja
–       TACA:n osapuolten välinen sopimus huolintapalkkion enimmäismäärien vahvistamisesta (379, 380 ja 505─508 perustelukappale).
65     Komissio katsoo sen sijaan, että tässä vaiheessa ei vielä ole selvää, vaikuttaako EIEIA-sopimuksen mukainen sopimus maakuljetuskaluston
yhteiskäytöstä tuntuvasti kilpailuun. Sen vuoksi riidanalaisessa päätöksessä ei käsitellä sitä, olisiko perustamissopimuksen
85 artiklaa sovellettava tähän sopimukseen (384, 399 ja 426 perustelukappale).
66     Poikkeusluvan myöntämisestä komissio katsoo, että merikuljetuksen hintoja koskevaa sopimusta lukuun ottamatta muut kilpailua
rajoittavat sopimukset eivät kuulu asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädetyn ryhmäpoikkeuksen piiriin (397─399 perustelukappale).
Mahdollisuudesta myöntää yksittäispoikkeus komissio arvioi, että yksikään kyseessä olevista sopimuksista ei täytä perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o 1017/68 5 artiklassa asetettuja edellytyksiä (409─441 perustelukappale).

Perustamissopimuksen 86 artiklan soveltaminen
67     Perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisesta riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että TACA:n osapuolilla on yhteinen
määräävä asema relevanteilla markkinoilla (519─576 perustelukappale) ja että ne ovat käyttäneet väärin tätä yhteistä määräävää
markkina-asemaa vuosina 1994─1996 ensinnäkin tekemällä sopimuksen, jossa asetetaan rajoituksia palvelusopimusten tekemiselle
ja niiden sisällölle (jäljempänä myös ensimmäinen väärinkäyttö), ja toiseksi muuttamalla markkinoiden kilpailurakennetta vahvistaakseen
TACA:n määräävää asemaa (jäljempänä myös toinen väärinkäyttö) (550─576 perustelukappale).
68     Ensimmäistä väärinkäyttöä tarkastellessaan (551─558 perustelukappale) komissio katsoo, että tämä väärinkäyttö ilmeni ”erityisesti
ehdoissa ─ ─, joita TACA:n osapuolet asettivat vastuulausekkeille, palvelusopimusten pituudelle, useiden samanaikaisten sopimusten
tekemiselle ja sopimussakoille” sekä ”erillisten palvelusopimusten kieltämisessä vuonna 1995” (556 ja 557 perustelukappale).
69     Toisesta väärinkäytöstä (559─567 perustelukappale) komissio selostaa, että ”TACA:n osapuolten tarkoitus oli ─ ─ varmistaa,
että jos mahdollinen kilpailija halusi tulla markkinoille, se tulisi niille vasta liityttyään TACA:n jäseneksi” (562 perustelukappale).
TACA:n osapuolten toimiin mahdollisten kilpailijoiden houkuttelemiseksi aloittamaan toimintansa TACA:n osapuolina kuuluvat
riidanalaisen päätöksen mukaan erityiset toimenpiteet Hanjinin (luottamuksellisten tietojen paljastaminen ja markkinaosuuden
antaminen) ja Hyundain hyväksi (mahdollisuus tehdä heti palvelusopimuksia), useiden kaksoishinnoitteluun perustuvien palvelusopimusten
tekeminen ja se, että järjestäytyneet TAA:n jäsenet eivät kilpailleet tietyistä palvelusopimuksista yleisten kuljetusliikkeiden,
joilla ei ole aluksia (Non Vessel Operating Common Carriers; jäljempänä NVOCC-yritykset), kanssa.
Sakot
70     Riidanalaisessa päätöksessä määrätään kullekin TACA:n osapuolelle sakkoja perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisen vuoksi.
Yhtään sakkoa ei ole määrätty perustamissopimuksen 85 artiklan rikkomisesta.
71     Riidanalaisen päätöksen mukaan tämä rikkominen kesti osan vuotta 1994 ja koko vuoden 1995 ja 1996 (592 ja 594 perustelukappale).
Päätösosa
72     Riidanalaisen päätöksen päätösosa kuuluu seuraavasti:
”1 artikla
Liitteessä I luetellut yritykset ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan
1 kohdan määräyksiä sekä asetuksen (ETY) N:o 1017/68  2 artiklan säännöksiä tekemällä hintasopimuksen, joka koskee muihin
palveluihin yhdistettyjen sisämaakuljetuspalvelujen tarjoamista rahdinantajille yhteisön alueella osana konttilastin multimodaalikuljetusta
Pohjois-Euroopan ja Amerikan yhdysvaltojen välillä. EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan, ETA-sopimuksen 53 artiklan
3 kohdan ja asetuksen (ETY) N:o 1017/68 5 artiklan edellytykset eivät täyty.
2 artikla
Liitteessä I luetellut yritykset ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan
1 kohdan määräyksiä vahvistamalla meklareiden ja huolitsijoiden palkkioiden määrät, tasot tai maksut, sekä näiden määrien
maksuehdot ja sellaisten henkilöiden nimeämisen, jotka voivat toimia meklareina. EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan
ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 3 kohdan edellytykset eivät täyty.
3 artikla
Liitteessä I luetellut yritykset ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan
1 kohdan määräyksiä sopimalla ehdoista ja edellytyksistä, joilla ne voivat tehdä palvelusopimuksia rahdinantajien kanssa.
EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 3 kohdan edellytykset eivät täyty.
4 artikla
Liitteessä I lueteltujen yritysten on lopetettava 1, 2 ja 3 artiklassa tarkoitettu rikkominen sekä pidättäydyttävä vastaisuudessa
kaikista sopimuksista tai yhdenmukaistetuista menettelytavoista, joilla on sama tai samanlainen tarkoitus tai vaikutus kuin
1, 2 ja 3 artiklassa tarkoitetuilla sopimuksilla.
5 artikla
Liitteessä I luetellut yritykset ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 86 artiklaa ja ETA-sopimuksen 54 artiklaa muuttamalla
markkinoiden kilpailurakennetta Trans Atlantic -sopimuksen määräävän aseman lujittamiseksi.
6 artikla
Liitteessä I luetellut yritykset ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 86 artiklaa ja ETA-sopimuksen 54 artiklaa rajoittamalla
palvelusopimusten tekemistä ja sopimusten sisältöä.
7 artikla
Liitteessä I lueteltuja yrityksiä vaaditaan lopettamaan välittömästi 5 ja 6 artiklassa tarkoitettu rikkominen ja vastaisuudessa
pidättäytymään kaikesta toiminnasta, jolla on sama tai samanlainen tarkoitus tai vaikutus kuin 5 ja 6 artiklassa tarkoitetulla
rikkomisella.
8 artikla
Edellä 5 ja 6 artiklassa tarkoitettujen EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan ja ETA-sopimuksen 54 artiklan määräysten rikkomisesta
määrätään sakot seuraaville yrityksille:
A. P. Møller-Maersk Line                            27 500 000 ecua
Atlantic Container Line AB                              6 880 000 ecua
Hapag Lloyd Container Line GmbH          20 630 000 ecua
P & O Nedlloyd Container Line Limited 41 260 000 ecua
Sea-Land Service, Inc.                            27 500 000 ecua
Mediterranean Shipping Co.                   13 750 000 ecua
Orient Overseas Container Line (UK) Ltd 20 630 000 ecua
Polish Ocean Lines                                      6 880 000 ecua
DSR-Senator Lines                                     13 750 000 ecua
Cho Yang Shipping Co., Ltd                   13 750 000 ecua
Neptune Orient Lines Ltd                            13 750 000 ecua
Nippon Yusen Kaisha                            20 630 000 ecua
Transportación Marítima Mexicana SA de
CV/Tecomar SA de CV                              6 880 000 ecua
Hanjin Shipping Co., Ltd                            20 630 000 ecua
Hyundai Merchant Marine Co., Ltd          18 560 000 ecua
9 artikla
Liitteessä I lueteltujen yritysten on kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksi antamisesta ilmoitettava asiakkailleen,
joiden kanssa ne ovat tehneet palvelusopimuksia, että näillä on oikeus neuvotella uudelleen sopimusehdoista tai irtisanoa
sopimukset.
10 artikla
Edellä 8 artiklassa määrätyt sakot on maksettava ecuina kolmen kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksi antamisesta Euroopan
komission pankkitilille n:o 310─0933000-43, Banque Bruxelles Lambert, Agence Européenne, Rond-Point Schuman 5, B-1040 Bruxelles.
Mainitun ajan jälkeen sakosta peritään ilman eri toimenpidettä Euroopan keskuspankin ecumääräisistä liiketapahtumista tämän
päätöksen tekokuukauden ensimmäisenä arkipäivänä veloittaman koron suuruista korkoa lisättynä 3,5 prosenttiyksiköllä eli 7,5
prosenttia.
11 artikla
Tämä päätös on osoitettu liitteessä I luetelluille yrityksille.
Tämä päätös on täytäntöönpanokelpoinen EY:n perustamissopimuksen 192 artiklan nojalla.”

Oikeudenkäyntimenettely
73     Kaksitoista niistä seitsemästätoista laivanvarustamosta, joille riidanalainen päätös on osoitettu, eli ACL, Cho Yang, DSR-Senator,
Hanjin, Hapag Lloyd, Hyundai, Maersk, MSC, OOCL, POL, P & O Nedlloyd (P & O Nedlloyd perustettiin tammikuussa 1997, kun Nedlloyd
ja P & O, jotka olivat molemmat olleet riidanalaisen päätöksen adressaatteja sen tekoajankohtana, sulautuivat) ja Sea-Land
nostivat 7.12.1998 EY:n perustamissopimuksen 173 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 230 artikla) nojalla ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa kanteen, jossa vaadittiin kyseisen päätöksen kumoamista. Kanne rekisteröitiin kirjaamossa numerolla
T-191/98 (Atlantic Container Line ym. v. komissio).
74     NOL nosti 29.12.1998 erillisellä kannekirjelmällä kanteen riidanalaisesta päätöksestä. Tämä kanne rekisteröitiin kirjaamossa
numerolla T-212/98 (Neptune Orient Lines v. komissio). Samana päivänä myös NYK nosti kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä.
Se rekisteröitiin numerolla T-213/98 (Nippon Yusen Kaisha v. komissio). TMM ja Tecomar jättivät vielä 30.12.1998 kanteen riidanalaisen
päätöksen kumoamiseksi. Tämä kanne rekisteröitiin kirjaamossa numerolla T-214/98 (Transportación Marítima Mexicana ja Tecomar
v. komissio).
75     Asian esittelevä tuomari Jaeger piti 18.1.1999 kirjaajan aloitteesta epävirallisen kokouksen kantajien kanssa, ja siinä kantajia
kehotettiin rajoittamaan yhteensä noin 2 000 sivun (ilman liitteitä) pituisia kannekirjelmiään, harkitsemaan, voisiko olla
tarkoituksenmukaista laatia niistä tiivistelmä, lajittelemaan asian kannalta merkitykselliset asiakirjat, jotka sisältyvät
liitteet muodostaviin noin sataan kansioon, ja ratkaisemaan tiettyihin asiakirjoihin liittyvät luottamuksellisuusongelmat.
Vain osa näistä luottamuksellisuuskysymyksistä saatiin ratkaistua tässä kokouksessa.
76     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja yhdisti 22.2.1999 antamallaan määräyksellä asiat T-191/98,
T-212/98, T-213/98 ja T-214/98 kirjallista ja suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
77     European Council of Transport Users ASBL (jäljempänä ECTU, johon kuuluu European Shippers Council; jäljempänä ESC) pyysi 21.6.1999
saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijana tukeakseen komission vaatimuksia asioissa T-191/98, T-212/98, T-213/98 ja
T-214/98.
78     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti hylkäsi DSR-Senator Linesin riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä
tekemän hakemuksen (asia T-191/98 R, DSR-Senator Lines v. komissio, määräys 21.7.1999, Kok. 1999, s. II-2531). Yhteisöjen
tuomioistuimen presidentti hylkäsi kyseisestä määräyksestä tehdyn valituksen (asia C-364/99 P (R), DSR-Senator Lines v. komissio,
määräys 14.12.1999, Kok. 1999, s. I-8733).
79     Kantajat pyysivät 17.8.1999 tiettyjen asiakirjojen luottamuksellista käsittelyä väliintulijan suhteen. Ne täsmensivät tätä
hakemusta 23.8.1999 päivätyllä faksilla. Komissio vastusti eri perustein tätä hakemusta 10.9. ja 8.10.1999 päivätyissä kirjeissään.
80     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 15.11.1999 antamallaan määräyksellä ECTU:n
väliintulohakemuksen ja hyväksyi osittain vaatimuksen luottamuksellisesta käsittelystä. Lisäksi tiettyjen asian T-191/98 kannekirjelmän
liitteiden luottamuksellinen käsittely hyväksyttiin väliaikaisesti.
81     Kantajat ilmoittivat 8.12.1999 päivätyllä kirjeellään kirjaajalle, että ne aikoivat poistaa asiakirjavihosta kaikki 15.11.1999
annetussa määräyksessä tarkoitetut liitteet, yhtä lukuun ottamatta. Kantajat pyysivät vielä 10.12.1999 päivätyllä kirjeellään
tiettyjen vastauskirjelmään sisältyvien tietojen luottamuksellista käsittelyä. Komissio vastusti pyyntöä 17.1.2000 päivätyllä
kirjeellään.
82     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 14.3.2000 antamallaan määräyksellä osittain
kantajien vaatimuksen siitä, että tietyt kannekirjelmään ja vastauskirjelmään sisältyvät tiedot on pidettävä salassa.
83     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti hylkäsi Cho Yangin riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä
tekemän hakemuksen (asia T-191/98 R II, Cho Yang Shipping v. komissio, määräys 28.6.1999, Kok. 1999, s. II-2551). Yhteisöjen
tuomioistuimen presidentti hylkäsi kyseisestä määräyksestä tehdyn valituksen (asia C-361/99 P (R), Cho Yang Shipping v. komissio,
määräys 15.12.2000 (Kok. 2000, s. I-11657).
84     Kantaja asiassa T-213/98 pyysi 27.9.2000 päivätyssä, ECTU:n väliintulokirjelmästä esittämiensä huomautusten saatekirjelmässä,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käsittelisi tiettyjä sen huomautuksiin sisältyviä lukuja luottamuksellisina. Pyyntö
toistettiin 20.10.2000 päivätyssä kirjeessä. Komissio vastusti pyyntöä 17.11.2000 päivätyllä kirjeellään. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja suostui 20.6.2002 päivätyllä määräyksellään kantajan pyyntöön.
85     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn ja pyysi prosessinjohtotoimena asianosaisia esittämään tiettyjä asiakirjoja ja vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin.
Asianosaiset vastasivat näihin pyyntöihin niille asetetuissa määräajoissa.
86     Asianosaisten lausumat ja vastaukset suullisiin kysymyksiin kuultiin 26. ja 27.3.2003 pidetyssä istunnossa.

Asianosaisten vaatimukset
87     Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen
–       toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 8 artiklassa määrätyt sakot tai alentaa niiden määrää
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–       velvoittaa komission korvaamaan kantajille ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiota odotettaessa sakkojen maksamisen
sijaan annettuun pankkitakaukseen liittyvät kulut.
88              Komissio vaatii väliintulijan ECTU:n tukemana, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen
–       velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
89     Kantajat vetoavat kumoamiskanteensa tueksi seitsemään kanneperusteiden ryhmään. Ensimmäinen koskee puolustautumisoikeuksien
loukkaamista koskevia kanneperusteita. Toinen liittyy perusteisiin, joiden mukaan perustamissopimuksen 85 artiklaa ei ole
rikottu. Kolmas koskee kanneperusteita, joiden mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa ei ole rikottu. Neljännessä ryhmässä
vedotaan asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn menettelyn noudattamatta jättämiseen. Viides koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyönnistä
esitettyjä kanneperusteita. Kuudes liittyy sakkoja koskeviin kanneperusteisiin. Seitsemäs koskee kanneperustetta, jonka mukaan
EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan toista kohtaa (josta on tullut 288 artiklan toinen kohta) on rikottu.
90     Aluksi on huomattava, että kantajien toimittamat kannekirjelmät samoin kuin niiden liitteet ovat epätavanomaisen laajoja,
sillä kukin kannekirjelmä on lähes 500 sivua pitkä, kun taas liitteitä on satakunta kansiota, minkä lisäksi niissä vedotaan
lähes sataan eri kanneperusteeseen. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
velvollisuuden perustella päätöksensä ei voida katsoa edellyttävän, että sen olisi vastattava yksityiskohtaisesti kaikkiin
asianosaisen esittämiin väitteisiin varsinkaan silloin, kun nämä väitteet eivät ole riittävän selviä ja täsmällisiä ja kun
ne eivät perustu yksityiskohtaiseen näyttöön (asia C-274/99 P, Connolly v. komissio, tuomio 6.3.2001, Kok. 2001, s. I-1611,
212 kohta ja asia C-197/99 P, Belgia v. komissio, tuomio 11.9.2003, 81 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
I  Puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevat kanneperusteet
91     Kantajat jakavat puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevat kanneperusteensa kolmeen eri osaan. Ensimmäisen mukaan oikeutta
tulla kuulluksi on loukattu. Toinen koskee sitä, että oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu. Kolmas osa liittyy hyvän
hallinnon, objektiivisuuden ja puolueettomuuden periaatteiden loukkaamiseen.

Ensimmäinen osa, jonka mukaan oikeutta tulla kuulluksi on loukattu
92     Kantajat ovat kannekirjelmässään jakaneet ensimmäisen osan kolmeen eri jaksoon. Ensimmäisessä jaksossa kantajat väittävät,
että väitetiedoksianto ei ole pätevä, koska sitä ei ole annettu komission suorittaman tutkimuksen päätteeksi, ja että se on
näin ollen ennenaikainen. Toisessa jaksossa ne vetoavat siihen, että väite markkinoiden kilpailurakenteen sääntöjenvastaisesta
muuttamisesta on uusi peruste, joka sitä paitsi perustuu uusiin todisteisiin. Kolmannessa jaksossa kantajat väittävät, että
riidanalainen päätös sisältää väitetiedoksiantoon nähden uusia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia väitteitä.
93     Kanteen tutkinta kuitenkin osoittaa, että esillä oleva osa sisältää todellisuudessa kahdenlaisia kanneperusteita, jotka poikkeavat
komission hallinnollisessa menettelyssä esitetyistä perusteista. Ensinnäkin kantajat kiistävät lausumiensa ensimmäiseen jaksoon
sisältyvällä kanneperusteella väitetiedoksiannon laillisuuden sinänsä sen ennenaikaisuuden vuoksi. Toiseksi ne väittävät lausumiensa
kaikissa kolmessa jaksossa esiintyvissä kanneperusteissa, että riidanalaisessa päätöksessä on uusia tosiseikkoja tai oikeudellisia
seikkoja koskevia väitteitä.
A  Ennenaikaisena annetun väitetiedoksiannon lainvastaisuutta koskeva kanneperuste
1.  Asianosaisten lausumat
94     Kantajat väittävät, että komission 24.5.1996 lähettämä väitetiedoksianto ei ole pätevä, koska sitä ei ole annettu komission
suorittaman tutkimuksen päätteeksi.
95     Kantajat huomauttavat, että oikeuskäytännön mukaan väitetiedoksiannossa on esitettävä selvästi tosiseikat, joihin komissio
nojautuu, sekä tosiseikkojen oikeudellinen luonnehdinta (asia C-62/86, AKZO v. komissio, tuomio 3.7.1991, Kok. 1991, s. I-3359,
Kok. Ep. XI, s. I-261, 29 kohta; yhdistetyt asiat C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 ja C-125/85─C-129/85, Ahlström
ym. v. komissio, tuomio 31.3.1993, Kok. 1993, s. I-1307, Kok. Ep. XIV, s. I-123, 40─54 ja 152─154 kohta, ns. sellu II -tapaus
ja yhdistetyt asiat T-10/92─T-12/92 ja T─15/92, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 18.12.1992, Kok. 1992, s. II-2667,
Kok. Ep. XIII, s. II-99, 33 kohta). Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi asiassa T-7/89, Hercules Chemicals
vastaan komissio, 17.12.1991 antamassaan tuomiossa (Kok. 1991, s. II-1711, 51 kohta), ”puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen
edellyttää, että kantajalla on oltava tosiasiassa mahdollisuus esittää kantansa kaikista niistä väitteistä, jotka sitä vastaan
on esitetty sille osoitetuissa väitetiedoksiannoissa, sekä todisteista, joilla pyritään tukemaan näitä väitteitä ja jotka
komissio on maininnut väitetiedoksiannoissaan tai niiden liitteissä” (ks. myös asia T-334/94, Sarrió v. komissio, tuomio 14.5.1998,
Kok. 1998, s. II-1439, 39 kohta).
96     Kantajat päättelevät tästä, että komissio ei voi päätöksessään tukeutua todisteisiin, jotka on hankittu väitetiedoksiannon
antamisen jälkeen ja joista kyseisellä yrityksellä ei ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksia. Ne vetoavat siihen, että
asiassa 60/81, IBM v. komissio, 11.11.1981 annetussa tuomiossa (Kok. 1981, s. 2639, Kok. Ep. VI, s. 231, 15 kohta) yhteisöjen
tuomioistuin katsoi, että ”asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdan mukaisesti ─ ─ puolustautumisoikeuksien noudattamisen takaamiseksi
on varmistettava, että yrityksellä, jota asia koskee, on tutkimuksen päätteeksi oikeus esittää huomautuksia niistä seikoista,
joita komissio aikoo käyttää sitä vastaan päätöksessään ─ ─ ”.
97     Nyt esillä olevassa asiassa kantajat huomauttava, että komissio on lähettänyt niille tietojensaantipyynnön kaksi päivää ennen
väitetiedoksiannon lähettämistä ja kolmisenkymmentä lisätietojensaantipyyntöä väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen sekä
väitetiedoksiantoon annettavalle vastaukselle varattuna ajanjaksona että väitetiedoksiantoon annetun vastauksen jälkeen. Kantajien
mukaan tästä seuraa, että väitetiedoksianto on hyvän hallinnon periaatteen ja edellä mainitun oikeuskäytännön vastaisesti
lähetetty adressaateilleen ennenaikaisesti.
98     Kantajien mukaan väitetiedoksiannon ennenaikaisuus merkitsee esillä olevassa asiassa seuraavaa:
–       väitetiedoksiannossa ei esitetä kaikkia komission TACA:n ilmoituksen tutkimisen kannalta merkityksellisinä pitämiä tosiseikkoja
–       väitetiedoksiantoon sisältyvä oikeudellinen tarkastelu ei perustu kaikkiin niihin tosiseikkoihin, joita komissio on pitänyt
merkityksellisinä ilmoituksen arvioinnissa
–       väitetiedoksiannon ei voida katsoa heijastavan komission näkemystä ilmoituksesta ja sen yhteensopivuudesta yhteisön oikeuden
kanssa
–       kantajat eivät ole voineet tehokkaasti harjoittaa puolustautumisoikeuksiaan väitetiedoksiantoon vastatessaan.
99     Tästä seuraa kantajien mukaan, että 24.5.1996 päivätty väitetiedoksianto ei täytä tälle asiakirjalle kuuluvaa tehtävää antaa
tutkimuksen kohteena olevalle yritykselle tilaisuus esittää puolustautumisoikeuksien mukaisesti näkemyksensä komission väitteistä
ennen lopullisen päätöksen tekemistä.
100   Kantajat huomauttavat, että vaikka tietyt lisätietojensaantipyynnöt liittyvät väitetiedoksiannon kohteena oleviin kysymyksiin,
toiset tietojensaantipyynnöt koskevat täysin uusia kysymyksiä.
101   Esillä olevassa asiassa on näin ollen kantajien mukaan komission väitetiedoksiannossa omaksuman kannan ja väitetiedoksiannon
jälkeen jatkaman tutkimuksen välinen oikeudellinen ja menettelyllinen ristiriita. Kun komissio perustelee 11.7.1996 päivättyä
tietojensaantipyyntöään tarpeella arvioida osapuolten yksittäispoikkeusta koskevaa hakemusta taloudellisessa ja oikeudellisessa
asiayhteydessä kokonaisuudessaan, 24.5.1996 päivätyssä väitetiedoksiannossa todetaan, että TACA ei voinut saada poikkeuslupaa
(väitetiedoksiannon 249 kohta).
102   Vastauksena komission esittämiin perusteluihin, joissa vedotaan TACA:n menettelytapojen jatkuvaan kehittymiseen ja kantajien
jarrutusmenettelyyn, kantajat huomauttavat, että komissio ei ilmoita niitä TACA:n osapuolten menettelytapoja, joiden jatkuva
kehittyminen olisi perusteluna lisätietojensaantipyynnöille, ja kiistävät missään vaiheessa estäneensä asian tutkintaa.
103   Koska väitetiedoksianto ei näin ollen ole kantajien mielestä pätevä, komissio ei ole niiden mukaan pätevästi aloittanut menettelyä
kantajia vastaan, minkä vuoksi on katsottava, että riidanalaisessa päätöksessä ei käsitellä yhtään väitettä, josta kantajilla
olisi ollut tilaisuus esittää kantansa. Riidanalainen päätös olisi näin ollen kumottava puolustautumisoikeuksien loukkaamisen
vuoksi.
104   Komissio väittää, että sillä on täysi oikeus suorittaa tutkimus väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen. Se vaatii näin ollen
tämän kantajien kanneperusteen hylkäämistä.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
105   On selvää, että komissio on esillä olevassa asiassa lähettänyt TACA:n osapuolille tietojensaantipyynnön kaksi päivää ennen
väitetiedoksiannon lähettämistä sekä kolmisenkymmentä lisätietojensaantipyyntöä sen lähettämisen jälkeen ja myös kantajien
väitetiedoksiantoon antaman vastauksen jälkeen ja komissiossa pidetyn kuulemistilaisuuden jälkeen aina maaliskuuhun 1998 saakka.
106   Kantajien mukaan nämä seikat osoittavat, että väitetiedoksianto ei ennenaikaisuutensa vuoksi täytä tälle asiakirjalle tavanomaisesti
kuuluvaa tehtävää antaa tutkimuksen kohteena olevalle yritykselle tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä kaikista
komission sitä vastaan esittämistä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevista väitteistä.
107   Kuten edellä 93 kohdassa on todettu, sikäli kuin kantajat arvostelevat esillä olevassa kanneperusteessa komissiota siitä,
että se on käyttänyt vastauksia lisätietojensaantipyyntöihin esittääkseen riidanalaisessa päätöksessä uusia tosiseikkoja tai
oikeudellisia seikkoja koskevia väitteitä antamatta kantajille tilaisuutta esittää tältä osin huomautuksiaan, esillä oleva
kanneperuste on päällekkäinen niiden kanneperusteiden kanssa, joiden mukaan riidanalaisessa päätöksessä on esitetty uusia
tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevia väitteitä, ja se käsitellään tästä syystä näiden kanneperusteiden yhteydessä.
108   Tässä vaiheessa on näin ollen tutkittava esillä olevaa kanneperustetta yksinomaan siltä osin kuin sen mukaan väitetiedoksianto
on lainvastainen jo pelkästään sen ennenaikaisuuden vuoksi.
109   Kantajien väitteen on todettava perustuvan olettamukseen, jonka mukaan komission on ennen väitetiedoksiannon lähettämistä
päätettävä alustava tutkimuksensa. Jotta voitaisiin arvioida tämän kantajien esittämän kanneperusteen paikkansapitävyyttä,
on siis tutkittava, onko komissiolla tällainen velvollisuus.
110   Oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan soveltamista koskeva lainsäädäntö, jonka neuvosto on vahvistanut
asetuksissa N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86, joiden perusteella riidanalainen päätös on tehty, sisältää kaksi peräkkäistä
mutta selvästi erillistä menettelyä, eli ensimmäisen, alustavaa tutkimusta koskevan menettelyn ja toisen, kontradiktorisen
menettelyn, joka alkaa väitetiedoksiannolla (asia 374/87, Orkem v. komissio, tuomio 18.12.1989, Kok. 1989, s. 3283, Kok. Ep.
X, s. 231, 20 kohta ja edellä 95 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 45 kohta).
111   Tästä seuraa, että lähtökohtaisesti väitetiedoksiannon lähettäminen seuraa alustavaa tutkimusta, jonka komissio suorittaa
tapauksen mukaan kantelun vuoksi tai omasta aloitteestaan ratkaistakseen, ovatko kyseessä olevat menettelytavat perustamissopimuksen
85 ja 86 artiklan mukaisia. Komissio voi vasta tällaisen tutkimuksen jälkeen katsoa olevansa riittävästi perillä sekä tosiseikkojen
osalta että oikeudelliselta kannalta kyseisten menettelytapojen lainmukaisuudesta ja voi vasta silloin päättää aloittaa kilpailusääntöjen
rikkomista koskevan menettelyn väitetiedoksiannon lähettämisellä tai olla aloittamatta tällaista menettelyä.
112   Toisin kuin kantajat väittävät, tästä ei kuitenkaan seuraa, että komissio ei saisi väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen
jatkaa tutkimustaan esimerkiksi lähettämällä lisätietojensaantipyyntöjä.
113   Huomattakoon, että asetuksen N:o 17  19 artiklan 1 kohdan, asetuksen N:o 1017/68  26 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 4056/86
23 artiklan 1 kohdan mukaan väitetiedoksiannon tarkoituksena on se, että yritykset, joita asia koskee, voisivat esittää huomautuksensa
niitä vastaan esitetyistä väitteistä ennen kuin komissio tekee päätöksen perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan rikkomisesta.
Asetuksen N:o 17  19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen
N:o 99/63/ETY (EYVL 1963, 127, s. 2268) 4 artiklan, asetuksen (ETY) N:o 1017/68 26 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetuista
kuulemisista 8 päivänä elokuuta 1969 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1630/69 (EYVL L 209, s. 11) 4 artiklan ja asetuksen
N:o 4260/88 4 artiklan mukaan komissio saa päätöksessään ottaa huomioon ainoastaan sellaiset väitteet, joiden osalta päätöksen
kohteena oleville yrityksille on varattu tilaisuus esittää huomautuksensa. Oikeuskäytännön mukaan kyseistä vaatimusta noudatetaan,
jos päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia
rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus antaa
selvitys (asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 94 kohta).
114   Väitetiedoksianto on näin ollen alustavaan menettelyyn kuuluva toimi suhteessa hallinnollisen menettelyn päättävään lopulliseen
päätökseen (edellä 96 kohdassa mainittu asia IBM v. komissio, tuomion 21 kohta).
115   Näin ollen komissio voi lopullisen päätöksen tekemiseen asti joko hylätä erityisesti asianosaisten kirjallisten tai suullisten
huomautusten perusteella tietyt tai jopa kaikki niitä vastaan aluksi esittämänsä väitteet ja muuttaa siten kantaansa niiden
eduksi (edellä 96 kohdassa mainittu asia IBM v. komissio, tuomion 18 kohta ja edellä 95 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Cimenteries CBR v. komissio, tuomion 47 kohta) tai päinvastoin päättää lisätä uusia väitteitä, kunhan se varaa kyseisille
yrityksille tilaisuuden esittää niiltä osin huomautuksensa (asia 107/82, AEG v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok. 1983, s.
3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 29 kohta; asia C-217/00 P, Buzzi Unicem v. komissio, määräys 5.6.2002, 65 kohta, ei julkaistu
oikeustapauskokoelmassa ja asia T-16/99, Lögstör Rör v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. I-1633, 168 kohta).
116   Koska väitetiedoksiannossa ei mitenkään vahvisteta lopullisesti komission arviointia kyseessä olevien menettelytapojen lainmukaisuudesta,
vaan se on päinvastoin puhtaasti valmisteleva toimi, joka sisältää komission väliaikaiset väitteet, joihin se voi palata lopullisessa
päätöksessä, komissiolla on täysi oikeus jatkaa tosiseikkoja koskevaa tutkimustaan väitetiedoksiannon antamisen jälkeen ottaakseen
erityisesti huomioon kyseessä olevien yritysten väitteet tai mitkä tahansa muut niiden esittämät seikat, ja se voi tarvittaessa
peruuttaa tietyt väitteet tai lisätä uusia. Näin on etenkin siinä tapauksessa, kun komission on tarkistettava, kuten esillä
olevassa asiassa, oikeuttavatko väitetiedoksiannon saaneiden yritysten esittämät väitteet ja todisteet sen, että kyseisen
väitetiedoksiannon kohteena oleville menettelytavoille myönnetään perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukainen yksittäispoikkeus.
117   On todettava, että asetuksen N:o 17  11 artiklassa, asetuksen N:o 1017/68 19 artiklassa ja asetuksen N:o 4056/86  16 artiklassa
säädetyt tietojensaantipyynnöt ovat tältä osin soveltuvia tutkimuskeinoja. Kyseisten säännösten ensimmäisen kohdan mukaan
komissio voi näiden pyyntöjen avulla hankkia kaikki tarvittavat tiedot yrityksiltä ja yritysten yhteenliittymiltä, edellyttäen,
että se samojen säännösten 3 kohdan mukaisesti mainitsee pyynnön oikeudelliset perusteet ja tarkoituksen sekä seuraamukset
virheellisten tietojen antamisesta. Komissio voi siis tietojensaantipyyntöjen lähettämisellä saada kaiken tarvittavan selvityksen
niistä väitteistä ja todisteista, joita kyseessä olevat yritykset ovat esittäneet väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa.
118   On kuitenkin todettava, että vanhentumista koskevia säännöksiä lukuun ottamatta edellä mainituissa sovellettavien asetusten
säännöksissä ei aseteta komissiolle mitään velvoitteita sen osalta, milloin se voi lähettää tietojensaantipyyntöjä. On etenkin
huomattava, että mikäli pyydetyt tiedot ovat tarpeellisia, näissä säännöksissä ei millään tavoin rajoiteta komission oikeutta
lähettää tietojensaantipyyntöjä väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen.
119   Vaikka komissiolla on jo viitteitä tai jopa näyttöä kilpailusääntöjen rikkomisesta, se voi perustellusti pitää tarpeellisena
lisätietojen pyytämistä voidakseen paremmin määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen laajuuden, sen keston tai rikkomiseen osallistuneiden
yritysten piirin (edellä 110 kohdassa mainittu asia Orkem v. komissio, tuomion 15 kohta). Oikeuskäytännön mukaan tietojensaantipyyntöjen
avulla komissio voi näet samalla sekä paljastaa kilpailusääntöjen rikkomisia (em. asia Orkem v. komissio, tuomion 15 kohta)
että tarkistaa olettamukset kilpailusääntöjen rikkomisesta (asia T-39/90, SEP v. komissio, tuomio 12.12.1991, Kok. 1991, s.
II-1497, 25 kohta).
120   Näin ollen pelkästään se, että komissio jatkaa tutkimustaan väitetiedoksiannon lähetettyään lähettämällä lisätietojensaantipyyntöjä,
ei sinänsä vaikuta väitetiedoksiannon pätevyyteen.
121   Päinvastoin, kun otetaan huomioon, että väitetiedoksianto on valmisteleva toimi, joka heijastaa perustamissopimuksen kilpailusääntöjen
soveltamista koskevan hallinnollisen menettelyn kontradiktorisuutta, kyseiselle menettelylle on ominaista, että komissio voi
lähettää lisätietojensaantipyyntöjä väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen voidakseen tarvittaessa peruuttaa tiettyjä väitteitä
tai lisätä uusia.
122   Koska väitetiedoksianto on valmisteleva toimi, jota komissio voi muuttaa ottaakseen muun muassa väitetiedoksiantoon annetun
vastauksen huomioon, ei voida mitenkään edellyttää, että komissio olisi lopullisesti päättänyt hallinnollisen tutkimuksensa
väitetiedoksiannon antamisajankohtana. Tämän vuoksi komissiota ei voida rajoittaa niiden kysymysten osalta, joita se aikoo
ottaa esille väitetiedoksiannon jälkeen lähettämissään tietojensaantipyynnöissä, edellyttäen, että näiden kysymysten tarkoituksena
on sovellettavien asetusten säännösten mukaisesti saada tutkimuksessa tarvittavia tietoja ja että komissio antaa kyseessä
oleville yrityksille tilaisuuden tulla kuulluiksi uusista tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevista väitteistä, joita
se aikoo esittää yritysten näihin kysymyksiin antamien vastausten perusteella. Nämä kaksi viimeksi mainittua kysymystä kuuluvat
kuitenkin eri kanneperusteisiin, joita tutkitaan kantajien esittämien niiden kanneperusteiden yhteydessä, jotka koskevat hyvän
hallinnon, objektiivisuuden ja puolueettomuuden periaatteiden loukkaamista sekä uusien tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja
koskevien väitteiden esittämistä riidanalaisessa päätöksessä.
123   Kanneperuste, jonka mukaan väitetiedoksianto on ennenaikaisuutensa vuoksi lainvastainen, on näin ollen hylättävä.
B  Kanneperusteet, jotka koskevat uusien tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevien väitteiden esittämistä riidanalaisessa
päätöksessä
124   Esillä olevilla kanneperusteillaan kantajat väittävät, että niillä ei ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan ensinnäkään
väitteestä, joka koskee markkinoiden kilpailurakenteen muuttamiseen liittyvää toista väärinkäyttöä, ja toiseksi tietyistä
tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista, jotka perustuvat muihin riidanalaisessa päätöksessä toistettuihin väitteisiin.
1. Toiseen väärinkäyttöön liittyvät, uudet tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevat väitteet
a)  Asianosaisten lausumat
125   Kantajat väittävät ensinnäkin, että komissio on riidanalaisen päätöksen 559─567 perustelukappaleessa todetun toisen väärinkäytön
osalta muuttanut alun perin väitetiedoksiannossa esitetyn väitteen luonnetta.
126   Kantajat väittävät tältä osin, että niillä ei ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan ensinnäkään väitteestä, jonka mukaan
ne olisivat kannustaneet Hanjinia ja Hyundaita liittymään konferenssiin (563─566 perustelukappale), ja toiseksi toimista,
joita niiden väitetään tässä tarkoituksessa toteuttaneen (561 ja 563─565 perustelukappale). Mikään näistä seikoista ei ilmene
väitetiedoksiannosta, ei varsinkaan markkinoiden rakenteen sääntöjenvastaista muuttamista koskevista 107─115 kohdasta.  Väitetiedoksiannossa
ei arvostella TACA:n osapuolia siitä, että ne olisivat toteuttaneet ”toimenpiteitä, joilla autettiin näitä mahdollisia kilpailijoita
pääsemään markkinoille TACA:n osapuolina”, kuten riidanalaisen päätöksen 563 perustelukappaleessa tuodaan esille.
127   Kantajat toteavat, että väitetiedoksiannon 112 kohdassa viitataan ennen kaikkea rakenteelliseen väärinkäyttöön, jonka taustalla
oli neljä TACA-sopimuksesta riippumatonta varustamoa, jotka eivät toimineet Atlantin ylittävällä reitillä mutta olivat kytköksissä
TACA:han muussa liikenteessä, että eri sopimuksissa oli annettu NYK:lle, NOL:lle, Hanjinille ja Hyundaille ”lupa” tulla markkinoille
ja että TACA:n kyky poistaa mahdollinen kilpailu ilmeni kaksoishinnoitteluun perustuvista palvelusopimuksista ja siitä, että
suurin osa TACA:n osapuolista ei osallistunut palvelusopimuksiin NVOCC-yritysten kanssa. Sitä vastoin, kun riidanalaisessa
päätöksessä viitataan kantajien toteuttamiin toimenpiteisiin Hyundain ja Hanjinin ”kannustamiseksi” uudelleen TACA:n jäseniksi,
siinä väitetään kantajien syyllistyneen menettelytapaa koskevaan väärinkäyttöön.
128   Kantajat väittävät vielä, että komissio on vastineessaan omaksunut toisenlaisen kannan kuin väitetiedoksiannossa ja riidanalaisessa
päätöksessä. Kantajien mukaan komissio väittää nyt vastineessaan, ettei väärinkäyttö muodostuisi siitä, että Hanjinia ja Hyundaita
on kannustettu liittymään konferenssiin, vaan ennakoivan politiikan vahvistamisesta mahdollisen kilpailun poistamiseksi ja
todellisen kilpailun ilmenemisen estämiseksi. Tämä väite ei sisälly väitetiedoksiantoon. Sama koskee kantajien mukaan myös
vastineen 557 kohdassa esitettyä väitettä, jonka mukaan NVOCC-yritysten kanssa tehtyihin palvelusopimuksiin liittyvän toiminnan
varaaminen itsenäisille varustamoille olisi kannustanut näitä varustamoja jäämään liikenteeseen TACA:n jäseninä eikä itsenäisinä
kilpailijoina.
129   Toiseksi kantajat vetoavat siihen, että riidanalaisessa päätöksessä mainittu toinen väärinkäyttöväite perustuu seuraaviin
todisteisiin, joita niillä ei ole ollut tilaisuus kommentoida:
–       Hanjinin 19.8.1994 päivätty kirje TACA:lle, joka koskee tälle varustamolle tehtyä ilmoitusta konferenssin kannalta merkityksellisistä
asiakirjoista ja tilastoista (229 ja 563 perustelukappale)
–       TACA:n johtajien kokouksen pöytäkirja (TACA:n PWSC-kokous 95/8), jonka perusteella komissio väittää kantajien antaneen Hyundaille
välittömästi oikeuden liittyä konferenssin palvelusopimuksiin (230 ja 564 perustelukappale)
–       TACA:n hallituksen puheenjohtajan 30.1.1996 päivätty kirje Hanjinille (292 ja 561 perustelukappale)
–       15.2.1996 päivätty tilanneselvitys, jossa konferenssin sihteeristö suosittelee puheenjohtajalle ”kaikkien varustamojen rohkaisemista
ja taivuttelua löytämään yhdessä keino, jolla Hanjin voi saavuttaa liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden”
(239 ja 564 perustelukappale).
130   Kantajat väittävät, että yhtäkään näistä asiakirjoista ei mainita väitetiedoksiannossa tai sen liitteissä. Komissio ei liioin
ole antanut kantajille pienintäkään viitettä siitä, että se aikoisi käyttää näitä asiakirjoja. Toisin kuin komissio väittää,
kantajien mukaan on jokseenkin merkityksetöntä, että kyseiset asiakirjat ovat peräisin kantajilta. Sikäli kuin näitä asiakirjoja
on käytetty kantajia vastaan, olisi ollut komission asiana ilmoittaa, minkä merkityksen se aikoi niille antaa. Koska kantajat
eivät tienneet, miten komissio aikoi näitä asiakirjoja käyttää, ne eivät ole voineet esittää tehokkaasti kantaansa niiden
merkityksestä puolustautumisoikeuksiaan harjoittaessaan.
131   Komissio väittää ensinnäkin, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole muutettu väitetiedoksiannossa esitettyjä väitteitä. Se
korostaa, että väitetiedoksiannon mukaan kantajat ovat toteuttaneet toimenpiteitä mahdollisen kilpailun poistamiseksi (107─115
ja 345─346 kohta), etenkin Hanjinin ja Hyundain kanssa tehdyillä sopimuksilla tilojen vuokrauksesta (110 kohta) ja palvelusopimuksilla
(112 kohta).
132   Komission mukaan käsitteen ”kannustin” käyttäminen riidanalaisessa päätöksessä ei mitenkään vaikuta siihen, että TACA:n osapuolten
tiedetään helpottaneen Hanjinin ja Hyundain liikennöinnin aloittamista TACA:n osapuolina, mitä juuri arvostellaan väitetiedoksiannossa.
Riidanalaisessa päätöksessä lisätään väitetiedoksiantoon nähden vain yksityiskohtia, eli se, että kantajat ovat toimittaneet
Hanjinille arkaluonteisia tietoja ja antaneet Hyundain osallistua välittömästi palvelusopimuksiin. Muut toista väärinkäyttöä
koskevat seikat, eli kaksoishinnoitteluun perustuvat palvelusopimukset ja sopimukset NVOCC-yritysten kanssa, kuvataan väitetiedoksiannossa.
133   Komissio pitää näin ollen virheellisenä kantajien väitettä, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä kyseessä oleva väärinkäyttö
koskisi menettelytapaa, kun taas väitetiedoksiannossa se on rakenteellista. Komission mukaan rakenteellista väärinkäyttöä
on vaikea käsittää. Esillä olevassa asiassa väärinkäyttö muodostuu kilpailun poistamiseen tähtäävän politiikan omaksumisesta
osittain tarjoamalla kannustimia, joilla helpotetaan liikennöinnin aloittamista konferenssin jäsenenä.
134   Komissio kiistää kehittäneensä vastineessaan uuden väitteen väitetiedoksiantoon ja riidanalaiseen päätökseen nähden. Se korostaa,
että väitetiedoksiannossa mainitut toimenpiteet, joilla Hyundaita ja Hanjinia kannustettiin liittymään TACA-sopimukseen, olivat
vain esimerkkejä kantajien toiminnasta kilpailun poistamiseksi. Väite, jonka mukaan NVOCC-yritysten kanssa tehdyt sopimukset
oli varattu muille kuin konferenssin alkuperäisille jäsenille, ei ole uusi. Sitä paitsi ei voida loogisesti tehdä eroa sen
välillä, kannustetaanko konferenssiin liittymään vai jäämään.
135   Toiseksi komissio huomauttaa neljästä riidanalaisessa päätöksessä käytetystä uudesta asiakirjasta, että ne ovat kantajien
toimittamia. Väite, jonka mukaan ne eivät olisi voineet kommentoida niitä, on näin ollen perusteeton.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
136   Riidanalaisessa päätöksessä todettua toista väärinkäyttöä koskevissa kanneperusteissaan kantajat arvostelevat komissiota lähinnä
siitä, että se on ensinnäkin muuttanut väärinkäytön luonnetta väitetiedoksiannossa todettuun nähden, ja toiseksi siitä, että
se on perustanut toteamuksensa asiakirjanäyttöön, josta kantajilla ei ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan.
i)  Toisen väärinkäytön luonteen muuttaminen riidanalaisessa päätöksessä
137   Kantajat väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä komissio on muuttanut toisesta väärinkäytöstä väitetiedoksiannossa esitetyn
väitteen luonnetta, sillä riidanalaisessa päätöksessä kantajia arvostellaan ”menettelytapaa” koskevasta väärinkäytöstä, jossa
ne ovat toteuttaneet tiettyjä toimia kannustaakseen mahdollisia kilpailijoita liittymään TACA-sopimukseen, kun taas väitetiedoksiannossa
niiden väitettiin syyllistyneen ainoastaan ”rakenteelliseen” väärinkäyttöön mahdollisten kilpailijoiden ja TACA:n osapuolten
välisten tiettyjen rakenteellisten yhteyksien vuoksi.
138   Oikeuskäytännön mukaan väitetiedoksiannossa on oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu ─ vaikka vain tiivistelmän muodossa
esitetty ─ selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää
niiden syyllistyneen (asia T-352/94, Mo och Domsjo v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1989, 63 kohta). Puolustautumisoikeuksien
kunnioittaminen kaikissa menettelyissä, jotka voivat johtaa nyt kyseessä olevan kaltaisiin seuraamuksiin, edellyttää sitä,
että asianomaisille yrityksille ja yritysten yhteenliittymille varataan jo hallinnollisen menettelyn aikana tilaisuus tehokkaasti
esittää huomautuksensa komission esittämien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenmukaisuudesta ja merkityksellisyydestä
(edellä 95 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 39 kohta). Tätä vaatimusta noudatetaan,
jos päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia
rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan sellaisia tosiseikkoja, joista asianomaiset henkilöt ovat voineet antaa selvityksen
(edellä 113 kohdassa mainittu asia ACF Chemiefarma v. komissio). Tästä seuraa, että komissio voi päätöksissään ottaa huomioon
ainoastaan ne väitteet, joiden osalta näille on varattu tilaisuus esittää huomautuksensa (yhdistetyt asiat T-39/92 ja T-40/92,
CB ja Europay v. komissio, tuomio 23.2.1994, Kok. 1994, s. II-49, 47 kohta).
139   Tutkittaessa esillä olevan kanneperusteen perusteltavuutta on näin ollen tutkittava, esitetäänkö väitetiedoksiannossa riittävän
selvästi ja täsmällisesti riidanalaisessa päätöksessä todettua toista väärinkäyttöä koskevat väitteet. Tässä tarkoituksessa
on ensin palautettava mieleen kyseisessä päätöksessä todettujen väitteiden luonne ja tämän jälkeen tutkittava, miltä osin
nämä väitteet ilmenevät jo väitetiedoksiannosta.
140   Riidanalaisessa päätöksessä todetun toisen väärinkäytön osalta on huomattava, että asianosaiset ovat kiistäneet sen perustamissopimuksen
86 artiklan soveltamista koskevien kanneperusteiden yhteydessä. Jäljempänä 1255─1257 ja 1261─1265 kohdassa esitettävillä perusteilla
on kuitenkin katsottava, että riidanalaisen päätöksen päätösosan 5 artiklasta ja 559─567 perustelukappaleessa esitetyistä
tämän artiklan perusteluista ilmenee, että toisella väärinkäytöllä komissio väittää kantajien muuttaneen markkinoiden kilpailurakennetta
TACA:n määräävän aseman lujittamiseksi toteuttaessaan tiettyjä kannustintoimia mahdollisten kilpailijoiden houkuttelemiseksi
aloittamaan Atlantin ylittävä liikenne, ei itsenäisinä varustamoina vaan TACA:n osapuolina.
141   Riidanalaisessa päätöksessä näytetään tehtävän ero Hanjinin ja Hyundain houkuttelemiseksi tarkoitettujen erityisten kannustimien
ja kaikille mahdollisille kilpailijoille tarkoitettujen yleisten kannustimien välillä. Erityisistä kannustimista riidanalaisen
päätöksen 563 ja 564 perustelukappaleessa todetaan, että Hanjinin osalta niitä ovat olleet TACA:ta koskevien luottamuksellisten
tietojen toimittaminen ja yhteinen pyrkimys siihen, että tämä varustamo voi saavuttaa liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa
johdonmukaisen markkinaosuuden, ja Hyundain osalta tämän osallistuminen välittömästi TACA:n palvelusopimuksiin. Yleisinä kannustimina
ovat riidanalaisen päätöksen 565 perustelukappaleen mukaan olleet useiden kaksoishinnoitteluun perustuvien sopimusten tekeminen
ja se, että TAA:n alkuperäiset järjestäytyneet jäsenet ovat pidättäytyneet kilpailemasta tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten
kanssa.
142   Väitetiedoksiantoon sisältyvien väitteiden luonnetta tarkasteltaessa on todettava, että sen 340 kohdassa komissio arvostelee
TACA:n osapuolia siitä, että ne ovat käyttäneet väärin määräävää asemaansa ”muuttamalla markkinoiden kilpailurakennetta TACA:n
määräävän aseman lujittamiseksi”. Tältä osin komissio toteaa väitetiedoksiannon 346 kohdassa seuraavaa:
”Edellä 107─115 kohdassa selostetaan keinot, joilla TACA on toteuttanut toimia mahdollisen kilpailun poistamiseksi. Näitä
toimia ovat uusien jäsenten liittyminen, TACA:n osapuolten yhteisymmärrys kaksoishinnoittelun sallimiseksi palvelusopimuksissa
ja se, että TAA:n alkuperäiset järjestäytyneet jäsenet pidättäytyvät kilpailemasta tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten
kanssa. Komissio katsoo, että tällainen menettely, jota ei ole tuotu esille yksittäispoikkeusta koskevassa hakemuksessa, on
vaikuttanut markkinoiden kilpailurakenteeseen ja merkitsee määräävän aseman väärinkäyttöä. Komissio katsoo, että TACA:n jäsenten
tarkoituksena on ollut poistaa hintakilpailu muuttamalla markkinoiden rakennetta ja rajoittamalla kuljetusten tarjoamista.
Tässä yhteydessä on huomattava, että määräävässä asemassa olevalla yrityksellä on ’erityinen vastuu olla käyttäytymisellään
rajoittamatta todellista kilpailua’.”
143   On myös huomattava, että väitetiedoksiannon 107─115 kohdassa, joihin 346 kohdassa viitataan, komissio toteaa muun muassa seuraavaa:
”108 Komission yleiset huomiot aluskannan liikkuvuudesta ja linjaliikennettä koskevien markkinoiden kilpailullisuudesta esitetään
jäljempänä 126─168 kohdassa. On kuitenkin mahdollista osoittaa, että TACA:n tapauksessa mahdollinen kilpailu aluskannan liikkuvuuden
muodossa ei voi olla toimivaa. TACA:n uusien jäsenten hankkimisen aikajärjestys osoittaa, että jokainen mahdollinen kilpailija,
joka on aloittanut Atlantin ylittävän liikenteen TAA:n perustamisen jälkeen, on tehnyt sen tulemalla TAA:n/TACA:n jäseneksi.
Versio I (28/8/92) ─                            Versio II (12/3/93) ─
11 varustamoa

12 varustamoa
ACL                                                                     NYK
Hapag Lloyd
P & O
Versio III (31/3/93) ─

13 varustamoa
Nedlloyd                                              NOL
Sealand
Maersk
Versio IV (7/4/93) ─

15 varustamoa
MSC                                                                     TMM
OOCL                                                            Tecomar
POL
DSR-Senator
Versio V (26/8/94) ─

16 varustamoa
Cho Yang                                              Hanjin

Versio VI
(31/8/95) ─
17 varustamoa
Hyundai
109 On pantava erityisesti merkille, että yksikään vuodesta 1992 markkinoilla toimineesta neljästä aasialaisesta varustamosta
(NYK, NOL, Hanjin ja Hyundai) ei ole toiminut itsenäisenä varustamona TACA:n osapuolten kanssa kilpaillen. Lisäksi eri sopimukset
TACA:n osapuolten kanssa ovat mahdollistaneet sen, että nämä varustamot ovat voineet päästä markkinoille ja toimia niillä
tarvitsematta kohdata kilpailua, jota tavanomaisesti olisi odotettavissa tällaisissa olosuhteissa.
110 Etenkin Hanjin ja Hyundai ovat voineet päästä markkinoille tilan vuokrausta koskevien sopimusten perusteella ilman, että
niiden olisi täytynyt investoida liikenteessä oleviin aluksiin. TAA/TACA on väittänyt, että nämä varustamot olivat mahdollisia
merkittäviä kilpailijoita TAA:lle/TACA:lle: itse asiassa TAA on voinut varmistaa, että ne eivät tule Atlantin ylittävään liikenteeseen
itsenäisinä varustamoina vaan TACA:n osapuolina. Lloyd’sin 11.9.1995 päivätty luettelo viittaa siihen, että Hyundai on liikenteeseen
päästäkseen sopinut tilojen vuokrauksesta tekemiensä sopimusten yhteydessä, ettei se ota omaa aluskantaansa liikenteeseen
kolmen vuoden aikana.
111 Tämän tarkoituksena ei ole väittää, että pääsy tietyille markkinoille tilojen vuokrausta koskevan sopimuksen perusteella
todellista aluskantaa käyttämättä olisi välttämättä kilpailua rajoittavaa. On selvitettävä, onko tällaisen yhteistyön lisäksi
muutettu markkinoiden rakennetta esimerkiksi poistamalla mahdollinen kilpailu.
112 Tämä kyky poistaa mahdollinen kilpailu perustuu osittain TACA:n menettelytapaan, jossa se tarjoaa rahdinantajille kaksoishinnoitteluun
perustuvia palvelusopimuksia, ja siihen, että suurin osa TACA:n osapuolista pidättäytyy kilpailemasta palvelusopimuksista
NVOCC-yritysten kanssa (ks. edellä 88─93 kohta). Kaksoishinnoittelulla ja kilpailun poistamisella on olennaisesti samat vaikutukset
kuin TAA-päätöksen 341─343 kohdassa on kuvattu.”
144   On myös huomattava, että väitetiedoksiannon 113─115 kohdassa mainitaan vielä, että neljä mahdollista kilpailijaa (APL, Mitsui,
Yangming ja K Line) ovat kytköksissä TACA:han muilla reiteillä ja että Kanadan satamien kautta harjoitettua mahdollista kilpailua
on rajoitettu.
145   Edellä mainittujen väitetiedoksiannon kohtien valossa on huomattava, että riidanalaisen päätöksen päätösosan 5 artiklan tavoin
väitetiedoksiannon 340 kohdassa katsotaan, että TACA:n osapuolet ovat käyttäneet väärin asemaansa muuttamalla markkinoiden
kilpailurakennetta lujittaakseen TACA:n määräävää asemaa.
146   Tämän jälkeen on todettava, että kuten riidanalaisessa päätöksessä, myös väitetiedoksiannossa väitetään TACA:n osapuolten
muuttaneen markkinoiden kilpailurakennetta toteuttaessaan tiettyjä toimia mahdollisten kilpailijoiden houkuttelemiseksi aloittamaan
Atlantin ylittävä liikenne, ei itsenäisinä varustamoina vaan TACA:n osapuolina. Väitetiedoksiannon 346 kohdassa todetaan sen
107─115 kohtaan viitaten, että TACA on mahdollisen kilpailun poistaakseen toteuttanut tiettyjä toimia, kuten hankkinut uusia
jäseniä, tehnyt kaksoishinnoitteluun perustuvia palvelusopimuksia ja pidättäytynyt kilpailemasta tietyistä palvelusopimuksista
NVOCC-yritysten kanssa. Uusien jäsenten liittymisen osalta väitetiedoksiannon 109 ja 110 kohdasta ilmenee, että komissio arvostelee
TACA:n osapuolia nimenomaisesti sopimusten tekemisestä mahdollisten kilpailijoiden kanssa, jolloin ne ovat voineet varmistua
siitä, että nämä kilpailijat ”eivät tule Atlantin ylittävään liikenteeseen itsenäisinä varustamoina vaan TACA:n osapuolina”.
Kahden muun kyseessä olevan menettelytavan osalta väitetiedoksiannon 112 kohdassa korostetaan, että TACA on niiden avulla
voinut poistaa mahdollisen kilpailun, ja viitataan TAA-päätöksen 341 perustelukappaleeseen, jossa komissio toteaa, että ”erillisten
hintojen todellinen tarkoitus [tariffissa] on esimerkiksi TAA:n yhteydessä sisällyttää itsenäiset yhtiöt sopimukseen; jos
itsenäisten yhtiöiden ei annettaisi hinnoitella palveluja konferenssin jäseniä alhaisemmiksi, ne toimisivat edelleen konferenssin
ulkopuolella ja kilpailisivat sen jäsenten kanssa erityisesti palvelujen hinnoittelussa”.
147   On vielä huomattava, että riidanalaisen päätöksen 563─565 perustelukappaleen tavoin väitetiedoksiannossa tehdään ero, kuten
edellä olevasta ilmenee, Hanjinille ja Hyundaille suunnattujen erityisten kannustimien ja kaikille mahdollisille kilpailijoille
tarkoitettujen yleisten kannustimien välillä. Väitetiedoksiannon 109, 110 ja 346 kohdasta yhdessä luettuina ilmenee komission
toteavan, aivan kuten riidanalaisen päätöksen 563 ja 564 perustelukappaleessa, Hanjinia ja Hyundaita kohtaan toteutetut erityiset
toimet, jotta ne pääsisivät kyseessä oleville markkinoille. Väitetiedoksiannon 112 ja 346 kohdasta ilmenee komission toteavan,
aivan kuten riidanalaisen päätöksen 565 perustelukappaleessa, TACA:n toteuttamat toimet kaikkien mahdollisten kilpailijoiden
osalta mahdollisen kilpailun poistamiseksi ensinnäkin tekemällä kaksoishinnoitteluun perustuvia sopimuksia ja toiseksi sillä,
että suurin osa TAA:n alkuperäisistä järjestäytyneistä jäsenistä on pidättäytynyt kilpailemasta tietyistä palvelusopimuksista
NVOCC-yritysten kanssa.
148   Näissä olosuhteissa on todettava, että kantajat ovat voineet väitetiedoksiannon lukiessaan ymmärtää, että komissio väitti
niiden muuttaneen markkinoiden kilpailurakennetta toteuttamalla toimenpiteitä, jotta mahdolliset kilpailijat saataisiin liittymään
TACA-sopimukseen.
149   Yksikään kantajien esittämistä väitteistä ei saata tätä johtopäätöstä kyseenalaiseksi.
150   Tarkasteltaessa ensinnäkin väitetiedoksiannossa rakenteelliseksi todettua väärinkäyttöä on huomattava, että kantajat eivät
voi edellä mainittujen väitetiedoksiannon kohtien valossa vakavasti väittää, että niitä arvosteltaisiin väitetiedoksiannossa
ainoastaan siitä ”objektiivisesta tosiseikasta”, jota ne ovat pitkällisesti korostaneet istunnossa, että ne ovat rakenteellisessa
yhteydessä mahdollisiin kilpailijoihin, eikä tietyn menettelytavan omaksumisesta näitä kilpailijoita kohtaan. Sikäli kuin
väitetiedoksiannon mukaan mahdolliset kilpailijat on saatu liittymään TACA:han tiettyjen sopimusten tekemisellä TACA:n osapuolten
kanssa, TACA:n tarjoamilla kaksoishinnoitteluun perustuvilla palvelusopimuksilla ja sillä, että suurin osa TACA:n osapuolista
pidättäytyi kilpailemasta tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten kanssa, siinä selvästikin arvostellaan kantajia tietystä
menettelytavasta, koska kaikki riidanalaiset toimenpiteet koskevat TACA:n osapuolia.
151   On todettava, että väärinkäytön menettelytapaa koskeva luonne seuraa nimenomaan edellä mainittujen väitetiedoksiannon kohtien
sanamuodosta. Väitetiedoksiannon 346 kohdassa viitataan nimenomaisesti TACA:n toteuttamiin eri toimiin (”steps”). Väitetiedoksiannon
samassa 346 kohdassa korostetaan lisäksi, että nämä toimet ilmentävät käyttäytymistä (”behaviour”), joka merkitsee määräävän
markkina-aseman väärinkäyttöä. Väitetiedoksiannon 109 kohdassa viitataan TACA:n uusien jäsenten liittymisen osalta ”TACA:n
kanssa” tehtyihin sopimuksiin, joiden avulla uudet jäsenet ovat voineet aloittaa liikennöinnin tarvitsematta kohdata kilpailua,
jota pitäisi olla odotettavissa tällaisissa olosuhteissa. Väitetiedoksiannon 112 kohdassa todetaan nimenomaisesti kaksoishinnoitteluun
perustuvien palvelusopimusten osalta ja sen osalta, että suurin osa TAA:n entisistä järjestäytyneistä jäsenistä pidättäytyi
kilpailemasta tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten kanssa, että kyse on ”TACA:n menettelytavoista”, jotka ilmentävät
sen kykyä poistaa mahdollinen kilpailu.
152   Huomattakoon vielä, että asian kannalta on merkityksetöntä, että riidanalaisessa päätöksessä ei enää todeta tiettyjä rakenteellisia
yhteyksiä TACA:n osapuolten ja väitetiedoksiannossa yksilöityjen mahdollisten kilpailijoiden välillä toisen väärinkäytön osoittamiseksi.
Oikeuskäytännön mukaan päätöksen ei tarvitse välttämättä vastata täsmällisesti väitetiedoksiantoa (yhdistetyt asiat 209/78─215/78
ja 218/78, van Landewyck ym. v. komissio, tuomio 29.10.1980, Kok. 1980, s. 3125, Kok. Ep. V, s. 355, 68 kohta). Kunhan komissio
ei muuta väitteiden luonnetta, se voi muuttaa arviointiaan ja mahdollisesti poistaa joitakin väitteitä muun muassa väitetiedoksiantoon
annettujen vastausten perusteella (ks. vastaavasti asia T-228/97, Irish Sugar v. komissio, tuomio 7.10.1999, Kok. 1999, s.
II-2969, 34 ja 36 kohta ja edellä 138 kohdassa mainittu asia CB ja Europay v. komissio, tuomion 49─52 kohta). Komissiolla
oli näin ollen esillä olevassa asiassa täysi oikeus peruuttaa väitteensä TACA:n osapuolten ja mahdollisten kilpailijoiden
välisistä rakenteellisista yhteyksistä, koska tämä peruuttaminen ei aiheuttanut minkäänlaista muutosta väitteiden luonteeseen,
sillä väärinkäytön menettelytapaa koskeva luonne perustuu muihin väitetiedoksiannosta selvästi ja täsmällisesti ilmeneviin
seikkoihin.
153   Tarkasteltaessa toiseksi väitettä, jonka mukaan toimenpiteet ovat toimineet kannustimina, pitää paikkansa, kuten kantajat
huomauttavat kirjelmissään, että komissio ei nimenomaisesti totea edellä mainituissa väitetiedoksiannon kohdissa, että TACA:n
osapuolet ovat riidanalaisen päätöksen sanamuotoa käyttäen toteuttaneet ”kannustimia” mahdollisten kilpailijoiden osalta.
Väitetiedoksiannosta kuitenkin ilmenee komission arvostelevan kantajia siitä, että ne ovat toteuttaneet toimenpiteitä saadakseen
mahdolliset kilpailijat, kuten Hanjinin ja Hyundain, liittymään konferenssiin sen sijaan, että ne aloittaisivat Atlantin ylittävän
liikenteen itsenäisinä kilpailijoina, minkä vuoksi siinä on katsottava todettavan implisiittisesti mutta välttämättä, että
TACA:n osapuolet ovat kannustaneet kyseisiä mahdollisia kilpailijoita toimimaan tällä tavoin.
154   Tämä toteamus ilmenee myös väitetiedoksiannon sanamuodosta itsestään. Väitetiedoksiannon 109 kohdassa viitataan TACA:n kanssa
tehtyihin sopimuksiin, jotka ovat mahdollistaneet (”have allowed”) uusien jäsenten aloittamisen Atlantin ylittävässä liikenteessä.
Etenkin väitetiedoksiannon 110 kohdassa selitetään, että tilojen vuokrausta koskevien sopimusten vuoksi TAA/TACA ”on voinut”
(”has been able”) varmistua siitä, että Hyundai ja Hanjin eivät pääse markkinoille itsenäisinä varustamoina. Palvelusopimusten
kaksoishinnoitteluista ja siitä, että suurin osa TAA:n entisistä järjestäytyneistä jäsenistä pidättäytyi kilpailemasta tietyistä
palvelusopimuksista NVOCC-yritysten kanssa, väitetiedoksiannon 112 kohdassa täsmennetään, että nämä menettelytavat ovat ilmentäneet
TACA:n ”kykyä” (”ability”) poistaa mahdollinen kilpailu. On todettava, että näillä sanoilla väitetiedoksiannossa ei muuta
kuin arvostella TACA:n osapuolia riidanalaisen päätöksen tavoin siitä, että ne ovat toteuttaneet toimenpiteitä mahdollisten
kilpailijoiden kannustamiseksi liittymään TACA:han sen sijaan, että ne aloittaisivat kyseessä olevassa liikenteessä itsenäisinä
kilpailijoina.
155   Kolmanneksi, kantajien toimintaan kohdistuvien väitteiden luonnetta ei myöskään muuta mitenkään se, että riidanalaisessa päätöksessä
Hanjinin ja Hyundain osalta toteutettujen erityisten toimien ei katsota muodostuneen tiettyjen sopimusten tekemisestä vaan
TACA:ta koskevien luottamuksellisten tietojen toimittamisesta Hanjinille, TACA:n yhteisestä pyrkimyksestä siihen, että Hanjin
saavuttaisi liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden, ja siitä, että Hyundai on voinut tehdä välittömästi
palvelusopimuksia, sillä komissio arvostelee TACA:n osapuolia edelleen mahdollisten kilpailijoiden, kuten Hanjinin ja Hyundain,
kannustamisesta toimimaan kyseisillä markkinoilla liittymällä TACA:han itsenäisinä kilpailijoina toimimisen sijaan. Tämä liittyy
erilliseen kysymykseen siitä, olisiko kantajia pitänyt kuulla näistä uusista todisteista, joilla pyritään tukemaan väitetiedoksiannosta
ilmenevää väitettä, mistä esitettyä erillistä kanneperustetta tarkastellaan jäljempänä 159─188 kohdassa.
156   Kaiken edellä esitetyn perusteella on näin ollen katsottava, että riidanalaisessa päätöksessä todettua toista väärinkäyttöä
koskevat väitteet ilmenivät jo selvästi ja täsmällisesti väitetiedoksiannosta, minkä vuoksi kantajat ovat voineet jo väitetiedoksiannon
vaiheessa saada tietoonsa kyseessä olevien väitteiden sisällön. Puolustautumisoikeuksia ei siten voida tältä osin katsoa loukatun.
157   Tarkasteltaessa väitettä, jonka mukaan komissio on vastineessaan omaksunut toisen väärinkäytön luonteesta toisenlaisen kannan
kuin riidanalaisessa päätöksessä ja väitetiedoksiannossa, riittää kun todetaan, että vaikka tämä pitäisi paikkansa, sillä
ei ole merkitystä arvioitaessa riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta. Vaikka komissio aikoisi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle
toimittamissaan kirjelmissä muuttaa riidanalaisessa päätöksessä toteamansa väärinkäytön luonnetta, ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen laillisuusvalvonta esillä olevan, perustamissopimuksen 173 artiklan nojalla nostetun kumoamiskanteen yhteydessä
koskee ainoastaan riidanalaisessa päätöksessä ilmaistua väärinkäyttöväitettä eikä komission toimittamaan vastineeseen sisältyvää
väitettä. Näin ollen kantajien tältä osin esittämät perustelut on hylättävä tarvitsematta lausua siitä, onko komissio tosiasiassa
vastineessaan muuttanut kantaansa päätökseensä nähden.
158   Näillä perusteilla on hylättävä kantajien kanneperuste, jonka mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu riidanalaisessa päätöksessä
todettua toista väärinkäyttöä koskevien väitteiden luonteen osalta.
ii)  Riidanalaisessa päätöksessä todetun toisen väärinkäytön tueksi hyväksytty asiakirjanäyttö
159   Tutkittaessa kantajien kanneperustetta, jonka mukaan toisen väärinkäytön tueksi hyväksytyn asiakirjanäytön osalta on loukattu
puolustautumisoikeuksia, on heti alkuun todettava, että asiakirjat, joiden osalta kantajat väittävät, ettei niillä ole ollut
tilaisuutta tulla kuulluiksi, eli TACA:n johtajien 5.10.1995 pitämän kokouksen pöytäkirja (PWSC 95/8; jäljempänä pöytäkirja
PWSC 95/8), Hanjinin 19.8.1994 päivätty kirje TACA:lle (jäljempänä 19.8.1994 päivätty Hanjinin kirje), TACA:n ja ACL:n hallituksen
puheenjohtajan Rakkenesin 30.1.1996 päivätty kirje Hanjinille (jäljempänä 30.1.1996 päivätty TACA:n kirje) ja 15.2.1996 päivätty
TACA:n tilanneselvitys (jäljempänä 15.2.1996 päivätty TACA:n selvitys), on toistettu ainakin osittain riidanalaisen päätöksen
tosiseikkoja koskevassa osassa sen 229, 230, 239 ja 292 perustelukappaleessa ja tämän jälkeen perustamissopimuksen 86 artiklaa
koskevan oikeudellisen arvioinnin yhteydessä 561, 563 ja 564 perustelukappaleessa.
160   Viimeksi mainituista perustelukappaleista ilmenee, että komissio on käyttänyt näitä asiakirjoja toista väärinkäyttöä koskevassa
toteamuksessaan tukeakseen väitettään, jonka mukaan 562 perustelukappaleen sanamuodon mukaisesti ”TACA:n osapuolten tarkoitus
oli ─ ─ varmistaa, että jos mahdollinen kilpailija halusi tulla markkinoille, se tulisi niille vasta liityttyään TACA:n jäseneksi”.
161   On näin ollen syytä todeta seuraavaa:
–       Pöytäkirja PWSC 95/8 mainitaan sen osoittamiseksi, että mahdollisuus tehdä heti palvelusopimuksia kannusti Hyundaita voimakkaasti
aloittamaan Atlantin ylittävä liikenne TACA:n osapuolena (riidanalaisen päätöksen 230 ja 564 perustelukappale)
–       19.8.1994 päivätty Hanjinin kirje mainitaan sen osoittamiseksi, että luottamuksellisten tietojen toimittaminen kannusti Hanjinia
voimakkaasti aloittamaan Atlantin ylittävä liikenne TACA:n osapuolena eikä itsenäisenä varustamona (riidanalaisen päätöksen
229 ja 563 perustelukappale)
–       30.1.1996 päivätty TACA:n kirje mainitaan sen osoittamiseksi, että TACA:lla oli aikomus auttaa mahdollisia kilpailijoita pääsemään
markkinoille TACA:n jäseninä (292, 561 ja 562 perustelukappale) ja
–       15.2.1996 päivätty TACA:n selvitys mainitaan sen osoittamiseksi, että TACA:n pyrkimys auttaa Hanjinia saavuttamaan liikenteessä
tarjoamansa tilan kanssa johdonmukainen markkinaosuus on vähentänyt uusilla markkinoilla aloittamiseen liittyviä kaupallisia
riskejä ja ollut näin ollen kannustin, jonka avulla Hanjin on aloittanut Atlantin ylittävän liikenteen TACA:n osapuolena (riidanalaisen
päätöksen 239 ja 564 perustelukappale).
162   Oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää, että asianomainen yritys on saanut tilaisuuden
esittää asianmukaisesti näkemyksensä asiakirjoista, joihin komissio on tukeutunut päätöksensä perustana olevissa toteamuksissaan
(yhdistetyt asiat 43/82 ja 63/82, VBVB ja VBBB v. komissio, tuomio 17.1.1984, Kok. 1984, s. 19, Kok. Ep. VII, s. 421, 25 kohta).
Näin ollen ainoastaan asiakirjoja, joita on siteerattu tai jotka on mainittu väitetiedoksiannossa, voidaan käyttää todisteina
sitä vastaan, jolle väitetiedoksianto on osoitettu (edellä 95 kohdassa mainittu asia AKZO v. komissio, tuomion 21 kohta; asia
T-11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-757, Kok. Ep. XII, s. II-49, 55 kohta ja asia T-13/89, ICI
v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-1021, Kok. Ep. XII, s. II-175, 34 kohta). Asiakirjoja, jotka ovat väitetiedoksiannon
liitteinä, mutta joita ei erikseen siinä mainita, ei voida oikeuskäytännön mukaan käyttää väitetiedoksiannon kohteena olevan
yrityksen vastaisessa päätöksessä, ellei tämä ole kohtuullisesti voinut päätellä väitetiedoksiannosta johtopäätökset, jotka
komissio aikoi niistä tehdä (em. asia Shell v. komissio, tuomion 56 kohta ja em. asia ICI, tuomion 35 kohta).
163   Esillä olevassa asiassa on todettava, että yhtäkään kyseessä olevaa asiakirjaa ei ole siteerattu tai mainittu 24.5.1996 päivätyssä
väitetiedoksiannossa ja että näitä asiakirjoja ei myöskään ole liitetty siihen. Komissio on myös nimenomaisesti vahvistanut
tämän istunnossa vastauksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen.
164   Kantajat ovat toimittaneet kolme kyseessä olevista asiakirjoista vastauksena komission tietojensaantipyyntöihin, jotka se
on lähettänyt 25.10.1996 pidetyn kuulemistilaisuuden ja siis väitetiedoksiannon jälkeen. Siten 19.8.1994 päivätty Hanjinin
kirje, 30.1.1996 päivätty TACA:n kirje ja 15.2.1996 päivätty TACA:n selvitys on lähetetty 24.12.1996 päivätyllä kirjeellä
vastauksena 15.11.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön. Myös 30.1.1996 päivätty TACA:n kirje on lähetetty 7.2.1996 päivätyn
kirjeen jälkeen vastauksena 24.1.1997 päivättyyn tietojensaantipyyntöön. Vaikka kantajat ovatkin 9.5.1996 päivätyllä kirjeellä
lähettäneet otteen pöytäkirjasta PWSC 95/8 vastauksena 8.3.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön, minkä vuoksi komissiolla
oli tämä ote käytettävissään ennen väitetiedoksiannon lähettämistä, on selvää, että kantajat ovat toimittaneet tämän pöytäkirjan
koko jäljennöksen väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen 4.6.1996 päivätyllä kirjeellä vastauksena 22.5.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön.
165   Yhdessäkään säännöksessä ei kielletä komissiota käyttämästä väitteidensä tueksi uusia asiakirjoja, jotka se on saanut väitetiedoksiannon
lähettämisen jälkeen ja joiden se arvioi tukevan väitettään. Tässä tapauksessa komission on kuitenkin annettava yrityksille,
joita asia koskee, tilaisuus esittää tältä osin huomautuksensa (edellä 115 kohdassa mainittu asia AEG v. komissio, tuomion
29 kohta; edellä 115 kohdassa mainittu asia Buzzi Unicem v. komissio, määräyksen 65 kohta ja edellä 115 kohdassa mainittu
asia Lögstör Rör v. komissio, tuomion 168 kohta).
166   Esillä olevassa asiassa ei ole kiistetty, että komissio ei ole nimenomaisesti antanut kantajille tilaisuutta esittää huomautuksiaan
kyseessä olevista neljästä asiakirjasta ennen kuin se on käyttänyt niitä väitteidensä tueksi riidanalaisessa päätöksessä.
Erityisesti on selvää, että komissio ei ole ilmoittanut kantajille aikomuksestaan käyttää kyseisiä asiakirjoja väitteidensä
tueksi ja ettei se siten ole ilmoittanut kantajille, millä tavoin se aikoi näitä asiakirjoja käyttää, tai pyytänyt niitä toimittamaan
selvitystä niiden todistusarvosta.
167   Kuten edellä 156 kohdassa on todettu, pitää paikkansa, että jo väitetiedoksiannossa esitettiin väite, jonka mukaan kantajat
olivat kannustaneet Hanjinia ja Hyundaita aloittamaan Atlantin ylittävä liikenne TACA:n osapuolina eikä itsenäisinä yrityksinä.
Väitetiedoksiannon 109 ja 110 kohta perustuivat tältä osin näiden kahden varustamon TACA:n osapuolten kanssa tekemiin tilojen
vuokrausta koskeviin sopimuksiin. Komission mukaan Hanjin ja Hyundai saattoivat näiden sopimusten perusteella päästä markkinoille
tarvitsematta kohdata kilpailua, jota ne tavanomaisesti olisivat kohdanneet. Kantajat ovat näin ollen voineet vastauksessaan
väitetiedoksiantoon vastata komission väitteeseen tältä osin.
168   Siltä osin kuin komissio on kantajien antamien selitysten jälkeen erityisesti väitetiedoksiannon 192─206 kohdassa päättänyt
olla enää perustamatta tätä väitettä tilojen vuokrausta koskevien sopimusten olemassaoloon vaan kolmeen neljästä kyseessä
olevasta asiakirjasta, eli pöytäkirjaan PWSC 95/8, 19.8.1994 päivättyyn Hanjinin kirjeeseen ja 15.2.1996 päivättyyn TACA:n
selvitykseen, sen täytyi lähtökohtaisesti antaa kantajien kommentoida niiden merkitystä ja todistusarvoa kyseisen väitteen
kannalta. Vaikka komissiolla on täysi oikeus muuttaa ja täydentää, sekä tosiasiallisesti että oikeudellisesti, väitteidensä
tueksi esittämiään perusteluja (edellä 152 kohdassa mainittu asia Irish Sugar, tuomion 34 kohta), se ei voi korvata kolmella
todisteella peruuttamaansa todistetta antamatta kyseessä oleville yrityksille tilaisuutta tulla kuulluiksi, kun ilman näitä
uusia todisteita väite ei olisi enää toteennäytetty.
169   Sama pätee väitteeseen, jonka mukaan TACA on kannustanut mahdollisia kilpailijoita liittymään TACA:han. Tämä väite tosin sisältyy
väitetiedoksiantoon, joten kantajilla on ollut tilaisuus esittää siitä huomautuksensa. Komissio on kuitenkin luopunut tiettyjen
väitetiedoksiannossa mainittujen todisteiden käyttämisestä ja korvannut ne yhdellä kyseessä olevista neljästä asiakirjasta
eli 30.1.1996 päivätyllä TACA:n kirjeellä, minkä vuoksi halutessaan vedota tähän todisteeseen väitteensä tueksi sen on täytynyt
antaa kantajille mahdollisuus kommentoida sen todistusarvoa kyseisen väitteen kannalta.
170   On kuitenkin huomattava, että kantajat ovat itse toimittaneet kaikki kyseessä olevat asiakirjat ja että ne ovat kaikki joko
TACA:n itsensä tai sen osapuolten laatimia kirjoituksia, minkä vuoksi kyseisten asiakirjojen sisällön on katsottava olleen
kantajien tiedossa.
171   Oikeuskäytännön mukaan kyseisiä asiakirjoja on näissä olosuhteissa pidettävä todisteina, joihin ei voida vedota kantajia vastaan,
jollei näytetä, että kantajien on täytynyt olla tietoisia siitä, että komissio voi käyttää näitä asiakirjoja todisteina niitä
vastaan (edellä 162 kohdassa mainittu asia Shell v. komissio, tuomion 59 kohta). Tältä osin on tutkittava, ovatko kantajat
voineet kohtuullisesti päätellä johtopäätökset, jotka komissio aikoi niistä tehdä (ks. vastaavasti em. asia Shell v. komissio,
tuomion 56 kohta ja edellä 162 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomion 35 kohta). Oikeuskäytännön mukaan asiakirjat
sinänsä eivät ole merkityksellisiä, vaan komission niistä tekemät johtopäätökset. Jos asiakirjoja ei ole mainittu väitetiedoksiannossa,
kyseessä oleva yritys on perustellusti voinut arvioida niiden olevan merkityksettömiä asian käsittelyssä. Jos komissio ei
ole ilmoittanut yritykselle tiettyjen asiakirjojen käyttämisestä päätöksessä, se on estänyt tätä esittämästä ajallaan huomautuksiaan
asiakirjojen todistusarvosta (ks. vastaavasti edellä 115 kohdassa mainittu asia AEG v. komissio, tuomion 27 kohta ja edellä
95 kohdassa mainittu asia AKZO v. komissio, tuomion 21 kohta).
172   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo katsonut, että puolustautumisoikeuksia ei ole loukattu sen vuoksi, että komissio
ei ole toimittanut kantajalle asiakirjaa, johon saattaa sisältyä kantajan puolesta puhuvaa näyttöä, jos tämä asiakirja on
peräisin tältä kantajalta tai jos se oli selvästi tämän kantajan hallussa hallinnollisen menettelyn aikana (yhdistetyt asiat
T-25/95, T-26/95, T-30/95─T-32/95, T-34/95─T-39/95, T-42/95─T-46/95, T-48/95, T-50/95─T-65/95, T-68/95─T-71/95, T-87/95, T-88/95,
T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok. 2000, s. II-491, 248 kohta). Tätä oikeuskäytäntöä
ei kuitenkaan voida mitenkään soveltaa kantajia vastaan puhuviin asiakirjoihin. Vaikka kantajien on omasta aloitteestaan vedottava
kaikkiin sellaisiin asiakirjoihin, joihin saattaa sisältyä niiden puolesta puhuvaa näyttöä, komission asiana on sitä vastoin
näyttää kilpailusääntöjen rikkominen toteen ja esittää tässä tarkoituksessa kaikki kantajia vastaan puhuvat todisteet, joilla
voidaan osoittaa kilpailusääntöjä rikotun (asia T-43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok. 1994, s. II-441,
79 kohta).
173   Tutkittaessa, ovatko kantajat voineet kohtuudella päätellä ne johtopäätökset, jotka komissio on riidanalaisessa päätöksessä
tehnyt kyseessä olevista neljästä asiakirjasta, on otettava huomioon paitsi väitetiedoksiannon sisältö, myös sitä myöhemmät
olosuhteet, joiden perusteella tällaisia johtopäätöksiä oli mahdollista tehdä, eli esillä olevassa asiassa kyseessä olevien
asiakirjojen toimittamiseen johtaneiden tietojensaantipyyntöjen sanamuoto ja näiden samojen asiakirjojen sisältö.
174   Väitetiedoksiannon sisältöä tarkasteltaessa on huomattava, että vaikka sen 109 kohdassa arvostellaan TACA:ta tiettyjen sopimusten
käyttöönotosta etenkin sen mahdollistamiseksi, että Hyundai ja Hanjin pääsisivät markkinoille kohtaamatta kilpailua, jota
näiden varustamojen olisi tavanomaisesti täytynyt kohdata, väitetiedoksiannon 110 kohdassa todetaan ainoastaan, että Hanjin
ja Hyundai saattoivat päästä markkinoille tilojen vuokrausta koskevan sopimuksen perusteella. Sen sijaan väitetiedoksiannossa
ei tuoda lainkaan esille sitä, että TACA antoi Hyundain tehdä heti palvelusopimuksia tai että TACA toimitti Hanjinille luottamuksellisia
tietoja, tai sen pyrkimystä siihen, että Hanjin saavuttaisi liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden.
175   Tässä yhteydessä on siis todettava, että väitetiedoksiannossa ei ollut minkäänlaista viitettä siitä, että mahdollisuus tehdä
heti palvelusopimuksia, luottamuksellisten tietojen toimittaminen ja pyrkimys liikenteessä tarjotun tilan kanssa johdonmukaisen
markkinaosuuden saavuttamiseen saattoivat olla toimenpiteitä, jotka kannustivat Hanjinia ja Hyundaita liittymään TACA:han.
176   Tarkasteltaessa toiseksi kyseisten asiakirjojen toimittamiseen johtaneiden tietojensaantipyyntöjen sanamuotoa on huomattava,
että riidanalaisen päätöksen 230 ja 564 perustelukappaleessa mainittu pöytäkirjan PWSC 95/8 ote on toimitettu vastauksena
8.3.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön, jolla komissio pyysi erityisesti toimittamaan kaikki TACA:n tai jonkin sen osapuolen
ilmoitukset, jotka koskevat ”a) tilojen vuokrausta Atlantin ylittävässä liikenteessä TACA:n osapuolten ja konferenssin ulkopuolisten,
itsenäisten varustamojen välillä, b) Hyundain päätöstä liittyä TACA:han ─ ─ komission auttamiseksi sen tutkiessa TACA:n ─
─ yksittäispoikkeusta koskevaa hakemusta taloudellisessa ja oikeudellisessa yhteydessään”.
177   Kyseessä olevan tietojensaantipyynnön sanamuodosta jo sinänsä on näin ollen katsottava ilmenevän, että sen tarkoituksena ei
ollut se, että komissio voisi todeta perustamissopimuksen 86 artiklaa mahdollisesti rikotun, vaan aikomus myöntää yksittäispoikkeus
perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla. Kyseisen pyynnön sanamuodosta ilmenee, että komissio on tuonut esille kysymyksen
Hyundain liittymisestä TACA:han tutkiessaan TACA:n osapuolten ja itsenäisten varustamojen välisiin tilojen vuokrausta koskeviin
sopimuksiin liittyvää problematiikkaa. On selvää, että Hyundai liittyi TACA:han vuonna 1995 tällaisen sopimuksen perusteella.
Tässä yhteydessä näyttää siltä, että komission piti TACA:n Hyundain liittymisestä toimittamien tietojen perusteella voida
arvioida TACA:n sisäistä kilpailua tutkiakseen, täyttyikö perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa yksittäispoikkeuksen
myöntämiselle asetettu edellytys, jonka mukaan kyseessä oleva sopimus ei saa antaa mahdollisuutta kilpailun poistamiseen.
178   On selvää, että TACA:n lähetettyä 9.5.1996 vastauksensa kyseiseen tietojensaantipyyntöön komissio on 22.5.1996 päivätyllä
tietojensaantipyynnöllä pyytänyt TACA:ta toimittamaan ”tämän vastauksen valossa” sille ”täydelliset jäljennökset 31.8.1995
ja 5.10.1995 pidettyjen TACA:n johtajien kokousten pöytäkirjoista”. Kun otetaan huomioon nimenomainen viittaus TACA:n edelliseen
tietojensaantipyyntöön antamaan vastaukseen ja se, ettei 22.5.1996 päivätyssä tietojensaantipyynnössä ole muuta todettu, viimeksi
mainitulla tietojensaantipyynnöllä on katsottava olleen sama tarkoitus kuin ensimmäisellä, eli se, että komissio voisi arvioida
TACA:n sisäistä kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa yksittäispoikkeuksen myöntämiselle asetettujen edellytysten
kannalta.
179   Näissä olosuhteissa on näin ollen todettava, että pöytäkirjan PWSC 95/8 toimittamiseen johtaneiden tietojensaantipyyntöjen
sanamuodosta ei ilmene, että komissio olisi aikonut käyttää tätä asiakirjaa tukeakseen väitettään, jonka mukaan TACA:n osapuolet
ovat rikkoneet perustamissopimuksen 86 artiklaa erityisesti kannustamalla Hyundaita liittymään TACA:han. Kyseisten tietojensaantipyyntöjen
sanamuodosta ei myöskään voida katsoa ilmenevän, että komissio aikoi käyttää kyseistä asiakirjaa todetakseen, että TACA:n
Hyundaille antama mahdollisuus tehdä heti palvelusopimuksia on ollut toimenpide, jolla tätä varustamoa on kannustettu liittymään
TACA:han.
180   Tarkasteltaessa tämän jälkeen 19.8.1994 päivättyä Hanjinin kirjettä, 30.1.1996 päivättyä TACA:n kirjettä ja 15.2.1996 päivättyä
TACA:n selvitystä on huomattava, että nämä asiakirjat on toimitettu komissiolle vastauksena 15.11.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön,
jolla komissio pyysi ilmoittamaan kaikki TACA:n osapuolten väliset sopimukset Hanjinin liittymisestä TACA:han sekä kaikki
itsenäistä toimintaa, TVR-maksuja, erillisiä palvelusopimuksia ja muita Hanjinin tekemiä palvelusopimuksia koskevat asiakirjat
”komission auttamiseksi sen tutkiessa TACA:n ─ ─ yksittäispoikkeusta koskevaa hakemusta taloudellisessa ja oikeudellisessa
yhteydessään ja erityisesti sen auttamiseksi tutkimaan TACA:n vastausta väitetiedoksiantoon (erityisesti kohtia 195─200 ja
216─217)”.
181   Kyseisen tietojensaantipyynnön sanamuodosta on siis jälleen todettava ilmenevän, ettei sen tarkoituksena ollut se, että komissio
voisi todeta perustamissopimuksen 86 artiklaa mahdollisesti rikotun, vaan aikomus myöntää yksittäispoikkeus perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan nojalla. Väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen 195─200 ja 216─217 kohdassa, joihin kyseisessä tietojensaantipyynnössä
viitataan sen tarkoituksen täsmentämiseksi, TACA:n osapuolet ovat esittäneet komissiolle useita eri todisteita, joilla ne
pyrkivät osoittamaan, että Hanjinin aloittaminen Atlantin ylittävässä liikenteessä on ollut omiaan lisäämään TACA:n sisäistä
hintakilpailua, kun otetaan huomioon Hanjinin itsenäistä toimintaa, TVR-maksuja ja erillisiä palvelusopimuksia koskevat aloitteet.
Väitetiedoksiantoon annetun vastauksen 192─194 kohdasta sekä kyseisen vastauksen tämän jakson otsikosta ”Hintakilpailu alusten
jakoa koskevien sopimusten osapuolten välillä” ilmenee, että näillä seikoilla TACA:n osapuolet pyrkivät kiistämään, etenkin
Hanjinin asemaan kyseisessä liikenteessä vedoten, komission väitetiedoksiannon 106, 235 ja 238 kohdassa esittämän väitteen,
jonka mukaan TACA:n osapuolten ja itsenäisten varustamojen väliset sopimukset tilojen vuokrauksesta ja erityisesti sopimus,
jossa Hanjin on ollut mukana, ovat johtaneet hintakilpailun rajoittumiseen tällaisten sopimusten osapuolten välillä ja siten
konferenssin jäsenten välillä. Komissio tutkii väitetiedoksiannon 235─238 kohdassa, täyttyvätkö esillä olevassa asiassa asetuksen
N:o 4056/86 7 artiklassa säädetyt edellytykset ryhmäpoikkeuksen peruuttamiselle, kun poikkeuksen saaneella konferenssilla
on perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan kanssa yhteensopimattomia vaikutuksia, kuten erityisesti mahdollisen ulkoisen
kilpailun puuttuminen. Tässä yhteydessä näyttää siltä, että pyytäessään TACA:n osapuolia ilmoittamaan sille kaikki niiden
väliset sopimukset Hanjinin liittymisestä sekä kaikki asiakirjat Hanjinin toteuttamista hintoja koskevista toimista komissio
pyrki kyseisellä tietojensaantipyynnöllä tarkistamaan, voitiinko TACA:han edelleen soveltaa asetuksessa N:o 4056/86 säädettyä
ryhmäpoikkeusta ja/tai voitiinko sille myöntää yksittäispoikkeus, kun otetaan erityisesti huomioon perustamissopimuksen 85
artiklan 3 kohdassa tarkoitettu edellytys siitä, ettei kilpailua ole poistettu.
182   On selvää, että myös 30.1.1996 päivätty TACA:n kirje on toimitettu vastauksena 24.1.1997 päivättyyn tietojensaantipyyntöön.
Tämän pyynnön mukaan komissio halusi saada aikaisemmin toimitettu 30.1.1996 päivätty TACA:n kirje huomioon ottaen jäljennökset
Rheen ja Rakkenesin välisestä kirjeenvaihdosta, joka koski TACA:n hintakäytäntöjä, sekä Rakkenesin ja TACA:n tai sen jäsenten
välisestä kirjeenvaihdosta tai kaikki muut sellaiset asiakirjat, jotka koskevat kyseisen kirjeen kohteena olevia ”kyseenalaisia
hintakäytäntöjä” (”pricing malpractices”), jotta komissio voisi tutkia TACA:n vastauksen väitetiedoksiantoon ”ja erityisesti
sen kommentit TACA:n sisäisen kilpailun voimakkuudesta”. Kyseisen pyynnön sanamuodosta ilmenee näin ollen nimenomaisesti,
että sen tarkoituksena oli 15.11.1996 päivätyn pyynnön tavoin ainoastaan se, että komissio voisi tutkia, saattoiko TACA saada
perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla yksittäispoikkeuksen ja erityisesti, täyttyikö tässä määräyksessä tarkoitettu
edellytys siitä, ettei kilpailua ole poistettu.
183   Näissä olosuhteissa on todettava, ettei 19.8.1994 päivätyn Hanjinin kirjeen, 30.1.1996 päivätyn TACA:n kirjeen ja 15.2.1996
päivätyn TACA:n selvityksen toimittamiseen johtaneiden tietojensaantipyyntöjen sanamuodosta ilmene, että komissio olisi aikonut
käyttää näitä asiakirjoja tukeakseen väitettään, jonka mukaan TACA:n osapuolet ovat rikkoneet perustamissopimuksen 86 artiklaa,
ensimmäisen ja kolmannen asiakirjan osalta kannustamalla Hanjinia liittymään TACA:han ja toisen asiakirjan osalta kannustamalla
mahdollisia kilpailijoita liittymään TACA:han. Kyseisten tietojensaantipyyntöjen sanamuodosta ei myöskään voida katsoa ilmenevän,
että komissio aikoi käyttää kyseisiä asiakirjoja todetakseen ensinnäkin, että luottamuksellisten tietojen toimittaminen ja
pyrkimys siihen, että Hanjin saavuttaisi liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden, ovat kannustaneet
Hanjinia liittymään TACA:han, ja toiseksi, että TACA:lla oli aina ollut aikomus auttaa mahdollisia kilpailijoita pääsemään
markkinoille TACA:n osapuolina.
184   Tarkasteltaessa kolmanneksi kyseisten asiakirjojen sisältöä on todettava, että jäljempänä 1279─1304 ja 1311─1326 kohdassa
esitettävillä perusteilla komission riidanalaisessa päätöksessä kyseisistä asiakirjoista tekemiä johtopäätöksiä, jotka se
on tehnyt määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä koskevien perusteiden tutkinnan yhteydessä, ei ole näytetty näiden asiakirjojen
sisällön perusteella oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen.
185   On selvää, ettei kantajia voida arvostella siitä, että ne eivät ole kyenneet tekemään komissiolle toimittamiensa asiakirjojen
sisällöstä johtopäätöksiä, jotka osoittautuvat virheellisiksi.
186   Kaiken edellä todetun perusteella kantajat eivät ole voineet kohtuudella päätellä väitetiedoksiannon sisällöstä, kyseessä
olevien asiakirjojen toimittamiseen johtaneiden tietojensaantipyyntöjen sanamuodosta tai näiden asiakirjojen sisällöstä niitä
johtopäätöksiä, jotka komissio on tehnyt riidanalaisessa päätöksessä niitä vastaan.
187   Näissä olosuhteissa on katsottava, että komissio on loukannut puolustautumisoikeuksia käyttäessään kyseisiä neljää asiakirjaa
kantajia vastaan riidanalaisessa päätöksessä todetun toisen väärinkäytön tueksi. Kyseiset asiakirjat on tämän vuoksi hylättävä
kantajia vastaan puhuvina todisteina.
188   Oikeuskäytännöstä kuitenkin seuraa, että tällä hylkäämisellä, jonka seurauksena ei voi olla koko päätöksen kumoaminen, on
merkitystä vain siltä osin kuin komission niihin liittyvää väitettä ei voitaisi todistaa oikeaksi muutoin kuin viittaamalla
näihin asiakirjoihin (asia T-37/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. II-1901, 71 kohta ja edellä 172 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 364 kohta). Tämä kysymys liittyy niiden kanneperusteiden
tutkintaan, jotka koskevat komission arviointia markkinoiden rakenteen muuttamisesta seuraavaa määräävää asemaa koskevan väitteensä
tueksi, ja sitä tarkastellaan perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista koskevan kolmannen kanneperusteiden ryhmän yhteydessä.
2.  Uudet tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevat väitteet, jotka eivät liity toiseen väärinkäyttöön
189   Kantajat arvostelevat komissiota myös siitä, että se on perustanut muitakin kuin toiseen väärinkäyttöön liittyviä väitteitä
tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin, joiden osalta niillä ei ole ollut tilaisuutta tulla kuulluiksi.
190   Ne väittävät ensinnäkin, että riidanalainen päätös sisältää uusia väitteitä, jotka koskevat yhteisten palvelusopimusten lainmukaisuutta,
TACA:n osapuolten yhteistä asemaa ja sitä, onko tämä asema määräävä. Istunnossa kantajat ovat väittäneet vastauksessaan ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen tältä osin esittämään kysymykseen, että riidanalainen päätös sisältää uusia väitteitä, jotka ovat
seurausta niiden tiettyihin väitetiedoksiannon jälkeen lähetettyihin tietojensaantipyyntöihin antamissa vastauksissa esittämiin
seikkoihin.
a)  Alustavat toteamukset
191   Oikeuskäytännön mukaan päätöksen ei tarvitse välttämättä vastata täsmällisesti väitetiedoksiantoa (edellä 152 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat van Landewyck ym. v. komissio, tuomion 68 kohta). Komission on näet voitava ottaa päätöksessään huomioon
yritysten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset. Sen on voitava paitsi hyväksyä tai hylätä kyseisten yritysten perustelut,
myös itse arvioitava niiden esittämiä seikkoja joko hylätäkseen huonosti perustellut väitteet tai muuttaakseen ja täydentääkseen,
sekä tosiseikkojen osalta että oikeudellisesti, hyväksymiensä väitteiden tukena olevaa argumentaatiota (edellä 113 kohdassa
mainittu asia ACF Chemiefarma v. komissio, tuomion 92 kohta; yhdistetyt asiat 40/73─48/73, 50/73, 54/73─56/73, 111/73, 113/73
ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok. 1975, s. 1663, 437 ja 438 kohta ja edellä 152 kohdassa mainittu
asia Irish Sugar v. komissio, tuomion 34 ja 36 kohta). Puolustautumisoikeuksia on todettava loukatun vain, jos lopullisessa
päätöksessä asetetaan asianomaisten yritysten vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia
tai jos siinä esitetään väitetiedoksiannosta poikkeavia tosiseikkoja (edellä 113 kohdassa mainittu asia ACF Chemiefarma v.
komissio, tuomion 26 ja 94 kohta ja edellä 138 kohdassa mainittu asia CB ja Europay v. komissio, tuomion 49─52 kohta). Tästä
ei ole kyse siinä tapauksessa, että väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen väliset erot eivät koske muita menettelytapoja
kuin sellaisia, joista yritykset jo olivat esittäneet huomautuksensa, eivätkä siten liity mihinkään uuteen väitteeseen (yhdistetyt
asiat T-305/94─T-307/94, T-313/94─T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v.
komissio, tuomio 20.4.1999, Kok. 1999, s. II-931, 103 kohta, ns. PVC II -tapaus).
192   On syytä korostaa, että voidakseen vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen riidanalaisessa päätöksessä esitettyjen väitteiden
osalta ei riitä, että asianomaiset yritykset viittaavat vain väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välisiin eroihin
selittämättä täsmällisesti ja konkreettisesti, miten kukin näistä eroista muodostaa esillä olevassa yksittäistapauksessa uuden
väitteen, jonka osalta niillä ei ole ollut tilaisuutta tulla kuulluiksi (ks. vastaavasti edellä 152 kohdassa mainittu asia
Irish Sugar, tuomion 33 kohta). Oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien loukkaamista on tutkittava kulloinkin esillä
olevaan asiaan liittyvien erityisten olosuhteiden perusteella, sillä siihen vaikuttavat olennaisesti komission esittämät väitteet,
joilla kyseisten yritysten syyllisyys pyritään todistamaan (asia T-36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s.
II-1847, 70 kohta).
193   Ratkaistaessa, ovatko esitetyt erot uusia väitteitä, joiden osalta kyseisiä yrityksiä olisi pitänyt kuulla, on tehtävä ero
sen mukaan, koskevatko nämä erot suoraan riidanalaiseen päätökseen sisältyviä oikeudellisia arviointeja vai tosiseikkojen
esittämistä.
194   Ensimmäisessä tapauksessa puolustautumisoikeuksia voidaan todeta loukatun edellä mainitun oikeuskäytännön mukaan ainoastaan
siinä tapauksessa, että väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen väliset erot osoittavat, että riidanalainen päätös sisältää
tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevia väitteitä, jotka eivät ole sisältyneet jo väitetiedoksiantoon. Sitä vastoin,
jos väitetiedoksiantoa tutkittaessa ilmenee, että uusiksi väitetyt tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevat väitteet
ovat todellisuudessa vain jo väitetiedoksiannossa esitetyn seikan uudelleenmuotoilua, muuttamista tai kehittämistä, mahdollisesti
kyseisten yritysten väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa esittämiin huomautuksiin vastaamiseksi, tästä seuraa, ettei
oikeutta tulla kuulluksi ole millään tavoin loukattu (edellä 113 kohdassa mainittu asia ACF Chemiefarma v. komissio, tuomion
92 kohta; edellä 191 kohdassa mainittu asia Suiker Unie ym. v. komissio, tuomion 437 ja 438 kohta ja edellä 152 kohdassa mainittu
asia Irish Sugar v. komissio, tuomion 34 ja 36 kohta).
195   Jälkimmäisessä tapauksessa pelkät erot tosiseikkojen esittämisessä väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välillä eivät
lähtökohtaisesti osoita, että kyseessä olevilla yrityksillä ei olisi ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan kaikista niitä
vastaan esitetyistä väitteistä, ellei komissio oikeudellisen arviointinsa vaiheessa viittaa niihin nimenomaisesti tai jopa
implisiittisesti mutta varmasti, siten että kyseisten tosiseikkojen voidaan katsoa olevan tarpeellinen tuki oikeudelliselle
arvioinnille. Seikkoja, jotka on mainittu riidanalaisessa päätöksessä kuvailtaessa jotakin tosiseikkaa tai menettelyä mutta
joita ei ole tämän jälkeen käytetty kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseen, ei voida pitää kyseisiä yrityksiä vastaan puhuvana
näyttönä (edellä 172 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 387 kohta).
196   Joka tapauksessa on syytä korostaa, että vaikka päätös sisältää uusia tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevia väitteitä,
joista asianomaisia yrityksiä ei ole kuultu, todettu virhe johtaa päätöksen kumoamiseen tältä osin ainoastaan, jos kyseisiä
väitteitä ei voida näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen sellaisten päätöksessä esitettyjen muiden seikkojen
perusteella, joiden osalta kyseisillä yrityksillä on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa (asia T-86/95, Compagnie générale
maritime ym. v. komissio, tuomio 28.2.2002, Kok. 2002, s. II-1011, 447 kohta, ns. FEFC-tapaus).
197   Kantajien väitteitä on tutkittava näiden periaatteiden valossa.
b)  Uudet tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevat väitteet, jotka koskevat yhteisten palvelusopimusten lainmukaisuutta,
TACA:n osapuolten yhteistä asemaa ja sitä, onko tämä asema määräävä
i)  Asianosaisten lausumat
198   Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on perustanut tietyt riidanalaiseen päätökseen sisältyvät väitteet sellaisiin
tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin, joista niillä ei ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan. Nämä väitteet
liittyvät konferenssin palvelusopimusten yhteensopivuuteen asetuksen N:o 4056/86 ja perustamissopimuksen 85 artiklan 1 ja
3 kohdan kanssa, mahdollisuuteen arvioida kantajien asemaa yhteisesti ja siihen, onko kantajilla tosiasiassa yhteinen määräävä
markkina-asema.
199   Kantajien mukaan riidanalainen päätös sisältää näiden väitteiden vuoksi uusia tosiseikkoja koskevia toteamuksia, mukaan luettuna
uusia tosiseikkoja koskevia luonnehdintoja ja uusia päätelmiä, ja uusia oikeudellisia johtopäätöksiä, jotka eivät sisältyneet
väitetiedoksiantoon.
200   Komissio muistuttaa, että oikeuskäytännön mukaan lopullisen päätöksen ei tarvitse vastata väitetiedoksiantoa (edellä 152 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat van Landewyck ym. v. komissio, tuomion 68 kohta). Tämän vuoksi se vaatii kantajien tältä osin esittämien
väitteiden hylkäämistä.
ii)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
201   Heti alkuun on todettava, että kantajat ovat riidanalaisen päätöksen kyseessä olevilta osin vain luetelleet kannekirjelmissään
ne riidanalaisen päätöksen perustelukappaleet, jotka eivät niiden mukaan sisältyneet jo väitetiedoksiantoon, ja väittäneet
sitten, ettei niillä ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan kyseisissä perustelukappaleissa olevista arvioinneista tai
toteamuksista.
202   Näin toimiessaan kantajat eivät ole todenneet, millä tavoin riidanalaisen päätöksen ja väitetiedoksiannon väliset erot merkitsevät
esillä olevan asian erityisissä olosuhteissa uusia väitteitä, jotka loukkaisivat puolustautumisoikeuksia. Kannekirjelmässä
suoritetusta luetteloinnista seuraa korkeintaan, että riidanalainen päätös ei vastaa kyseisiltä osin täsmällisesti väitetiedoksiantoa.
Oikeuskäytännön mukaan riidanalaisen päätöksen ei kuitenkaan tarvitse välttämättä vastata väitetiedoksiantoa, sillä komissio
voi muuttaa väitteiden tueksi esittämiään perusteluja. Osoittaakseen puolustautumisoikeuksia loukatun kantajien pitäisi, kuten
edellä 192 kohdassa on todettu, selittää konkreettisesti, millä tavoin riidanalaisessa päätöksessä olevat uudet arvioinnit
ja toteamukset ovat esillä olevassa asiassa niille vastaisia. Ilman tällaisia selityksiä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ei voi todeta, että puolustautumisoikeuksia olisi loukattu.
203   Vaikka jo tämä peruste yksinään riittää kantajien väitteiden hylkäämiseen sikäli kuin niissä arvostellaan komissiota uusien
arviointien tai toteamusten tekemisestä riidanalaisessa päätöksessä, on lisäksi joka tapauksessa todettava, että kantajien
esille tuomien erojen tarkastelusta ei ilmene, että puolustautumisoikeuksia olisi loukattu.
–       Yhteisten palvelusopimusten lainmukaisuutta koskevat väitteet
204   Kantajat väittävät, että useat riidanalaisen päätöksen toteamukset yhteisistä palvelusopimuksista perustuvat tosiseikkoihin,
joita ei ole esitetty väitetiedoksiannossa.
205   Asetuksen N:o 4056/86 soveltamisesta yhteisiin palvelusopimuksiin kantajat väittävät ensinnäkin, että tariffin ja neuvoteltujen
hintojen väliset erot, joihin riidanalaisen päätöksen 104─108 perustelukappaleessa viitataan, eivät ilmene väitetiedoksiannosta.
206   On todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, kaksi väitetyistä eroista, eli konferenssin jäsenten oikeus Yhdysvaltojen
lain mukaan harjoittaa itsenäistä toimintaa tariffimaksujen osalta (riidanalaisen päätöksen 104 perustelukappale) ja se, että
neuvotellut hinnat eivät tariffijärjestelyjen hinnoista poiketen perustu tariffiin (108 perustelukappale), ilmenivät jo väitetiedoksiannosta,
sen 12 kohdan alla olevasta alaviitteestä 3 sekä 64 ja 58 kohdasta. Kantajien väitteet eivät siis näiltä osin perustu tosiseikkoihin.
207   Tästä seuraa, että ainoa riidanalaisessa päätöksessä oleva uusi seikka, josta kantajia ei ole kuultu, on 106 kohdassa oleva
toteamus, jonka mukaan ”tariffijärjestelyiden mukaisesti toimivien varustamoiden odotetaan toimivan kuten yleiset kuljetusliikkeet
(common carrier)”.
208   Tältä osin on huomattava, että 106 perustelukappale, aivan kuten muutkin kyseessä olevat perustelukappaleet, esiintyy yksinomaan
riidanalaisen päätöksen tosiseikkoja koskevassa osassa ja on puhtaasti kuvaileva. Tämä perustelukappale, kuten myöskään muut
kyseessä olevat perustelukappaleet, ei ole tarpeellinen tuki riidanalaisen päätöksen 454─462 perustelukappaleessa tehdylle
toteamukselle, jonka mukaan yhteiset palvelusopimukset eivät tariffista poiketen merkitse yhdenmukaisia tai yhteisiä kuljetusmaksuja
asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla eivätkä siten kuulu tämän asetuksen 3 artiklassa
tarkoitetun ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan. Viimeksi mainittu toteamus ei nimittäin perustu tariffin ja neuvoteltujen hintojen
välisiin eroihin, joihin riidanalaisen päätöksen 104─108 perustelukappaleessa viitataan, vaan muihin seikkoihin, jotka esitettiin
jo väitetiedoksiannon 206─208 kohdassa.
209   Kantajat väittävät tämän jälkeen, että riidanalaisen päätöksen 113─119 perustelukappaleessa oleva analyysi lojaliteettijärjestelyistä
on useilta osin uusi väitetiedoksiannossa esitettyyn nähden.
210   Toisin kuin kantajat väittävät, kaksi neljästä riidanalaisen päätöksen 113─119 perustelukappaleessa esitetystä seikasta, eli
se, että Yhdysvaltojen merilaissa (US Shipping Act) käytetty palvelusopimusten määritelmä ei ulotu sopimuksiin, jotka koskevat
prosenttiosuutta tai osaa rahdinantajan lastista (113 perustelukappale), ja se, että lojaliteettijärjestelyt mainitaan nimenomaisesti
asetuksen N:o 4056/86  5 artiklan 2 kohdassa (riidanalaisen päätöksen 114 perustelukappale), ilmenivät jo väitetiedoksiannosta,
sen 60 kohdan alla olevasta alaviitteestä 15 ja 211 kohdasta. Kantajien väitteet eivät siis näiltä osin perustu tosiseikkoihin.
211   Kolmas seikka, joka on esitetty tässä osassa riidanalaista päätöstä, eli se, että Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehityskonferenssin
(Unctad) käytännesäännöissä ei tunneta rahdinantajien ja konferenssien välillä muita sopimuksia kuin lojaliteettisopimukset
(riidanalaisen päätöksen 115 perustelukappale), on esitetty kantajien väitetiedoksiantoon antaman vastauksen 281─283 kohdassa
esittämien perustelujen huomioon ottamiseksi.
212   Tästä seuraa, että ainoa riidanalaisessa päätöksessä oleva uusi seikka, josta kantajia ei ole kuultu, on riidanalaisen päätöksen
116 perustelukappaleessa oleva toteamus, jonka mukaan on olemassa kolmenlaisia lojaliteettijärjestelyjä, ja kunkin niistä
kuvaus 117─119 perustelukappaleessa.
213   Huomattakoon kuitenkin, että nämä perustelukappaleet, kuten myös muut kyseessä olevat perustelukappaleet, sisältyvät riidanalaisen
päätöksen tosiseikkoja koskevaan osaan ja ovat puhtaasti kuvailevia. Nämä perustelukappaleet eivät ole tarpeellinen tuki riidanalaisen
päätöksen 463 perustelukappaleessa tehdylle toteamukselle, jonka mukaan palvelusopimukset eivät lojaliteettijärjestelyistä
poiketen kuulu asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa tarkoitetun ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan. Tämä toteamus ei nimittäin
perustu 116─119 perustelukappaleessa mainittuihin seikkoihin, vaan muihin seikkoihin, jotka esitettiin jo väitetiedoksiannon
222 kohdassa, joka on olennaisilta osin toistettu riidanalaisen päätöksen 463 perustelukappaleessa.
214   Tarkastellessaan toiseksi perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamista yhteisiin palvelusopimuksiin kantajat katsovat, että
riidanalaisen päätöksen 443 perustelukappaleessa oleva toteamus, jonka mukaan yhteiset palvelusopimukset voivat rajoittaa
kilpailua, jos on olemassa nimenomainen tai konkludenttinen sopimus olla tekemättä erillisiä palvelusopimuksia, merkitsee
uutta väitettä.
215   On kuitenkin todettava, että väitetiedoksiannon 202 kohdassa mainitaan, että TACA:n kielto tehdä erillisiä palvelusopimuksia
on vastoin perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa. Väitetiedoksiannon 200 ja 201 kohdassa selostetaan, että myös ”TACA:n
osapuolten tekemien kaltaiset” yhteiset palvelusopimukset kuuluvat tämän määräyksen soveltamisalaan. Väitetiedoksiannon 82
kohdassa tuodaan kuitenkin esille, että TACA on kieltänyt erilliset palvelusopimukset vuosina 1994 ja 1995. Näiden väitetiedoksiantoon
sisältyvien seikkojen vuoksi on katsottava, että kantajat saattoivat täysin ymmärtää niitä vastaan tältä osin esitetyn väitteen.
216   Sikäli kuin kantajat väittävät komission perustaneen arviointinsa riidanalaisessa päätöksessä väitetiedoksiantoon sisältymättömiin
perusteluihin, voidaan vain todeta, että tällaiset perustelut eivät liity mihinkään uuteen väitteeseen, sillä ne eivät koske
muita kuin sellaisia menettelyjä, joista kantajat olivat jo antaneet selityksen.
217   Tämän jälkeen kantajat vetoavat siihen, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltaminen niiden tekemien sopimusten
kaltaisiin yhteisiin palvelusopimuksiin perustuu kahteen tosiseikkoja koskevaan väitteeseen, jotka on esitetty ensimmäisen
kerran riidanalaisen päätöksen 444 perustelukappaleessa ja jotka koskevat TAA:n sopimuskomitean entisten jäsenten tekemien
erillisten palvelusopimusten suhteellista osuutta sekä tilojen vuokrausta koskevien sopimusten suurta lukumäärää.
218   On kuitenkin todettava, että näiden tosiseikkoja koskevien väitteiden ainoana tarkoituksena on tukea 443 perustelukappaleessa
tehtyä johtopäätöstä, jonka mukaan yhteiset palvelusopimukset voivat rajoittaa kilpailua, jos on olemassa nimenomainen tai
konkludenttinen sopimus olla tekemättä erillisiä palvelusopimuksia. Edellä 215 kohdassa on kuitenkin todettu, että väitetiedoksiannon
200─202 kohtaan sisältyvien seikkojen vuoksi kantajat saattoivat täysin ymmärtää niitä vastaan tältä osin esitetyn väitteen.
Tämän vuoksi se, että kantajilla ei ole ollut tilaisuutta esittää kantaansa 444 perustelukappaleeseen sisältyvistä tosiseikkoja
koskevista väitteistä, ei tee virheelliseksi 443 perustelukappaleessa olevaa johtopäätöstä, jota näillä väitteillä oli tarkoitus
tukea.
219   Kantajat väittävät vielä, että riidanalaisen päätöksen 500 ja 501 perustelukappaleessa oleva toteamus, jonka mukaan palvelusopimuksia
koskevan itsenäisen toiminnan kielto ei täytä perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa asetettuja edellytyksiä, on uusi.
220   Väitetiedoksiannon 203 kohdassa kuitenkin todetaan nimenomaisesti, että asetuksessa N:o 4056/86 ei sallita kyseistä kieltoa,
minkä vuoksi se on kielletty perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan nojalla, jollei yksittäispoikkeusta myönnetä. Tämä
väitetiedoksiannon kohta vastaa täsmälleen riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappaletta. Pitää tosin paikkansa, että väitetiedoksiannossa
ei käsitellä yksittäispoikkeuksen myöntämistä kyseisestä kiellosta. Korostettakoon kuitenkin, että on kantajien asiana esittää
komissiolle seikat, jotka oikeuttavat yksittäispoikkeuksen myöntämisen perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla (ks.
mm. edellä 162 kohdassa mainittu asia VBVB ja VBBB v. komissio, tuomion 52 kohta).
221   Koska väitetiedoksiannossa mainitaan nimenomaan, että itsenäisen toiminnan kielto rajoittaa kilpailua EY:n perustamissopimuksen
85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, kantajat ovat näin ollen tienneet, mihin komissio katsoo niiden syyllistyneen,
minkä vuoksi kantajien on täytynyt väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittää seikat, jotka osoittavat, että kyseiselle
kiellolle voitaisiin myöntää EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu yksittäispoikkeus.
222   Edellä esitetystä seuraa, että kantajien väitteet, joiden mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu yhteisten palvelusopimusten
lainmukaisuutta koskevien väitteiden osalta, on hylättävä kokonaisuudessaan.
–       TACA:n osapuolten yhteistä asemaa koskevat väitteet
223   Kantajat väittävät, että komissio perustaa kantansa yhteisen määräävän markkina-aseman olemassaolosta useisiin eri seikkoihin,
jotka osoittavat, ettei sisäistä kilpailua ole ollut, ja joita ei ole mainittu väitetiedoksiannossa.
224   Kantajien mukaan riidanalainen päätös sisältää väitetiedoksiantoon nähden uusia väitteitä siltä osin kuin siinä kuvataan NVOCC-yrityksiä
(158─161 perustelukappale) ja todetaan, että Yhdysvaltojen merilaissa asetetaan TACA:n osapuolille velvollisuus julkaista
tariffinsa (174─176 perustelukappale), että TVR-maksut ovat alennuksia tariffista (120 perustelukappale) ja että palvelusopimusten
osalta puuttui itsenäinen toiminta (131 perustelukappale).
225   Nämä riidanalaisen päätöksen perustelukappaleet sisältyvät sen tosiseikkoja koskevaan osaan ja ovat puhtaasti kuvailevia.
226   Arvioitaessa, ovatko nämä perustelukappaleet TACA:n osapuolten yhteistä määräävää markkina-asemaa koskevien oikeudellisten
arviointien tarpeellinen tuki, on huomattava, että kuten jäljempänä perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamista riidanalaisen
päätöksen 521─531 perustelukappaleessa koskevien kanneperusteiden tutkinnan yhteydessä selostetaan tarkemmin, komissio on
katsonut, että TACA:n osapuolten asemaa on tarkasteltava yhdessä viiden seikan perusteella; näitä seikkoja ovat TACA:n tariffi
(526 perustelukappale), TACA:n toteuttamat täytäntöönpanotoimet (527 perustelukappale), TACA:n julkaisema vuotuinen liiketoimintasuunnitelma
(528 ja 530 perustelukappale), TACA:n sihteeristö (528 ja 529 perustelukappale) ja tiettyjä TACA:n osapuolia sitovat konsortiosopimukset
(531 perustelukappale).
227   Tästä seuraa, että kantajien väittämistä seikoista ainoastaan se, että Yhdysvaltojen lainsäädännössä velvoitetaan julkaisemaan
tariffi, on tarpeellinen tuki oikeudelliselle arvioinnille, sillä sen mukaan komissio pitää tariffia TACA:n osapuolia sitovana
taloudellisena yhteytenä. Sen sijaan on selvää, että muut kantajien esille tuomat seikat ovat edelleen puhtaasti kuvailevia
eivätkä liity riidanalaisen päätöksen 521─531 perustelukappaleessa mainittuihin taloudellisiin yhteyksiin.
228   Komissio on kuitenkin jo väitetiedoksiannossa todennut tariffin osalta, että TACA:n toteuttamien täytäntöönpanotoimien tarkoituksena
oli poistaa hintakilpailu konferenssin jäsenten välillä, viittaamalla tältä osin kyseisen väitetiedoksiannon 16 ja 17 kohtaan,
joissa se korosti, että TACA saattoi täytäntöönpanotoimiensa avulla määrätä jäsenilleen huomattavia sakkoja yhteisten hintasopimusten
rikkomisesta. Näissä olosuhteissa on katsottava, että kantajat saattoivat täysin ymmärtää niitä vastaan tältä osin esitetyn
väitteen sisällön.
229   Esillä oleva väite on näin ollen hylättävä.
230   Toiseksi kantajat väittävät, että riidanalaisen päätöksen 177─178 perustelukappale sisältävät uusia väitteitä TACA:n toteuttamien
täytäntöönpanotoimien osalta.
231   On katsottava, että täytäntöönpanotoimet on mainittu riidanalaisen päätöksen 527 perustelukappaleessa yhteisen määräävän markkina-aseman
toteamista varten. On kuitenkin todettava, että kuten edellä on tuotu esille, tämä seikka mainitaan väitetiedoksiannon 318
kohdassa nimenomaisesti TACA:n osapuolten välisenä taloudellisena yhteytenä, ja sitä on kuvattu yksityiskohtaisesti väitetiedoksiannon
16 ja 17 kohdassa.
232   Kantajien väitteet on näin ollen tältä osin hylättävä.
233   Kolmanneksi kantajat väittävät, että riidanalainen päätös sisältää 181─198 perustelukappaleessa uusia väitteitä Atlantin ylittävään
liikenteeseen vaikuttavista rajoittavista sopimuksista eli konsortiosopimuksista.
234   Pitää paikkansa, että konsortiosopimukset on mainittu riidanalaisen päätöksen 531 perustelukappaleessa yhteisen määräävän
markkina-aseman toteamista varten. On kuitenkin huomattava, että kyseiset sopimukset mainitaan väitetiedoksiannon 322 kohdassa
nimenomaisesti TACA:n osapuolten välisinä taloudellisina yhteyksinä ja että niitä on kuvattu yksityiskohtaisesti väitetiedoksiannon
94─106 kohdassa.
235   Siltä osin kuin kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on maininnut riidanalaisen päätöksen 182, 188 (taulukko 4),
190 ja 191 perustelukappaleessa suuremman määrän tämänkaltaisia sopimuksia kuin väitetiedoksiannossa tai yksilöinyt 181, 192,
194, 220 (taulukko 5) ja 221 perustelukappaleessa lisävaikutuksia sisäiseen kilpailuun väitetiedoksiantoon verrattuna, kantajien
arvostelulla ei ole merkitystä. Koska väitetiedoksiannossa todetaan nimenomaisesti konsortiosopimusten lujittavan TACA:n osapuolten
taloudellisia yhteyksiä, kantajat saattoivat täysin ymmärtää niitä vastaan esitetyn väitteen sisällön. Väitetiedoksiantoon
antamansa vastauksen 192─196 kohdassa TACA:n osapuolet ovat esittäneet useita eri väitteitä osoittaakseen, että konsortiosopimukset
eivät rajoittaneet sisäistä kilpailua. Näissä olosuhteissa kantajat eivät voi väittää, että väitetiedoksianto ei olisi tässä
suhteessa riittävän selvä.
236   Ei myöskään pidä paikkaansa, että komissio yksilöisi riidanalaisessa päätöksessä TACA:n osapuolten välisten konsortiosopimusten
aiheuttamia kilpailua rajoittavia lisävaikutuksia.
237   Ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 181 perustelukappaleen sanamuodon mukaan komissio toteaa yleisesti, että konsortiosopimukset
saattavat vähentää kilpailupaineita TACA:n piirissä, minkä osalta on todettava, että sama ajatus ilmaistaan paitsi väitetiedoksiannon
asiaa koskevan luvun otsikossa (”VII Muut Atlantin ylittävään liikenteeseen vaikuttavat rajoittavat sopimukset’) myös sen
101 kohdassa, jossa selostetaan, että kyseiset sopimukset edesauttavat sopimusten osapuolten koordinoinnissa ja valvonnassa.
Sama toteamus sisältyy myös väitetiedoksiannon 226 kohtaan.
238   Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 193 perustelukappaleessa, että ”näin ollen kyseiset sopimukset ovat rajoittaneet TACA:n
sisäistä kilpailua erityisesti johtamalla itsenäisten toimien supistamiseen”, ja sama johtopäätös sisältyy väitetiedoksiannon
101 kohtaan.
239   Riidanalaisen päätöksen 220 ja 221 perustelukappaleessa komissio vertailee Atlantin ylittävää liikennettä ja muuta liikennettä
osoittaakseen, että ensin mainitussa liikenteessä on lukumääräisesti vähän itsenäistä toimintaa, mistä on todettava, että
väitetiedoksiannon 101 kohdassa ja 224 kohdan alla olevassa alaviitteessä 69 on jo tehty tällainen vertailu ja että väitetiedoksiannossa
mainittuja esimerkkejä on kehitelty riidanalaisessa päätöksessä vastauksena kantajien väitteisiin, jotka ne ovat esittäneet
väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen 168─191 kohdassa.
240   Tarkasteltaessa vielä riidanalaisen päätöksen 193 ja 194 perustelukappaletta, joissa komissio toteaa konsortiosopimusten rajoittaneen
muuta kuin hintoja koskevaa kilpailua TACA:n osapuolten välillä muiden TACA:n osapuolten alusten tilan runsaan käytön vuoksi,
on huomattava, että sama ajatus on ilmaistu väitetiedoksiannon 102 ja 103 kohdassa.
241   On joka tapauksessa korostettava, että 526─530 perustelukappaleessa mainitaan TACA:n osapuolten välisiä muita yhteyksiä, joista
näitä on kuultu ja jotka jo sinänsä osoittavat oikeudellisesti riittävällä tavalla jäljempänä perustamissopimuksen 86 artiklan
soveltamista koskevien kanneperusteiden ensimmäisen osan tutkimisen yhteydessä esitettävillä perusteilla, että TACA:n osapuolia
on arvioitava yhdessä perustamissopimuksen 86 artiklaa sovellettaessa.
242   Näissä olosuhteissa kantajien väitteet, jotka koskevat puolustautumisoikeuksien loukkaamista, on hylättävä.
243   Neljänneksi kantajat väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä todetaan ensimmäistä kertaa 214─219 perustelukappaleessa,
että itsenäinen toiminta ei ole todiste sisäisestä kilpailusta.
244   On kuitenkin todettava, että väitetiedoksiannon 223 kohdassa tuodaan nimenomaisesti esille, että ennen itsenäisen toiminnan
toteuttamista annettavan ennakkoilmoituksen keston lyhentäminen ei voi vaikuttaa merkittävästi kilpailuun. Väitetiedoksiannon
224 kohdassa korostetaan, ettei kyseisessä liikenteessä ole ollut vuosina 1994 ja 1995 merkittävää itsenäistä toimintaa. Vaikka
komissio on vielä kehittänyt tätä seikkaa riidanalaisessa päätöksessä, se on tehnyt niin vastatakseen TACA:n osapuolten väitetiedoksiantoon
antaman vastauksen 168─191 kohdassa esittämiin tietoihin, joilla ne ovat pyrkineet näyttämään toteen, että itsenäinen toiminta
on osoitus voimakkaasta sisäisestä kilpailusta.
245   Kantajien tältä osin esittämät väitteet on näin ollen hylättävä.
246   Viidenneksi kantajat väittävät, että komissio perustaa kantansa kahteen todisteeseen, eli POL:n Hanjinille 28.12.1995 lähettämään
kirjeeseen ja 15.2.1996 päivättyyn TACA:n selvitykseen, joita ei ole mainittu väitetiedoksiannossa.
247   POL:n Hanjinille lähettämän kirjeen sisältö on toistettu osittain riidanalaisen päätöksen tosiseikkoja koskevassa osassa sen
180 perustelukappaleessa, jossa kuvataan ”TACA:n halukkuutta sisäiseen yhteistyöhön’. Siltä osin kuin kyse on 15.2.1996 päivätystä
TACA:n selvityksestä kantajat arvostelevat esillä olevissa kanneperusteissa komissiota siitä, että se ei ole antanut niille
tilaisuutta tulla kuulluiksi riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa mainitusta tämän selvityksen osasta, jonka mukaan
itsenäistä toimintaa pidetään ”viimeisenä keinona”.
248   On katsottava, että vaikka komissio ei ole nimenomaisesti maininnut näitä asiakirjoja riidanalaisen päätöksen 521─531 perustelukappaleessa
tekemänsä oikeudellisen arvioinnin tueksi päätellessään, että kyse oli yhteisestä määräävästä markkina-asemasta, nämä asiakirjat
voivat kuitenkin tukea 528 perustelukappaleessa olevaa toteamusta, jonka mukaan tariffin ja TACA:n täytäntöönpanotoimien tarkoituksena
on ollut poistaa TACA:n osapuolten välinen hintakilpailu merkittävässä määrin.
249   Riidanalaisesta päätöksestä kuitenkin ilmenee, että tämä toteamus perustuu myös useisiin muihin, erityisesti 199─222 perustelukappaleessa
esitettyihin seikkoihin, joista kantajia on kuultu. Jäljempänä 697─712 kohdassa esitettävistä syistä nämä seikat riittävät
sen osoittamiseksi, että tariffin ja TACA:n täytäntöönpanotoimien tarkoituksena on ollut poistaa TACA:n osapuolten välinen
hintakilpailu merkittävässä määrin.
250   Kantajien tältä osin esittämät väitteet on näin ollen hylättävä.
–       TACA:n osapuolten määräävää markkina-asemaa koskevat väitteet
251   Kantajat väittävät ensinnäkin, että riidanalaisen päätöksen 271 perustelukappaleessa mainittuja kirjeitä ja 271 ja 273 perustelukappaleessa
niistä tehtyjä johtopäätöksiä ei ollut mainittu väitetiedoksiannossa.
252   Huomattakoon, että riidanalaisen päätöksen 265─273 perustelukappaleessa komissio tutkii konttilastin linjaliikennepalveluja
Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen keskilännen välillä Kanadan satamien kautta (Canadian Gateway; jäljempänä Kanadan kauttakulkusatamat)
tarjoavien yritysten todellista ulkoista kilpailua. Riidanalaisen päätöksen 271 perustelukappaleessa komissio siteeraa otteita
kirjeistä, joita Kanadan konferenssien sihteeristö on lähettänyt näiden konferenssien yhteisen maakuljetuskomitean (Joint
Inland Committee) jäsenille ja jotka osoittavat komission mukaan, että Kanadan konferenssien jäsenillä oli tietoa TACA:n osapuolten
hintakäytännöistä. Komissio päättelee riidanalaisen päätöksen 273 perustelukappaleessa, että edellisissä perustelukappaleissa
mainituista syistä TACA:n osapuolten markkinaosuus Kanadan kauttakulkusatamien kautta tapahtuvasta liikenteestä olisi sisällytettävä
TACA:n osapuolten markkinaosuuksiin suorassa liikenteessä eikä sitä olisi pidettävä erillisenä kilpailevana palveluna.
253   Pitää paikkansa, että kuten kantajat väittävät, väitetiedoksiannossa ei viitata riidanalaisen päätöksen 271 perustelukappaleessa
mainittuihin kirjeiden otteisiin.
254   Siltä osin kuin TACA:n osapuolten markkinaosuus Kanadan kauttakulkusatamien kautta kulkevasta lastista on otettu huomioon
määritettäessä kantajien markkinaosuus kyseisillä markkinoilla, on katsottava, että riidanalaisen päätöksen 271─273 perustelukappale
ovat tarpeellinen tuki oikeudelliselle arvioinnille, jonka mukaan, 533 perustelukappaleen sanamuotoa käyttäen, TACA:n osapuolten
markkinaosuus kyseessä olevana ajankohtana herättää vahvoja epäilyjä määräävästä asemasta.
255   On kuitenkin todettava, että komissio totesi jo väitetiedoksiannon 50 kohdassa selvästi seuraavaa:
”TAA-päätöksessä komissio on katsonut, että Amerikan Yhdysvaltojen ja Pohjois-Euroopan välillä Kanadan satamien kautta (Canadian
Gateway) kulkeva konttilasti oli osa samoja markkinoita kuin suora liikenne. Komissio on edelleen tällä kannalla.”
256   Väitetiedoksiannon 51─55 kohdassa komissio selosti syyt tälle kannalleen.
257   Tämän jälkeen on todettava, että vastauksena väitetiedoksiannossa esitettyihin väitteisiin kantajat vetoavat väitetiedoksiantoon
antamansa vastauksen 15─17 kohdassa siihen, että TACA:n osapuolten Kanadan kauttakulkusatamien kautta tarjoamien kuljetuspalvelujen
kilpailu suoran liikenteen kanssa oli näytetty toteen kahden kuljetustyypin hintatiedoilla ja rahdinantajan tarjouskilpailulla.
258   Näissä olosuhteissa on todettava, että kantajat ovat voineet jo väitetiedoksiannon vaiheessa ymmärtää komission väitteen,
joka koskee todellista ulkoista kilpailua Kanadan kauttakulkusatamien kautta kuljetettavalla lastilla, sillä riidanalaisen
päätöksen 271 perustelukappaleessa siteerattujen kirjeiden otteiden tarkoituksena oli yksinomaan tukea komission kantaa kantajien
väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittämien arvostelujen seurauksena.
259   Kantajien tältä osin esittämät väitteet on näin ollen hylättävä.
260   Kantajat väittävät toiseksi, että riidanalaisen päätöksen 207─213 perustelukappale sisältävät uusia väitteitä TACA:n syrjivistä
hintakäytännöistä.
261   On katsottava, että riidanalaisen päätöksen 207─213 perustelukappaleessa esitetyt arvioinnit ovat tarpeellinen tuki TACA:n
osapuolten määräävää markkina-asemaa koskevalle oikeudelliselle arvioinnille. Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 534
perustelukappaleessa, että TACA:n osapuolten markkinaosuudesta seurannutta määräävää markkina-asemaa koskevat epäilyt vahvisti
se, että nämä olivat onnistuneet säilyttämään syrjivän hintarakenteen.
262   On kuitenkin todettava, että tämä arviointi ilmenee kokonaisuudessaan väitetiedoksiannon 326 kohdasta.
263   Riidanalaisen päätöksen 207─213 perustelukappale eivät sisällä suinkaan uusia väitteitä, vaan niissä ainoastaan selitetään,
missä määrin kantajat saattavat harjoittaa hintasyrjintää, kun otetaan erityisesti huomioon kantajien esittämät huomautukset
komissiossa pidetyssä kuulemistilaisuudessa. Tämä pätee riidanalaisen päätöksen 209 ja 210 perustelukappaleeseen, joiden taustalla
ovat TACA:n General Manager Jeffriesin kommentit vastauksena komission kuulemistilaisuudessa esittämään kysymykseen.
264   Näissä olosuhteissa on katsottava, että kantajat eivät voi väittää komission loukanneen puolustautumisoikeuksia tältä osin.
265   Kolmanneksi kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on riidanalaisen päätöksen 324─328 perustelukappaleessa tukeutunut
uuteen analyysiin TACA:n hinnoista päätelläkseen perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen vaiheessa, että TACA saattoi
säännönmukaisesti nostaa hintoja vuosina 1994─1996.
266   On katsottava, että riidanalaisen päätöksen 224─328 perustelukappaleessa esitetyt arvioinnit ovat tarpeellinen tuki TACA:n
osapuolten määräävää markkina-asemaa koskevalle oikeudelliselle arvioinnille. Riidanalaisen päätöksen 543 perustelukappaleessa
komissio näet katsoo, että se, että TACA:n osapuolet ovat voineet nostaa hintoja, on yksi määräävän aseman osoittaneista seikoista.
267   Väitetiedoksiannon 118 ja 119 kohdassa todettiin jo kuitenkin ESC:n toimittamien tietojen perusteella, että TACA oli nostanut
hintoja huomattavasti vuosina 1993─1995. Tätä seikkaa ei tosin ole esitetty väitetiedoksiannossa sellaisenaan osoituksena
määräävästä markkina-asemasta, vaan se on esitetty kyseisen tiedoksiannon tosiseikkoja koskevassa osassa kuvaamassa TACA:n
vaikutuksia. On kuitenkin huomattava, että väitetiedoksiannon 243 kohdassa mainitaan nimenomaisesti asetuksen N:o 4056/86
7 artiklan mukaisen ryhmäpoikkeuksen mahdollista peruuttamista koskevan tarkastelun yhteydessä, että se, että TACA on voinut
säilyttää markkinaosuutensa vuosina 1994─1996 huomattavista hinnankorotuksista huolimatta, viittaa todellisen ulkoisen kilpailun
rajoittumiseen. Lisäksi väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen 224─245 kohdassa TACA:n osapuolet ovat esittäneet yksityiskohtaiset
tiedot TACA:n hinnoista vuosina 1994─1996.
268   Näissä olosuhteissa on todettava, että kantajat ovat voineet täysin ymmärtää komission tältä osin esittämien väitteiden sisällön,
sillä päätöksessä oleva hinta-analyysi on suora vastaus niiden hallinnollisen menettelyn aikana esittämiin väitteisiin.
269   Näin ollen on katsottava, ettei komissio ole millään tavoin loukannut puolustautumisoikeuksia tältä osin.
270   Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisen päätöksen ja väitetiedoksiannon välillä väitettyjen erojen tutkinta ei osoita,
että riidanalainen päätös sisältäisi uusia väitteitä tai perustuisi uusiin seikkoihin, joista kantajilla ei olisi ollut tilaisuutta
esittää huomautuksiaan väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa. Näin ollen kaikki kantajien tältä osin esittämät väitteet
on hylättävä.
c)  Uudet tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat väitteet väitetiedoksiannon jälkeen esitettyihin tietojensaantipyyntöihin
annettujen kantajien vastausten seurauksena
i)  Asianosaisten lausumat
271   Kantajat väittävät, että vaikka tietyt väitetiedoksiannon jälkeen lähetetyt tietojensaantipyynnöt liittyivät väitetiedoksiannon
kohteena oleviin kysymyksiin, toiset tietojensaantipyynnöt koskivat täysin uusia kysymyksiä. Tällaisia ovat sekä väitetiedoksiantoon
annettavalle vastaukselle varatun määräajan kuluessa lähetetyt tietojensaantipyynnöt että väitetiedoksiantoon annetun vastauksen
jälkeen lähetetyt tietojensaantipyynnöt.
272   Kantajat huomauttavat, että 11.4.1997 päivättyä, säteittäistä kuljetusverkostoa koskenutta väitetiedoksiantoa lukuun ottamatta
komissio ei ole antanut täydentävää väitetiedoksiantoa näistä uusista kysymyksistä eikä antanut niille mahdollisuutta lausua
toimitettujen tietojen todistusarvosta tai komission tekemistä johtopäätöksistä (edellä 95 kohdassa mainittu asia Sarrió v.
komissio, tuomion 36─41 kohta). Kantajien mukaan tietojensaantipyynnöt eivät voi missään tapauksessa säännönmukaisesti korvata
väitetiedoksiannon antamista.
273   Kantajat väittävät näin ollen, että niiden puolustautumisoikeuksia on tältä osin loukattu.
274    Komissio väittää, että riidanalainen päätös ei perustu yhteenkään tietoon tai asiakirjaan, joka olisi toimitettu vastauksena
kiistanalaisiin tietojensaantipyyntöihin. Tästä syystä komissio vaatii kantajien väitteen hylkäämistä.
ii)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
275   Näillä väitteillään kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on lähettänyt niille väitetiedoksiannon jälkeen tietojensaantipyyntöjä,
joissa tuodaan esille väitetiedoksiantoon verrattuna uusia kysymyksiä, ja että se on käyttänyt vastauksena näihin pyyntöihin
toimitettuja tietoja esittääkseen riidanalaisessa päätöksessä uusia asiakirjoja tai väitteitä kantajia vastaan.
–       Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
276   On syytä huomata, että esillä olevat perustelut sisältyvät kannekirjelmän osaan, jossa kantajat väittävät komission lähettäneen
niille ennenaikaisen väitetiedoksiannon. Edellä 122 kohdassa on jo todettu, että toisin kuin kantajat väittävät, uusien kysymysten
esille tuominen tietyissä tietojensaantipyynnöissä ja niihin vastauksena toimitettujen tietojen käyttäminen riidanalaisessa
päätöksessä, oletettaessa, että ne pitävät paikkansa, ei mitenkään osoita väitetiedoksiantoa lainvastaiseksi.
277   Kannekirjelmän sanamuodosta kuitenkin ilmenee, että kantajat väittävät komission lisäksi loukanneen puolustautumisoikeuksia
käyttäessään riidanalaisessa päätöksessä asiakirjoja ja tietoja, jotka on toimitettu vastauksena väitetiedoksiannon jälkeen
lähetettyihin tietojensaantipyyntöihin, joissa tuodaan esille uusia kysymyksiä, antamatta niille tilaisuutta tulla kuulluiksi
näihin asiakirjojen ja tietojen todistusarvosta. Lueteltuaan nämä väitetiedoksiannon jälkeen lähetetyt tietojensaantipyynnöt
ja kuvailtuaan niiden sisältöä ja verrattuaan sitä tiettyihin riidanalaisen päätöksen kohtiin kantajat korostavat paitsi sitä,
että tietyissä niiden luettelemissa tietojensaantipyynnöissä tuodaan esille väitetiedoksiantoon nähden uusia kysymyksiä, myös
sitä, että ”11.4.1997 päivättyä, yksinomaan säteittäistä kuljetusverkostoa koskenutta väitetiedoksiantoa lukuun ottamatta
komissio ei ole antanut täydentävää tai tarkistettua väitetiedoksiantoa eikä antanut kantajille mahdollisuutta lausua toimitettujen
tietojen todistusarvosta tai komission niistä tekemistä johtopäätöksistä”.
278   Sikäli kuin tämä kanneperuste liittyy ainakin osittain tietojensaantipyyntöihin, joiden vuoksi kantajat ovat lähettäneet edellä
159 kohdassa tarkoitetut neljä asiakirjaa, se on päällekkäinen niiden kanneperusteiden kanssa, joiden mukaan puolustautumisoikeuksia
on loukattu toiseen väärinkäyttöön liittyvien uusia tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevien väitteiden osalta ja
jotka on hyväksyttävä edellä 163─187 kohdassa esitetyillä perusteilla.
279   Tässä vaiheessa on näin ollen tutkittava kyseinen kanneperuste yksinomaan siltä osin kuin siinä vaaditaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuinta toteamaan, että puolustautumisoikeuksia on loukattu kyseisiin tietojensaantipyyntöihin annetuissa vastauksissa
toimitettujen, muiden tietojen kuin näiden neljän asiakirjan osalta.
280   Vastatessaan istunnossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen, jossa pyydettiin täsmentämään kannekirjelmää
tältä osin, kantajat ovat todenneet, että esillä olevien väitteiden tarkoituksena oli paitsi tukea väitetiedoksiannon ennenaikaisuudesta
esitettyä kanneperustetta, myös esittää erillinen kanneperuste, jonka mukaan oikeutta tulla kuulluksi oli loukattu tiettyjen
vastauksena tietojensaantipyyntöön toimitettujen ja komission riidanalaisessa päätöksessä käyttämien seikkojen osalta.
281   Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan, jota sovelletaan asian käsittelyyn ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen
44 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdan nojalla kanteessa on mainittava muun muassa riidan kohde, vaatimukset sekä yhteenveto
seikoista, joihin kanne perustuu. Tämän maininnan on oltava niin selvä ja täsmällinen, että vastaaja voi valmistella puolustuksensa
ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ratkaista asian tarpeen vaatiessa ilman muita tietoja. Jotta kanne voitaisiin ottaa
tutkittavaksi, on kontradiktorisen periaatteen noudattamisen, oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön takaamiseksi tarpeen,
että kanteen perustana olevat olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmästä,
kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi (asia T-85/92, de Hoe v. komissio, määräys 28.4.1993, Kok. 1993,
s. II-523, 20 kohta; asia T-277/97, Ismeri Europa v. tilintarkastustuomioistuin, tuomio 15.6.1999, Kok. 1999, s. II-1825,
29 kohta ja asia T-382/02, Partido Latinoamericano v. neuvosto, määräys 12.3.2003, 6 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
282   Esillä olevassa asiassa on heti alkuun korostettava, että kantajien toimittamat neljä kannekirjelmää sekä niiden liitteet
ovat poikkeuksellisen laajoja. Vaikka tällä hetkellä ei ole olemassa mitään säännöstä, jolla rajoitettaisiin kantajien perustamissopimuksen
173 artiklan nojalla nostaman kumoamiskanteen tueksi toimittamien kirjelmien ja asiakirjojen laajuutta, kantajien on kuitenkin
edellä mainitut muotovaatimukset huomioon ottaen pidettävä kannekirjelmänsä kohtuullisissa rajoissa ja joka tapauksessa pidettävä
kumoamisvaatimuksensa tueksi esittämänsä oikeudelliset perusteet erillään niistä tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista,
jotka esitetään näiden perusteiden tueksi ja jotka eivät itsessään ole oikeudellisia perusteita.
283   Huomattakoon ensinnäkin, että esillä oleva kanneperuste ilmenee ainoastaan yhdestä kohdasta, joka sisältyy kannekirjelmän
tosiseikkoja koskevaan osaan (”Factual backround”) väitetiedoksiannon ennenaikaisuutta koskevassa jaksossa. Yhtään vastaavaa
kohtaa ei sitä vastoin ole kannekirjelmän tämän jakson osassa ”oikeudelliset perusteet” (”submissions of law”). On todettava,
että väitetiedoksiannon ennenaikaisuutta koskevan kannekirjelmän jakson päättävässä kohdassa kantajat itse tiivistävät tämän
kannekirjelmänsä osan toteamalla, että ne väittävät komission ”rikkoneen [riidanalaisen päätöksen] tekemiseen johtaneen hallinnollisen
menettelyn olennaisia menettelymääräyksiä, koska se ei ole lähettänyt [niille] pätevää väitetiedoksiantoa”, ja viittaavat
siten väitetiedoksiannon ennenaikaisuuteen. Ne eivät sitä vastoin vetoa tässä mitenkään siihen, että niiden oikeutta tulla
kuulluiksi vastauksena tietojensaantipyyntöihin toimitetuista seikoista olisi loukattu.
284   Tämän jälkeen on todettava, että yksikään toinen kannekirjelmän osa ei sisällä kyseistä kanneperustetta. Tämä kanneperuste
ei myöskään ilmene oikeudellisten perusteiden (”submissions”) luettelosta, jonka kantajat ovat itse laatineet kannekirjelmän
kunkin osan alkuun tiivistääkseen siinä esitetyt oikeudelliset argumentit. On erityisesti korostettava, että se ei sisälly
oikeuden tulla kuulluksi loukkaamista koskevan kannekirjelmän osan johdannossa tiivistettynä esitettyjen kanneperusteiden
luetteloon.
285   Näissä olosuhteissa on todettava, että kanneperustetta ei ole esitetty yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan
ensimmäisen kohdan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti,
sellaisina kuin niitä on tulkittu oikeuskäytännössä, ja että se on näin ollen jätettävä tutkimatta.
–       Kanneperusteen perusteltavuus
286   Lisäksi voidaan vielä todeta, että kyseinen kanneperuste on perusteeton.
287   Oikeuskäytännössä on katsottu, että vaikka komissiolla on oikeus esittää väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen uusia perusteluja
väitteidensä tueksi, sen on annettava yrityksille, joita asia koskee, tilaisuus esittää tältä osin huomautuksensa (edellä
115 kohdassa mainittu asia AEG v. komissio, tuomion 29 kohta). Kuten edellä on jo todettu, näin on myös silloin, jos kyseiset
uudet perustelut perustuvat kyseisten yritysten vastauksena komission niille lähettämiin tietojensaantipyyntöihin toimittamiin
seikkoihin, paitsi jos kyseiset yritykset eivät voi kohtuudella päätellä johtopäätöksiä, jotka komissio aikoi niistä tehdä
(edellä 162 kohdassa mainittu asia Shell v. komissio, tuomion 56 kohta).
288   Siltä osin kuin esillä oleva kanneperuste voidaan päätellä kannekirjelmästä, siinä ainoastaan verrataan väitetiedoksiannon
jälkeen lähetetyn kunkin tietojensaantipyynnön kohdetta tätä kohdetta koskeviin riidanalaisen päätöksen kohtiin, ja väitetään,
että vastauksena tiettyihin tietojensaantipyyntöihin eli niihin, joissa tuodaan esille väitetiedoksiantoon nähden uusia kysymyksiä,
toimitettuja seikkoja on käytetty riidanalaisessa päätöksessä ilman, että kantajat olisivat voineet esittää tältä osin huomautuksiaan.
Näin toimiessaan kantajat vain vetoavat yleisesti ja epätäsmällisesti mahdollisuuteen, että tietyt kyseisiin tietojensaantipyyntöihin
vastauksena toimitetut seikat ovat johtaneet uusiin väitteisiin riidanalaisessa päätöksessä, selvittämättä missään vaiheessa
konkreettisesti, miten nämä seikat ovat olleet niille vastaisia.
289   Vaikka jo tämä peruste yksinään riittää esillä olevan kanneperusteen hylkäämiseen, on vielä todettava, että yksikään kantajien
esittämistä väitteistä ei osoita, että vastauksena kyseisiin tietojensaantipyyntöihin toimitettuja seikkoja olisi käytetty
riidanalaisessa päätöksessä puolustautumisoikeuksien vastaisesti. Komissio ei nimittäin ole käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä
asiakirjoja tai tietoja, jotka on toimitettu vastauksena väitetiedoksiannon jälkeen lähetettyihin tietojensaantipyyntöihin,
eli 22.5.1996, 11.7.1996, 17.7.1996, 8.8.1996, 12.9.1996, 8.11.1996, 12.2.1997, 13.2.1997, 15.5.1997, 19.6.1997 ja 2.10.1997
päivättyihin tietojensaantipyyntöihin, joissa tuodaan kantajien mukaan esille uusia kysymyksiä.
22.5.1996 päivätty tietojensaantipyyntö
290   Kuten kantajat perustellusti huomauttavat, 22.5.1996 päivätyn tietojensaantipyynnön sanamuodosta ilmenee, että sen tarkoituksena
oli saada tietoja TACA:n johtajien kokouksista, TACA:n käytännesäännöistä, ”Transatlantic Associated Freight Conferences”
─konferensseista ja MSC:n ja Hyundain välisestä kirjeenvaihdosta.
291   Lukuun ottamatta pöytäkirjaa PWSC 95/8, josta oli kyse edellä tutkittaessa toista väärinkäyttöä koskevia erityisiä kanneperusteita,
näyttää siltä, että komissio ei ole käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä väitteidensä tueksi muita vastauksena 22.5.1996
päivättyyn tietojensaantipyyntöön toimitettuja seikkoja puolustautumisoikeuksia loukaten.
292   Kantajien tältä osin esittämät väitteet on näin ollen hylättävä.
11.7.1996 päivätty tietojensaantipyyntö
293   Tietojensaantipyynnöstä, joka on päivätty 11.7.1996, ilmenee, että sen tarkoituksena on ollut saada tietoja palvelusopimuksista,
markkinaolosuhteista, EIEIA-sopimuksesta ja markkinoille tuodusta uudesta kapasiteetista.
294   Palvelusopimusten osalta on ensinnäkin todettava, että komissio on kantajien kyseiseen pyyntöön antamien vastausten perusteella
saanut yksityiskohtaisia tietoja vuotta 1996 koskevista TACA:n palvelusopimuksista ja erillisistä palvelusopimuksista, jotka
koskevat etenkin hintoja, yksipuolisia toimia, vähimmäismääriä koskevia velvoitteita ja palvelusopimusten osapuolina olevien
rahdinantajien suorittamia rahdin siirtoja TVR-maksuihin.
295   Kantajat väittävät ensinnäkin, että komissio on käyttänyt joitakin näistä seikoista riidanalaisen päätöksen 127─155 perustelukappaleessa.
296   Kyseisissä perustelukappaleissa, jotka sisältyvät riidanalaisen päätöksen tosiseikkoja koskevaan osaan, kuitenkin vain kuvataan
palvelusopimusten mekanismia. Koska tämä kuvaus ei ole missään tapauksessa tarpeellinen tuki riidanalaiseen päätökseen otetuille
väitteille, se ei voi sellaisenaan olla kantajille vastainen.
297   Tämän jälkeen kantajat huomauttavat, että riidanalaisen päätöksen 551─558 perustelukappaleessa niiden väitetään ensimmäisen
väärinkäytön yhteydessä käyttäneen väärin määräävää asemaansa rajoittamalla mahdollisuutta tehdä palvelusopimuksia ja niiden
sisältöä. Ne vetoavat myös riidanalaisen päätöksen 540 perustelukappaleeseen, jossa katsotaan, että palvelusopimukset muodostavat
markkinoillepääsyn esteen, ja päätellään TACA:n olevan määräävässä markkina-asemassa, ja 564 perustelukappaleeseen, jonka
mukaan TACA on käyttänyt väärin määräävää asemaansa toisen väärinkäytön yhteydessä, kun se on antanut Hyundain tehdä heti
palvelusopimuksia.
298   Tarkasteltaessa ensin ensimmäistä väärinkäyttöä riidanalaisen päätöksen 551─558 perustelukappaleesta, jotka sisältävät komission
oikeudellisen arvion tästä kysymyksestä, ei ilmene, että vastauksena 11.7.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön toimitettuja
seikkoja olisi käytetty tämän väitteen tukena. Komission analyysi perustuu ennen kaikkea palvelusopimuksia koskeviin TACA-sopimuksen
määräyksiin, jotka on ilmoitettu komissiolle perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina mahdollisina kilpailunrajoituksina
ja joiden sisältöä on täsmennetty vastauksena eri tietojensaantipyyntöihin, joita kantajat eivät ole riitauttaneet tämän väitteen
yhteydessä. Huomattakoon vielä, että väitetiedoksiannon 73─87, 341 ja 342 kohdassa selostettiin jo selvästi palvelusopimusten
osalta väitetty väärinkäyttö, minkä vuoksi kantajat ovat voineet esittää huomautuksensa tältä osin.
299   Tarkasteltaessa seuraavaksi palvelusopimusten muodostamia markkinoillepääsyn esteitä voidaan vain todeta, että väitetiedoksiannon
331 kohdassa mainitaan nimenomaisesti tämä seikka yhtenä TACA:n määräävän markkina-aseman perustana olevana seikkana. Kantajat
eivät näin ollen voi vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen tältä osin.
300   Riidanalaisen päätöksen 564 perustelukappaleesta ilmenee puolestaan, kuten edellä on jo todettu, ettei komissio ole käyttänyt
muita seikkoja kuin pöytäkirjaa PWSC 95/8 tukeakseen väitettään Hyundain mahdollisuudesta tehdä heti palvelusopimuksia. On
selvää, että kantajat eivät ole toimittaneet tätä asiakirjaa vastauksena 11.7.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön, vaan
9. ja 22.5.1996 päivättyihin tietojensaantipyyntöihin, joista oli kyse edellä tutkittaessa toista väärinkäyttöä koskevia erityisiä
kanneperusteita.
301   Toiseksi kantajat väittävät markkinaolosuhteiden osalta, että niiden vastauksia 11.7.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön
on käytetty riidanalaisen päätöksen 85─88 perustelukappaleessa, jotka koskevat kyseisten merikuljetusten markkinaosuuksia,
533 perustelukappaleessa, joka koskee TACA:n määräävää asemaa, ja 217─221 perustelukappaleessa, jotka koskevat TACA:n sisäistä
hintakilpailua.
302   On katsottava, että komissio on riidanalaisen päätöksen tosiseikkoja koskevan osan 85─88 perustelukappaleessa mainittujen
markkinaosuuksia koskevien tietojen perusteella todennut 533 perustelukappaleessa, että TACA:n markkinaosuudet kyseisestä
liikenteestä vuosina 1994, 1995 ja 1996 herättävät vahvoja epäilyjä määräävästä asemasta. On kuitenkin huomattava, että jo
väitetiedoksiannon 325 kohdan mukaan TACA on määräävässä asemassa, kun otetaan huomioon sen markkinaosuus Atlantin ylittävästä
liikenteestä. On myös korostettava, että vastauksena 11.7.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön toimitetuilla tiedoilla markkinaosuuksista
vain päivitetään aikaisemmin toimitettuja tietoja, jotka on annettu vastauksena tietojensaantipyyntöihin, joita ei ole riitautettu.
303   Tarkasteltaessa 217─222 perustelukappaleessa sisäisestä kilpailusta tehtyä analyysia, jossa komissio painottaa itsenäisen
toiminnan vähäisyyttä kyseisessä liikenteessä, edellä 244 kohdassa on jo todettu, että jo väitetiedoksiannon 223 ja 224 kohdassa
todettiin, että itsenäinen toiminta ei ollut todiste sisäisestä kilpailusta, ja että riidanalaisessa päätöksessä ei loukata
puolustautumisoikeuksia tältä osin.
304   Kolmanneksi kantajat toteavat, että komissio kuvailee EIEIA-sopimusta riidanalaisen päätöksen 35─46 perustelukappaleessa ja
päättelee 425─436 perustelukappaleessa, ettei sen perusteella voida myöntää poikkeusta maakuljetusten hintojen yhteistä vahvistamista
varten.
305   Todettakoon tältä osin, että riidanalaisen päätöksen 425─436 perustelukappale vastaavat täysin väitetiedoksiannon 269─277
kohtaa. Ainoat asiakirjat, jotka mainitaan riidanalaisessa päätöksessä EIEIA-sopimusta koskevien toteamusten tueksi sen 430
perustelukappaleen alla olevassa alaviitteessä 124 ja 434 ja 435 perustelukappaleessa, eli multimodaalityöryhmän välikertomus
ja TACA:n hallituksen puheenjohtajan ja Hapag Lloydin hallituksen jäsenen huomautukset, mainitaan väitetiedoksiannon 271 kohdan
alla olevassa alaviitteessä 70 sekä 275 ja 276 kohdassa.
306   Lisäksi riidanalaisen päätöksen 426 perustelukappaleesta ilmenee, ettei riidanalaisessa päätöksessä oteta kantaa siihen, rajoittaako
EIEIA-sopimus kilpailua, minkä vuoksi kantajien vastauksia kyseiseen tietojensaantipyyntöön ei olisi voitu tässä suhteessa
käyttää niitä vastaan. Riidanalaisessa päätöksessä tosin katsotaan, ettei EIEIA-sopimuksen perusteella voida myöntää poikkeusta
osana multimodaalikuljetusta tarjottavien maakuljetuspalvelujen hintojen yhteiselle vahvistamiselle. Oikeuskäytännön mukaan
on kuitenkin kantajien asiana näyttää, että sopimus täyttää perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa asetetut edellytykset
(edellä 162 kohdassa mainittu asia VBVB ja VBBB v. komissio, tuomion 52 kohta), ja esittää kaikki tarvittava näyttö hakemuksensa
tueksi. Vaikka komissio olisi käyttänyt tietojensaantipyyntöön annetussa vastauksessa toimitettua asiakirjaa hylätäkseen kantajien
yksittäispoikkeusta koskevan hakemuksen, kantajat eivät voisi vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen. On joka tapauksessa
selvää, ettei riidanalaisen päätöksen 425─436 perustelukappaleessa käytetä mitään kantajien vastauksena kyseiseen tietojensaantipyyntöön
toimittamaa seikkaa.
307   Tutkittaessa neljänneksi markkinoille tuotua uutta kapasiteettia riittää, kun todetaan, että kantajat itse myöntävät, ettei
riidanalaisessa päätöksessä viitata nimenomaisesti niiden toimittamiin vastauksiin. Kantajat tyytyvät viittaamaan 364 ja 367
perustelukappaleeseen, jotka sisältävät niiden mielestä vain yleisen toteamuksen siitä, että asetuksella N:o 4056/86 ei ole
tarkoitettu hoidettavan ongelmia, joita linjaliikenteen harjoittajat aiheuttavat tehdessään taloudellisesti kannattamattomia
investointipäätöksiä.
308   Näillä perusteilla on hylättävä kaikki kantajien väitteet, jotka koskevat 11.7.1996 päivättyä tietojensaantipyyntöä.
17.7.1996 ja 8.8.1996 päivätyt tietojensaantipyynnöt
309   Huomattakoon, että 17.7.1996 ja 8.8.1996 päivätyt tietojensaantipyynnöt koskivat toisaalta TACA:n ja toisaalta UASC- ja APL-nimisten
varustamojen välisiä mahdollisia yhteyksiä niiden liittymiseksi TACA-sopimukseen.
310   Komissio ei kuitenkaan ole käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä kantajien vastauksia näihin tietojensaantipyyntöihin. Kantajat
myöntävät sen itsekin väittäessään nimenomaan perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamista koskevien kanneperusteiden yhteydessä,
ettei komissio ole ottanut huomioon niiden tältä osin antamia vastauksia, kun taas nämä vastaukset ovat niiden mielestä ristiriidassa
komission väitteen kanssa, jonka mukaan TACA olisi kannustanut mahdollisia kilpailijoita liittymään TACA-sopimukseen. On kuitenkin
selvää, että jos komissio päättää olla ottamatta kantajien vastauksia huomioon riidanalaisessa päätöksessä, kyse ei voi olla
puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta, vaan ainoastaan mahdollisesti riittämättömästä näytöstä väitteelle kilpailusääntöjen
rikkomisesta, mikä liittyy riidanalaisen päätöksen perusteltavuuteen.
311   Kantajien tältä osin esittämät väitteet on näin ollen hylättävä.
12.9.1996 päivätty tietojensaantipyyntö
312   Huomattakoon, että 12.9.1996 päivättyä tietojensaantipyyntöä ei ole lähetetty TACA:lle vaan Kanadan konferenssien jäsenille
tietojen saamiseksi kyseisten konferenssien toiminnasta. Kantajat väittävät, että vastauksena tähän tietojensaantipyyntöön
toimitettuja seikkoja on käytetty riidanalaisen päätöksen 265─273 perustelukappaleessa, joissa komissio katsoo, että TACA:n
osapuolten markkinaosuus Kanadan kauttakulkusatamien kautta tapahtuvasta liikenteestä olisi sisällytettävä TACA:n osapuolten
markkinaosuuksiin suorassa liikenteessä eikä sitä olisi pidettävä erillisenä kilpailevana palveluna.
313   Mikäli nämä seikat olisi otettu huomioon määritettäessä TACA:n markkinaosuutta ja olisivat siten kantajille vastaisia niiden
määräävää markkina-asemaa arvioitaessa ─ mitä kantajat eivät väitä ─ olisi riittävää todeta, että väitetiedoksiannon 324─338
kohdassa selostetaan laajasti syyt, joiden vuoksi TACA on määräävässä asemassa. Väitetiedoksiannon 325 kohdassa korostetaan
heti alkuun TACA:n markkinaosuutta kyseisestä liikenteestä. Väitetiedoksiannon 51─53 kohdassa todetaan nimenomaisesti, että
TACA:n markkinaosuus Kanadan satamien kautta on otettava huomioon määritettäessä TACA:n markkinaosuutta Atlantin ylittävästä
liikenteestä.
314   On myös todettava, että komissio on lähettänyt tämän tietojensaantipyynnön ja esittänyt tältä osin perustelunsa riidanalaisen
päätöksen 265─273 perustelukappaleessa vastauksena väitetiedoksiantoon annetun vastauksen 9─26 kohdassa esitettyihin väitteisiin,
joiden mukaan TACA:n osapuolet, jotka ovat jäseniä Kanadan konferensseissa, kilpailevat TACA:n kanssa. Oikeuskäytännön mukaan
se, että yrityksen hallinnollisen menettelyn aikana esittämä väite otetaan huomioon, vaikkei yritykselle ole varattu tilaisuutta
tulla kuulluksi tältä osin ennen lopullisen päätöksen tekemistä, ei voi sellaisenaan merkitä puolustautumisoikeuksien loukkaamista,
varsinkaan kun tämän väitteen huomioon ottaminen ei muuta sitä vastaan osoitettujen väitteiden luonnetta (edellä 152 kohdassa
mainittu asia Irish Sugar v. komissio, tuomion 34 kohta).
315   Kaikilla näillä perusteilla kantajien väitteet, jotka koskevat 12.9.1996 päivättyä tietojensaantipyyntöä, on hylättävä.
8.11.1996 päivätty tietojensaantipyyntö
316   Komissio pyrki 8.11.1996 päivätyllä tietojensaantipyynnöllä saamaan jäljennöksen Atlantin ylittävää liikennettä koskevista
palvelusopimuksista vuosilta 1992, 1993, 1996 ja 1997.
317   Todettakoon tältä osin vain, että kantajat tyytyvät kannekirjelmässään vain toteamaan tämän pyynnön kohteen yhdistämättä sitä
edes riidanalaisen päätöksen asianomaisiin kohtiin tai lausumatta muuta esittämistään väitteistä.
318   Näissä olosuhteissa puolustautumisoikeuksia ei voida todeta tältä osin loukatun.
12.2.1997 päivätty tietojensaantipyyntö
319   Komissio pyrki 12.2.1997 päivätyllä tietojensaantipyynnöllä saamaan tietoja kustannuksista, joita kantajille on aiheutunut
satamasta satamaan suoritetuista merikuljetuksista.
320            Tältä osin voidaan vain todeta, että kuten edellisen, 8.11.1996 päivätyn tietojensaantipyynnön osalta, kantajat tyytyvät kannekirjelmässään
vain toteamaan tämän pyynnön kohteen yhdistämättä sitä edes riidanalaisen päätöksen asianomaisiin kohtiin tai lausumatta muuta
tältä osin esittämistään väitteistä. Riidanalaisen päätöksen tutkinnasta ei ilmene, että siinä olisi käytetty tähän pyyntöön
annetussa vastauksessa toimitettuja tietoja.
321   Näissä olosuhteissa puolustautumisoikeuksia ei voida todeta tältä osin loukatun.
13.2.1997 päivätty tietojensaantipyyntö
322   Huomattakoon, että komissio pyrki 13.2.1997 päivätyllä tietojensaantipyynnöllä saamaan vuosilta 1992─1996 kantajien keskimääräisen
tuoton TEU:ta kohti. Kantajat väittävät, että näitä tietoja on käytetty riidanalaisen päätöksen 316─319 perustelukappaleessa,
joissa komissio toteaa, että useat TACA:n osapuolet ovat onnistuneet kasvattamaan keskimääräisiä tuottojaan TEU:ta kohden
ilman, että niiden markkinaosuus olisi pienentynyt.
323   Vastauksena kyseiseen tietojensaantipyyntöön toimitettuja tietoja on varmasti käytetty riidanalaisen päätöksen tosiseikkoja
koskevan osan 316─319 perustelukappaleessa, kuten kantajat väittävät. Vaikka kuitenkin näytettäisiin ─ mitä kantajat eivät
väitä ─ että huomautukset kantajien keskimääräisestä tuotosta TEU:ta kohti tukevat 543 perustelukappaleen väitettä, jonka
mukaan TACA:n osapuolet ovat ”voineet tehdä säännöllisiä, vaikkakin pieniä, hinnankorotuksia”, mikä osoittaa komission mukaan
niiden määräävän aseman relevanteilla markkinoilla, 307 ja 308 perustelukappaleesta ilmenee näiden huomautusten tarkoituksena
olevan vastata TACA:n osapuolten väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittämään väitteeseen siitä, että vuoden 1996
palvelusopimusten hinnat ovat alhaisemmat kuin vuoden 1994 hinnat ja että tariffimaksuja on alennettu vuoden 1996 elokuussa.
324   Näissä olosuhteissa kantajat eivät voi vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen tältä osin.
15.5.1997 päivätty tietojensaantipyyntö
325   Huomattakoon, että 15.5.1997 päivätyllä tietojensaantipyynnöllä pyrittiin saamaan tietoja TACA:n osapuolten välisistä voimassa
olevista sopimuksista ja etenkin konsortiosopimuksista. Kantajat toteavat, että näitä sopimuksia käsitellään riidanalaisen
päätöksen 181─198 perustelukappaleessa, joissa viitataan riidanalaisen päätöksen liitteeseen IV, jossa luetellaan kaikki voimassa
olevat sopimukset. Ne vetoavat siihen, että riidanalaisen päätöksen 531 perustelukappaleessa tukeudutaan näihin sopimuksiin,
kun siinä todetaan TACA:n osapuolten välisten muiden taloudellisten yhteyksien oikeuttavan sen, että niiden asemaa markkinoilla
arvioidaan perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta yhdessä.
326   On kuitenkin todettava, että väitetiedoksiannon 322 kohdassa todettiin jo nimenomaisesti TACA:n yhteistä määräävää asemaa
tutkittaessa, että TACA:n osapuolten välisiä taloudellisia yhteyksiä lujittavat konsortiosopimukset, ja viitattiin tältä osin
94─106 kohdassa esitettyyn kuvaukseen näistä sopimuksista. Nämä väitetiedoksiannon kohdat sekä liite 2, johon niissä viitataan,
vastaavat olennaisesti riidanalaisen päätöksen 181─198 perustelukappaletta ja liitettä IV.
327   Näissä olosuhteissa kantajat eivät voi väittää, ettei niillä olisi ollut tilaisuutta tulla kuulluiksi niitä vastaan puhuvasta,
riidanalaisessa päätöksessä hyväksytystä väitteestä.
19.6.1997 päivätty tietojensaantipyyntö
328   Koska 19.6.1997 päivätyllä tietojensaantipyynnöllä on sama kohde kuin 13.2.1997 päivätyllä tietojensaantipyynnöllä, on todettava
edellä 322─324 kohdassa esitetyillä perusteilla, että kantajat eivät voi vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen tältä
osin.
2.10.1997 päivätty tietojensaantipyyntö
329   Todettakoon, että 2.10.1997 päivätyllä tietojensaantipyynnöllä komissio pyrki saamaan jäljennöksen TACA:n tariffista.
330   Tältä osin riittää, kun todetaan, että kantajat tyytyvät kannekirjelmässään vain toteamaan tämän pyynnön kohteen yhdistämättä
sitä edes riidanalaisen päätöksen asianomaisiin kohtiin tai lausumatta muuta esittämistään väitteistä. Koska tariffi on keskeinen
osa kantajien perustamaa konferenssijärjestelmää, jolle ne ovat saaneet asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa tarkoitetun ryhmäpoikkeuksen,
se ei voi sellaisenaan olla kantajille vastainen.
331   Näin ollen kantajat eivät voi vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen tältä osin.
d)  Johtopäätös
332   Edellä esitetyn perusteella kantajien kanneperusteet, joilla ne pyrkivät osoittamaan, että riidanalaiseen päätökseen sisältyisi
uusia väitteitä, voidaan hyväksyä vain siltä osin kuin ne väittävät komission perustaneen toisen väärinkäytön asiakirjoihin,
joiden osalta kantajilla ei ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan. Muilta osin kantajien kanneperusteet on hylättävä.

Toinen osa, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu
333   Puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevien kanneperusteidensa toisessa osassa kantajat tuovat esille kolme kanneperustetta,
joiden mukaan komissio on loukannut niiden oikeutta tutustua asiakirjoihin. Ensimmäisen kanneperusteen mukaan komissio ei
ole antanut tiedoksi komission ja kantelijoiden välisistä keskusteluista laadittuja pöytäkirjoja. Toinen kanneperuste liittyy
siihen, että komission kilpailuasioista vastaavan jäsenen ja ESC:n välisen kokouksen pöytäkirjaa tai siitä laadittua muistiota
ei ole annettu tiedoksi. Kolmas kanneperuste koskee asiakirjavihon puutteellisuutta.
A  Alustavat toteamukset
334   Oikeuskäytännön mukaan kilpailuasioissa oikeudella tutustua asiakirjoihin on tarkoitus mahdollistaa se, että väitetiedoksiannon
saaneet oikeussubjektit saavat tietoonsa komission asiakirjavihkoon sisältyvän selvitysaineiston, jotta ne voisivat asianmukaisella
tavalla ilmaista tämän selvityksen perusteella näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt väitetiedoksiannossaan (ks.
mm. asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok. 1998, s. I-8417, 89 kohta; asia C-51/92 P, Hercules
Chemicals v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok. 1999, s. I-4235, 75 kohta; edellä 95 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries
CBR ym. v. komissio, tuomio 18.12.1992, 38 kohta; asia T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. II-1775,
59 kohta; asia T-221/95, Endemol v. komissio, tuomio 28.4.1999, Kok. 1999, s. II-1299, 65 kohta; edellä 172 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 142 kohta ja asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, Kok. s. II-1705,
169 kohta). Oikeus tutustua asiakirjoihin kuuluu näin ollen menettelyllisiin takeisiin, joiden tarkoituksena on puolustautumisoikeuksien
suojeleminen ja erityisesti sen varmistaminen, että oikeutta tulla kuulluksi voidaan tosiasiallisesti käyttää (asia T-65/89,
BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 1.4.1993, Kok. 1993, s. II-389, Kok. Ep. XIV, s. II-1, 30 kohta ja em.
asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 169 kohta).
335   Komissiolla on velvollisuus antaa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan tai 86 artiklan soveltamista koskevassa menettelyssä
mukana oleville yrityksille kaikki tutkimuksen aikana kokoamansa, asianosaista vastaan tai asianosaisen puolesta puhuvat asiakirjat
muiden yritysten liikesalaisuuksia sisältäviä, komission sisäisiä ja muita luottamuksellisia tietoja sisältäviä asiakirjoja
lukuun ottamatta (asia T-175/95, BASF v. komissio, tuomio 19.5.1999, Kok. 1999, s. II-1581, 45 kohta).
336   Yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että määritettäessä
komission velvoitteen täsmällinen sisältö ja tämän velvoitteen laiminlyönnin oikeudelliset seuraukset on tehtävä ero asianosaisia
vastaan ja niiden puolesta puhuvien todisteiden välillä.
337   Puolustautumisoikeuden kunnioittaminen edellyttää asianosaisia vastaan puhuvien todisteiden osalta oikeuskäytännön mukaan
sitä, että kyseessä olevalla yrityksellä on ollut tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä niistä todisteista, joilla
komissio perustelee väitettään kilpailusääntöjen rikkomisesta (asia 322/81, Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok. 1983,
s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 7 kohta; edellä 162 kohdassa mainittu asia VBVB ja VBBB v. komissio, tuomion 25 kohta ja edellä
95 kohdassa mainittu asia AKZO v. komissio, tuomion 21 ja 24 kohta). Tältä osin velvollisuus antaa tilaisuus tutustua asiakirjoihin
koskee vain päätöksessä lopulta huomioon otettuja seikkoja eikä kaikkia väitteitä, jotka komissio on mahdollisesti voinut
esittää hallinnollisen menettelyn jossain vaiheessa.
338   Oikeuskäytännön mukaan silloin, jos käy ilmi, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä perustanut kantansa asiakirjoihin,
jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita ei ole annettu tiedoksi kantajille, kyseiset asiakirjat on hylättävä todisteina
(edellä 172 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, 382 kohta). Siinä tapauksessa
on tutkittava, onko lopullisessa päätöksessä huomioon otettu väite näytetty riittävällä tavalla toteen muilla kantajia vastaan
puhuvilla todisteilla, joihin niillä on ollut tilaisuus tutustua.
339   Kantajien puolesta puhuvien todisteiden osalta oikeuskäytännöstä ilmenee, että perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan soveltamisasetusten
ja erityisesti asetusten N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 mukaisessa kontradiktorisessa menettelyssä ei ole yksinomaan komission
asiana päättää, mitkä asiakirjat ovat hyödyllisiä kilpailusääntöjen rikkomista koskevan menettelyn asianosaisten puolustuksen
kannalta (edellä 334 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio, tuomion 81 kohta). Kun otetaan huomioon asianosaisten prosessuaalisen
yhdenvertaisuuden (”equality of arms”) yleinen periaate, ei voida hyväksyä sitä, että komissio voi yksin päättää, käyttääkö
se asiakirjoja kantajia vastaan, kun taas kantajilla ei ole ollut tilaisuutta tutustua niihin, eivätkä ne näin ollen ole voineet
vastaavasti päättää, käyttävätkö ne niitä puolustuksessaan (edellä 334 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio, tuomion
83 kohta ja edellä 192 kohdassa mainittu asia T-36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, 111 kohta).
340   Oikeuskäytännön mukaan silloin, kun ilmenee, että komissio ei ole hallinnollisen menettelyn aikana toimittanut kantajille
asiakirjoja, joihin olisi voinut sisältyä niiden puolesta puhuvaa näyttöä, puolustautumisoikeuksia voidaan todeta loukatun
ainoastaan, jos on näytetty toteen, että hallinnollisessa menettelyssä olisi voitu päätyä eri lopputulokseen, jos kantajalla
olisi ollut mahdollisuus tutustua kyseisiin asiakirjoihin tämän menettelyn aikana (ks. mm. edellä 95 kohdassa mainittu asia
Hercules v. komissio, tuomio 17.12.1991, 56 kohta ja edellä 334 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio, tuomion 98 kohta).
Kun kyseiset asiakirjat sisältyvät komission tutkinta-aineistoon, puolustautumisoikeuksien loukkaaminen ei riipu tavasta,
jolla asianomainen yritys on toiminut hallinnollisen menettelyn aikana (em. asia Solvay v. komissio, tuomion 96 kohta). Sen
sijaan silloin, kun kyseiset puolesta puhuvat asiakirjat eivät sisälly komission tutkinta-aineistoon, puolustautumisoikeuksia
voidaan todeta loukatun ainoastaan, jos kantaja on esittänyt komissiolle nimenomaisen pyynnön saada tutustua näihin asiakirjoihin,
uhalla, että kantaja menettää tältä osin oikeutensa lopullisesta päätöksestä nostettavan kumoamiskanteen yhteydessä (edellä
172 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, 383 kohta).
341   Kantajien esillä olevan osan yhteydessä esittämiä kanneperusteita on tutkittava näiden periaatteiden valossa.
B  Kanneperuste, jonka mukaan komission ja kantelijoiden välisistä keskusteluista laadittuja pöytäkirjoja ei ole annettu tiedoksi
1.  Asianosaisten lausumat
342   Kantajat väittävät, että komissio on loukannut puolustautumisoikeuksia kieltäytymällä antamasta kaikkea tietoa komission yksiköiden
ja kantelun tehneiden yritysten välisten keskustelujen kulusta ja tarkoituksesta.
343   Kantajat toteavat, että niiden pyydettyä liittämään asiakirjavihkoon muistion komission yksiköiden ja kantelijoiden asiamiesten
välisestä puhelinkeskustelusta, joka koski tiettyjen väitetiedoksiantoon sisältyneiden tietojen luottamuksellisuutta, sekä
kaikki muut muistiot kantelijoiden kanssa käydyistä puhelinkeskusteluista komissio on 7.8.1996 päivätyllä kirjeellä ilmoittanut
niille, ettei kyseisestä puhelinkeskustelusta ole laadittu yhtään muistiota ja ettei sillä mitenkään ollut velvollisuutta
oikeuskäytännön nojalla antaa tilaisuutta tutustua tämänkaltaisiin muistioihin, jotka ovat puhtaasti toimielimen sisäisiä
asiakirjoja.
344   Kantajat väittävät, että komission pitäisi antaa niiden tutustua kaikkiin asiakirjoihin, jotka koskevat komission ja kantelijoiden
välisiä keskusteluja aineellisista tai menettelyllisistä seikoista. Ne katsovat tältä osin, että komission käyttämä keino
tietojen tai perustelujen hankkimiseksi kantelijoilta ei voi mitenkään rajoittaa kantajien oikeutta saada niistä tietoa. Jos
nämä tiedot ja asiakirjat olisi hankittu kirjallisesti, kantelijoiden kanssa käyty kirjeenvaihto olisi sisältynyt komission
asiakirjavihkoon ja kantajat olisivat voineet tutustua siihen. On nimittäin todennäköistä, että tämä kirjeenvaihto sisältää
kantajien puolesta puhuvia tai ainakin niiden puolustuksen kannalta merkityksellisiä todisteita. Komission kuulemismenettelyistä
vastaava neuvonantaja on 21.10.1996 päivätyssä kirjeessään itsekin myöntänyt, että kantajilla olisi oikeus esittää nimenomaisesti
kantansa, ”mikäli asian käsittelyyn osallistuva esittää uusia todisteita tai uusia tosiseikkoja, joiden osalta vastapuolilla
ei ole ollut tilaisuutta aiemmin esittää huomautuksiaan”.
345   Kantajat katsovat, ettei komission ja kantelijoiden välistä keskustelua selostavan muistion voida väittää olevan sisäinen
asiakirja, johon ei ole oikeutta tutustua. Sikäli kuin tällainen muistio osoittaa keskustelun käymisen, kantelijoiden huomautusten
sisällön ja komission yksiköiden lausumien sisällön ja niiden päätelmät näistä keskusteluista, vain viimeksi mainittu seikka
voidaan luokitella luottamuksellisiin sisäisiin asiakirjoihin. Muilta osin muistio sisältää kantajien mukaan vain kantelijoiden
tiedossa olevia tosiseikkoja, jotka pitäisi näin ollen paljastaa kantajille.
346   Kantajien mukaan komission 7.8.1996 päivätyssä kirjeessä mainitsemat yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-310/93 P, BPB Industries
ja British Gypsum vastaan komissio, 6.4.1995 antama tuomio (Kok. 1995, s. I-865) ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
asiassa BPB Industries ja British Gypsum vastaan komissio 1.4.1993 antama tuomio (mainittu edellä 334 kohdassa) eivät ole
asian kannalta merkityksellisiä, sillä niissä ei käsitellä kysymystä siitä, onko komissiolla velvollisuus sisällyttää asiakirjavihkoon
muistiot sen yksiköiden ja kantelijoiden välisistä keskusteluista.
347   Näin ollen kantajat katsovat, että niiden puolustautumisoikeuksia on loukattu, koska asiakirjavihko, johon ne ovat saaneet
tutustua, oli puutteellinen.
348   Komissio katsoo, ettei se ole loukannut kantajien oikeutta tutustua asiakirjoihin, ja vaatii näin ollen esillä olevan väitteen
hylkäämistä.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
349   Huomattakoon, että TACA:n edustajan 1.8.1996 päivättyyn kirjeeseen annettuna vastauksena toimitetun, 7.8.1996 päivätyn kirjeen
mukaan komissio on ilmoittanut TACA:n edustajalle ─ eivätkä kantajat ole kiistäneet tätä ─ ettei se ollut laatinut pöytäkirjoja
keskusteluistaan kantelijoiden kanssa hallinnollisen menettelyn aikana.
350   Esillä olevalla kanneperusteella pyritään väittämään, että komissiolla olisi velvollisuus laatia kilpailuasioissa tällaisia
pöytäkirjoja kunnioittaakseen kyseisten yritysten oikeutta tutustua asiakirjoihin.
351   Edellä 334 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan kilpailuasioissa oikeudella tutustua asiakirjoihin on tarkoitus mahdollistaa
se, että väitetiedoksiannon saaneet oikeussubjektit saavat tietoonsa komission asiakirjavihkoon sisältyvän selvitysaineiston.
Sitä vastoin komissiolla ei ole mitään yleistä velvoitetta laatia pöytäkirjoja perustamissopimuksen kilpailusääntöjen soveltamisen
yhteydessä käymistään keskusteluista kantelijoiden kanssa niiden kanssa pitämissään kokouksissa tai puhelinkeskusteluissa.
352   Jos komissio aikoo päätöksessään käyttää kantelijan sille suullisesti esittämää, väitetiedoksiannon kohteena olevia yrityksiä
vastaan puhuvaa todistetta, sen on toki annettava näille yrityksille tilaisuus tutustua siihen ja tarvittaessa laadittava
tässä tarkoituksessa kirjallinen asiakirja, joka sisällytetään asiakirjavihkoon (ks. vastaavasti edellä 334 kohdassa mainittu
asia Endemol v. komissio, tuomion 83─91 kohta). Ei näet voida hyväksyä, että puolustautumisoikeuksia loukattaisiin turvautumalla
käytäntöön, jonka mukaan kolmansiin pidetään suullisesti yhteyttä.
353   Esillä olevassa asiassa on kuitenkin todettava, että kantajat vaativat vain yleisesti ja abstraktisti oikeutta saada tutustua
komission ja kolmansien välisistä keskusteluista laadittuihin pöytäkirjoihin täsmentämättä, millä tavoin nämä keskustelut
olisivat määrittäneet komission riidanalaisessa päätöksessä huomioon ottamat kantajia vastaan puhuvat seikat.
354   On kuitenkin korostettava, että oikeuskäytännön mukaan yleisluonteisilla perusteluilla ei voida näyttää puolustautumisoikeuksien
loukkaamista toteen, vaan sitä on tutkittava kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvien erityisten olosuhteiden perusteella (edellä
334 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio, tuomion 60 kohta). Kuten edellä 334 kohdassa on jo todettu, kilpailuasioissa
oikeus tutustua asiakirjoihin myönnetään ainoastaan sen vuoksi, että kyseessä olevat yritykset voisivat asianmukaisella tavalla
ilmaista näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt väitetiedoksiannossaan. Koska kantajat eivät ole maininneet jäljempänä
tutkittavaa erityistä kanneperustetta lukuun ottamatta yhtäkään väitettä, joka olisi esitetty väitetiedoksiannossa ja sittemmin
riidanalaisessa päätöksessä ja joka perustuisi kantelijoiden suullisesti esittämiin seikkoihin, joihin niillä ei olisi ollut
tilaisuutta tutustua, ne eivät voi väittää komission loukanneen puolustautumisoikeuksia tältä osin.
355   Huomattakoon, että ainoa kantajien esillä olevan väitteensä tueksi mainitsema keskustelu, joka on käyty hallinnollisen menettelyn
kuluessa 1.8.1996 päivätyssä kirjeessä esitetyn pyynnön saada tutustua asiakirjoihin seurauksena, koskee komission yksiköiden
ja ESC:n edustajan välistä puhelinkeskustelua, joka on selvästi käyty kantajien pyynnöstä, jotta komissio tarkistaisi kantelijan
kanssa tietyn väitetiedoksiantoon sisältyvän tiedon luottamuksellisuuden. Tällainen puhelinkeskustelu ei voi tarkoituksensa
vuoksi loukata puolustautumisoikeuksia, varsinkaan sen vuoksi, että kantajat ovat itse tätä keskustelua pyytäneet.
356   Näissä olosuhteissa on todettava, että kantajat eivät ole esittäneet mitään näyttöä osoittaakseen, että komissio olisi riidanalaisessa
päätöksessä voinut perustaa tietyt kantajia vastaan puhuvat väitteet kantelijoiden kanssa käytyihin keskusteluihin. Se, ettei
näistä keskusteluista ole minkäänlaista pöytäkirjaa asiakirjavihossa, johon kantajat ovat saaneet tutustua hallinnollisen
menettelyn aikana, ei merkitse puolustautumisoikeuksien loukkaamista.
357   Toisin kuin kantajat väittävät, ei pidä paikkaansa, että jos komissio olisi ollut yksinomaan kirjallisesti yhteydessä kantelijoihin,
kyseinen kirjeenvaihto olisi välttämättä ollut osa asiakirjavihkoa, johon ne ovat saaneet tutustua. Kun komissio päättää kantelun
perusteella aloittaa kilpailusääntöjen rikkomista koskevan menettelyn, kyseessä olevien yritysten ei pidä vastata kanteluun
vaan väitetiedoksiantoon. Edellä 337 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan kantelijoiden esittämät seikat, joita ei ole
otettu väitetiedoksiantoon, eivät ole väitteitä, joihin kantajien on vastattava. Puolustautumisoikeuksia ei näin ollen voida
loukata, jos kantajilla ei ole tilaisuutta vastata niihin.
358   Kantajien väitteestä, jonka mukaan niille ei ole annettu tiedoksi tiettyjä niiden puolesta puhuvia todisteita, on todettava,
että vaikka kantajat vetoavat yleisesti siihen mahdollisuuteen, että kolmannet ovat toimittaneet tällaisia kantajien puolesta
puhuvia todisteita komissiolle, ne eivät ole missään vaiheessa, eivät hallinnollisen menettelyn kuluessa tai tämän oikeudenkäynnin
yhteydessä, täsmentäneet näitä puolesta puhuvia todisteita tai esittäneet vähäisintäkään näyttöä niiden olemassaolosta ja
siten niiden hyödyllisyydestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisun kannalta. Koska oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien
loukkaamista on tutkittava kulloinkin esillä olevaan asiaan liittyvien erityisten olosuhteiden perusteella (edellä 192 kohdassa
mainittu asia ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, 70 kohta), oikeutta tutustua asiakirjoihin ei voida todeta millään tavoin
loukatun tältä osin (ks. vastaavasti edellä 334 kohdassa mainittu asia Baustahlgewebe v. komissio, tuomion 93 kohta).
359   Edellä esitetystä seuraa, että väite, jonka mukaan komission ja kantelijoiden välisistä keskusteluista laadittuja pöytäkirjoja
ei ole annettu tiedoksi, on hylättävä.
C  Kanneperuste, jonka mukaan komission kilpailuasioista vastaavan jäsenen ja ESC:n välisestä kokouksesta laadittua pöytäkirjaa
tai muistiota ei ole annettu tiedoksi
1.  Asianosaisten lausumat
360            Kantajat väittävät, että komissio on loukannut puolustautumisoikeuksia menettelyn aikana, kun se on kieltäytynyt paljastamasta
niille itsensä ja kantelijoiden välisten yhteyksien olemassaoloa tai sisältöä ja varsinkin kieltäytynyt vahvistamasta tai
kumoamasta lehdistön julkaiseman pöytäkirjan sisältöä kantelijoiden ja komission kilpailuasioista vastaavan jäsenen välisestä
kokouksesta, joka olisi pidetty joulukuussa 1995 ja jossa väitetään keskustellun TACA:n mahdollisuudesta saada poikkeuslupa
maakuljetusten hintojen vahvistamiselle. Kantajien mielestä tämä kokous on voinut vaikuttaa olennaisesti komission kantaan
ja erityisesti sen päätökseen antaa täydentävä väitetiedoksianto sakkoimmuniteetin poistamisesta. Olisi siis ollut ehdottoman
tärkeää niiden puolustuksen kannalta tietää, mitä nämä yhteydenotot olivat pitäneet sisällään.
361   Kantajat väittävät, että siihen asti, kun tämä kokous pidettiin joulukuussa 1995, komissio oli myöntänyt, että lähtökohtaisesti
se voisi antaa poikkeusluvan maakuljetusten hintojen vahvistamiselle TACA:n yhteydessä kaluston vaihtoa koskevan sopimuksen
perusteella. Ne huomauttavat, että neuvostolle 8.6.1994 antamassaan merikuljetuksia koskevassa kertomuksessa komissio on katsonut,
että laivanvarustajien välisestä konttien vaihtoa koskevasta joustavasta yhteistyösopimuksesta olisi etua rahdinantajille
ja että multimodaalikuljetuksen hintojen vahvistamiselle voitaisiin myöntää yksittäispoikkeus. Komissio on itse kehottanut
linjakonferensseja ilmoittamaan sille tällaisista sopimuksista. Kantajat ovat siten laatineet sopimuksen kaluston vaihdosta,
EIEIA-sopimuksen, nimenomaisena tarkoituksenaan edistää ja helpottaa välillään tyhjien konttien vaihtoa. EIEIA-sopimus on
kantajien mukaan tällainen kertomuksessa kuvattu sopimus, ja komissio on useissa eri kokouksissa omaksunut kannan, jonka mukaan
EIEIA-sopimus voisi periaatteessa, edellyttäen että se täyttää perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa asetetut poikkeusluvan
edellytykset, riittää perusteeksi sille, että multimodaalikuljetusten hintojen vahvistamiselle myönnetään yksittäispoikkeus.
Välitoimimenettelyssä, joka johti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin 22.11.1995 antamaan määräykseen asiassa
T-395/94 R II, Atlantic Container Line ym. vastaan komissio (Kok. 1995, s. II-2893), komissio on EIEIA-sopimukseen viitaten
todennut, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan ja kesäkuussa 1994 annetun kertomuksen kanssa yhteensopivien sopimusten
ilmoittamisen ja soveltamisen seurauksena menettelyllä ei ollut enää selvästikään kohdetta, eikä komissio näin ollen ollut
toteuttanut minkäänlaista toimenpidettä valmistellakseen päätöstä sakkoimmuniteetin poistamiseksi.
362   Sitä vastoin 1.3.1996 päivätyssä täydentävässä väitetiedoksiannossaan, joka koski sakkoimmuniteetin poistamista, ilman että
siihen asti omaksutun kannan muuttaminen ilmenisi kyseisestä tiedoksiannosta tai asiakirjavihosta, komissio selosti, että
EIEIA-sopimus ei voisi koskaan, riippumatta tosiasiallisesti saatavista eduista, johtaa siihen, että multimodaalikuljetusten
hintojen vahvistamiselle myönnettäisiin poikkeuslupa. Kantajat toteavat, että täsmällisiin kysymyksiin, joilla ne pyrkivät
selvittämään, olivatko komission yksiköt ja/tai jäsenet pitäneet kokouksia rahdinantajien järjestöjen tai niiden edustajien
kanssa EIEIA-sopimuksen ilmoittamisesta tai politiikan muuttamiseen liittyvistä kysymyksistä, komissio on tyytynyt vastaamaan
21.3. ja 10.4.1996 päivätyissä kirjeissään, että ”kilpailuasiain pääosaston virkamiesten ja yksittäisten rahdinantajien, rahdinantajien
järjestöjen tai niiden edustajien tai edes kolmansien osapuolten välillä ei ole pidetty kokouksia eikä käyty virallisia neuvotteluja
EIEIA-sopimuksen ilmoittamisesta”. Kantajat tuovat kuitenkin esille, että kesäkuussa 1996 ilmestyneessä lehtiartikkelissa
esitettiin pöytäkirja joulukuussa 1995, EIEIA-sopimuksen ilmoittamisen jälkeen mutta ennen täydentävää väitetiedoksiantoa,
pidetystä kokouksesta komission kilpailuasioista vastaavan jäsenen ja yhden kantelijan eli ESC:n välillä. Keskustelut olivat
koskeneet ESC:n asiakirjaa ”Liner Shipping ─ Time for Change”, jossa viitattiin TAA:han ja TACA:han ja vaadittiin linjakonferensseille
myönnetyn poikkeusluvan peruuttamista. Asiakirjavihossa ei ole kyseistä ESC:n asiakirjaa eikä siinä viitata kokoukseen, minkä
vuoksi kantajat ilmoittavat esittäneensä komissiolle useita täsmällisiä kysymyksiä. Ne korostavat, että komissio ei ole vastannut
niihin, ei vahvistanut eikä kumonnut kokouksen pitämistä, ja tyytynyt toteamaan, että ESC:n asiakirjaa ei ollut otettu asiakirjavihkoon
sen vuoksi, että kyseessä oli lobbaukseen liittyvä, yleisön saatavilla oleva asiakirja.
363   Kantajat muistuttavat, että komissiolla on velvollisuus antaa kyseessä olevan yrityksen käytettäväksi jäljennökset kaikista
asiakirjoista, joista on tai voi olla hyötyä sen puolustuksessa, riippumatta siitä, perustaako komissio kantansa niihin asianosaista
vastaan puhuvina todisteina tai ovatko ne selvästi todisteita, jotka puhuvat asianosaisen puolesta (edellä 334 kohdassa mainittu
asia Solvay v. komissio; edellä 192 kohdassa mainittu asia T-36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995 ja edellä 188 kohdassa
mainittu asia T-37/91, ICI v. komissio). Yleinen periaate, joka velvoittaa ilmoittamaan puolustukselle kolmansilta saadut
asiakirjat (edellä 346 kohdassa mainittu asia BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 6.4.1995), merkitsee kantajien
mukaan sitä, että komissio on velvollinen ilmoittamaan kyseessä olevalle yritykselle kaikki kantelijoilta saadut tiedot riippumatta
siitä, perustaako komissio kantansa näihin tietoihin vai ei. Myös toisen osapuolen kuulemista ja asianosaisten prosessuaalista
yhdenvertaisuutta (”equality of arms”) koskevien periaatteiden noudattaminen edellyttää, että yritys voi esittää puolustuksensa
kaikista komission väitteistä ja voi tutustua samoihin tietoihin. Komission päätöksentekomenettely huomioon ottaen ei voida
väittää, että kantelijoiden ja komission kilpailuasioista vastaavan jäsenen, jolla on ratkaiseva asema kilpailupolitiikan
määrittämisessä ja joka on osallistunut aktiivisesti esillä olevan asian käsittelyyn, välisillä keskusteluilla ei olisi puolustuksen
kannalta merkitystä.
364   Kantajat väittävät, että jos jostakin esillä olevan asian riidanalaisesta kysymyksestä on keskusteltu komission kilpailuasioista
vastaavan jäsenen ja jonkun kantelijoista välillä, tätä keskustelua koskevat tiedot voisivat olla hyödyllisiä niiden puolustuksen
kannalta. Pöytäkirjan mukaan tällainen keskustelu on käyty hallinnollisen menettelyn kuluessa, ja ESC:n kannan mukaan poikkeuslupaa
ei pitäisi missään oloissa myöntää multimodaalikuljetusten hintojen vahvistamista koskevalle sopimukselle. Tämä kokous on
myös ainoa seikka, joka on voinut selittää komission noudattaman politiikan muuttumisen. Komissio on näin ollen puolustautumisoikeuksia
loukaten kieltäytynyt antamasta kantajille kaikkia asiaa koskevia tietoja. Yleisemmin kantajat katsovat, ettei voida hyväksyä,
että komissio, mukaan luettuna komission kilpailuasioista vastaava jäsen, ei olisi velvollinen ilmoittamaan kyseessä oleville
yrityksille kantelijoiden kanssa pidetystä kokouksesta ja sen tarkoituksesta ja toimittamaan niille kaikkia kantelijoiden
antamia asiakirjoja tai muita tietoja.
365   Kantajat korostavat, että komission tunnustuksista, jotka se on esittänyt vastineessaan asiassa T-18/97 ja jotka koskevat
komission kilpailuasioista vastaavan jäsenen ja ESC:n välistä kokousta ja sen tarkoitusta, seuraa, että oikeudellisesti puolustautumisoikeuksia
on selvästi loukattu.
366   Kantajat muistuttavat, että oikeuskäytännön mukaan (edellä 334 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio ja edellä 192 kohdassa
mainittu asia T-36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995) vastaajina olevilla yrityksillä on oikeus tutustua kaikkiin komission
hallussa oleviin asian kannalta merkityksellisiin asiakirjoihin perustellusti luottamuksellisten tietojen suojelua koskevalla
ainoalla varauksella, ja on yritysten eikä komission asiana määrittää asiakirjojen merkityksellisyys. Asianosaisia vastaan
tai niiden puolesta puhuvien asiakirjojen käsitettä voitaisiin käyttää määritettäessä, missä laajuudessa vastaajalla on oikeus
tutustua asiakirjavihkoon.
367   Kantajien mukaan niillä on näin ollen oikeus, toisin kuin komissio väittää, tutustua kolmansilta saatuihin tietoihin, jotka
ovat saaneet komission omaksumaan niiden vastaisen kannan, vaikka komission väitteet eivät nimenomaisesti perustuisikaan näihin
tietoihin.
368   Tältä kannalta katsottuna kokousta koskevilla tiedoilla on kantajien mukaan ilmeistä merkitystä niiden puolustuksen kannalta.
Ensinnäkin on selvää, että ESC on pyrkinyt vakuuttamaan komission lopettamaan maakuljetusten hintojen vahvistamisen. Toiseksi,
komission kilpailuasioista vastaavan jäsenen ilmoituksista on voitu päätellä, että hän suhtautui myönteisesti tällaisiin toimenpiteisiin.
Kolmanneksi, täydentävän väitetiedoksiannon antaminen tämän kokouksen jälkeen on merkinnyt muutosta komission siihenastiseen
politiikkaan. Neljänneksi, täydentävässä väitetiedoksiannossa on vähätelty komission kanssa tehtyä sopimusta EIEIA-sopimuksen
ilmoitustavasta sekä komission kannustusta EIEIA-sopimuksen käyttöönotolle ja kehittämiselle. Implisiittinen viite siitä,
että ESC on ”kannustanut” komissiota (vastine asiassa T-18/97, 57 kohta) kyseisessä kokouksessa antamaan täydentävän väitetiedoksiannon,
vahvistaa näiden kysymysten merkityksen puolustautumisoikeuksien kannalta.
369   Kantajat huomauttavat, että ne olisivat voineet saada tietoonsa ESC:n toimenpiteet, jos ne olisi tavanomaisen käytännön mukaisesti
tehty kirjallisesti, ja katsovat, ettei niiden toteuttamisen suullisesti pitäisi estää niiden puolustautumista. Ei myöskään
voida pitää uskottavana, että komissiolla ei olisi kokouksesta laadittua muistiota tai pöytäkirjaa hallussaan.
370   Kantajat väittävät, että koska komission pitäisi antaa käyttöön kaikki muistiot ja pöytäkirjat, jotka on laadittu komission
ja ESC:n välisestä kokouksesta, sekä kaikki muistiot ja pöytäkirjat, jotka on laadittu mistä tahansa muusta kokouksesta tai
muista yhteydenotoista toisaalta komission yksiköiden, komission kilpailuasioista vastaavan jäsenen, hänen kabinettinsa jäsenten,
jonkin toisen jäsenen tai toisen kabinetin ja toisaalta minkä tahansa kolmannen osapuolen välillä esillä olevassa asiassa
kyseessä olevista kysymyksistä.
371   Komissio katsoo, ettei se ole loukannut kantajien oikeutta saada tutustua asiakirjoihin, ja vaatii siten esillä olevan väitteen
hylkäämistä.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
372   Siltä osin kuin kantajat väittävät esillä olevalla kanneperusteella yleisesti, ettei komissio ole antanut niille tiedoksi
komission ja kolmansien välisistä keskusteluista laadittuja pöytäkirjoja, kanneperuste on hylättävä edellä 349─359 kohdassa
esitetyillä perusteilla.
373   Tässä vaiheessa on siis tutkittava esillä olevaa kanneperustetta yksinomaan siltä osin kuin siinä väitetään, että komissio
ei ole antanut kantajille kaikkia tietoja Van Miertin, joka oli tosiseikkojen tapahtuma-aikaan komission kilpailuasioista
vastaava jäsen, ja esillä olevassa asiassa väliintulijana olevan rahdinantajien yhdistyksen ESC:n välisestä kokouksesta, jossa
ESC on esittänyt komissiolle asiakirjan ”Liner Shipping ─ Time for Change” (jäljempänä riidanalainen kokous).
374   Kantajien mukaan riidanalaista kokousta koskevilla tiedoilla, erityisesti tiedoilla tämän kokouksen pitämisestä sinänsä, sen
tarkoituksesta, tässä yhteydessä laaditusta pöytäkirjasta ja sitä koskevista muistioista, vaikka ne eivät olisi nimenomaisesti
komission väitteiden perustana, on merkitystä niiden puolustuksen kannalta, sillä tämä kokous on vaikuttanut kantajien edun
vastaisesti komission päätökseen olla myöntämättä niille yksittäispoikkeusta multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen
maakuljetuspalvelujen hintojen yhteistä vahvistamista koskevalle sopimukselle. Kantajat huomauttavat, että komissio on pian
tämän kokouksen jälkeen antanut 1.3.1996 täydentävän väitetiedoksiannon, jolla tätä sopimusta koskeva sakkoimmuniteetti on
poistettu, kun taas ennen tätä kokousta komissio oli taipuvainen omaksumaan myönteisen kannan EIEIA-sopimusta koskevan ilmoituksen
osalta.
375   Esillä olevalla kanneperusteellaan kantajat väittävät siis lähinnä, että komission olisi pitänyt antaa niille oikeus tutustua
seikkoihin, jotka siitä huolimatta, että ne eivät ole nimenomaisesti multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen
hintojen yhteistä vahvistamista koskevasta sopimuksesta esitettyjen väitteiden perustana, ovat saaneet komission esittämään
kyseiset väitteet kantajia vastaan, sillä ne ovat merkityksellisiä kantajien puolustuksen kannalta saattaessaan paljastaa
komission syyt näiden väitteiden esittämiselle.
376   Aluksi on huomattava, että oikeus tutustua asiakirjoihin ei ole päämäärä sinänsä, vaan sillä pyritään puolustautumisoikeuksien
suojaamiseen (edellä 172 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, 156 kohta).
Siltä osin kuin kyse on asianosaisten oikeudesta tutustua niitä vastaan puhuviin todisteisiin, edellä 337 kohdassa mainitusta
oikeuskäytännöstä seuraa, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää ainoastaan sitä, että kyseessä olevalla
yrityksellä on ollut tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä niistä todisteista, joilla komissio perustelee väitettään
kilpailusääntöjen rikkomisesta. Oikeutta tutustua asiakirjoihin on näin ollen kunnioitettu, jos kyseessä olevaa yritystä on
kuultu sitä vastaan esitetyistä väitteistä sen jälkeen, kun yritys on saanut tietää komission väitteidensä tueksi käyttämistä
sitä vastaan puhuvista todisteista, ja näiden todisteiden on sisällyttävä komission tutkinta-aineistoon.
377   Tästä seuraa, että määritettäessä, onko oikeutta tutustua asianosaisille vastaisiin asiakirjavihon todisteisiin kunnioitettu,
olennaista ei ole selvittää, mistä syistä komissio on esittänyt väitteen, tai mikä on tämän väitteen alkuperä, vaan ainoastaan,
perustuuko lopullisessa päätöksessä huomioon otettu väite kantajia vastaan puhuviin todisteisiin, jotka on ilmoitettu kilpailusääntöjen
rikkomista koskevan menettelyn kohteena oleville yrityksille. Oikeutta tutustua asiakirjoihin ei näin ollen pidä ymmärtää
siten, että sen tarkoituksena olisi antaa kyseisille yrityksille mahdollisuus tutkia, millaisessa prosessissa komissio on
päätynyt johtopäätöksiinsä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 142/84 ja 156/84, BAT ja Reynolds v. komissio, tuomio 18.6.1986,
Kok. 1986, s. 1899, Kok. Ep. IX, s. 249, 16 kohta). Koska oikeus tutustua asiakirjoihin ei ole päämäärä sinänsä, vaan sillä
pyritään puolustautumisoikeuksien suojaamiseen, komissiolla ei ole velvollisuutta antaa kyseessä oleville yrityksille tiedoksi
niitä vastaan puhuvia todisteita, joilla se ei perustele päätöksessään esittämiään väitteitä.
378   Kantajien tämän kanneperusteen yhteydessä esittämiä väitteitä on tutkittava näiden periaatteiden valossa.
379   Tarkasteltaessa ensinnäkin kantajien väitettä, jonka mukaan komissio ei ole ilmoittanut niille riidanalaisen kokouksen pitämisestä
eikä myöskään sen tarkoituksesta, komission on todettava hallinnollisen menettelyn kuluessa kantajien toistuvista pyynnöistä
huolimatta järjestelmällisesti kieltäytyneen vahvistamasta tai kumoamasta riidanalaisen kokouksen pitämistä, kuten sen 15.3.,
21.3., 10.4. ja 26.4.1996 TACA:n edustajille osoittamista kirjeistä ilmenee, kun taas esillä olevassa oikeudenkäynnissä se
on vastineessaan todennut, että kyseisen kokouksen pitäminen ”ei ole kenellekään salaisuus”, joten asianosaisten kesken on
nyt selvää, että kyseinen kokous pidettiin 4.12.1995.
380   Huomattakoon vielä, että vastauksena kantajien tältä osin esittämiin pyyntöihin komissio on lähettänyt 16. ja 24.7.1996 TACA:lle
kaksi tietojensaantipyyntöä, joissa se on vaatinut sitä toimittamaan asiakirjan ”Liner Shipping ─ Time for Change”, jonka
kantajat mainitsevat asiakirjoihin tutustumista koskevassa pyynnössään, vaikka on selvää, että ESC on toimittanut kyseisen
asiakirjan Van Miertille riidanalaisen kokouksen kuluessa, joten komissiolla oli tämä asiakirja hallussaan edellä mainitut
kaksi tietojensaantipyyntöä lähettäessään.
381   Tarkasteltaessa esillä olevaa kanneperustetta, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu, on kuitenkin tutkittava
ainoastaan, onko kantajilla ollut tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä niistä todisteista, joilla komissio perustelee
väitteitään, tässä tapauksessa niistä, joiden perusteella komissio on kieltäytynyt myöntämästä yksittäispoikkeusta multimodaalikuljetusten
yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen hintojen yhteistä vahvistamista koskevalle sopimukselle.
382   Riidanalaisen kokouksen pitäminen sinänsä tai sen tarkoitus eivät kuitenkaan sellaisinaan ole seikkoja, jotka voisivat olla
riidanalaisessa päätöksessä esitettyjen väitteiden perusteina. Se, että tieto tällaisen kokouksen pitämisestä ja sen tarkoituksesta
olisi saattanut olla hyödyksi kantajien puolustuksessa hallinnollisen menettelyn aikana, on edellä esitetyistä syistä merkityksetöntä
arvioitaessa oikeutta tutustua komission asiakirjavihkoon sisältyviin kantajia vastaan puhuviin todisteisiin. Huomattakoon
vielä, että kantajat eivät väitä, että riidanalaisen kokouksen pitämistä tai sen tarkoitusta olisi voitu käyttää niiden puolesta
puhuvina todisteina.
383   Näin ollen komissio ei ollut velvollinen ilmoittamaan kantajille riidanalaisen kokouksen pitämisestä ja sen tarkoituksesta
kunnioittaakseen TACA:n osapuolten oikeutta saada tutustua asiakirjoihin.
384   Kantajat väittävät toiseksi, että komissio ei ole antanut niille tiedoksi riidanalaisen kokouksen pöytäkirjaa tai muuta sitä
koskevaa muistiota. On heti alkuun huomattava, että vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tältä osin esittämään
kirjalliseen kysymykseen komissio on istunnossa todennut, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, etteivät sen yksiköt olleet
laatineet mitään pöytäkirjaa tai muistiota riidanalaisesta kokouksesta.
385   Kuten edellä 351 kohdassa on todettu, kilpailuasioissa oikeudella tutustua asiakirjoihin on pelkästään tarkoitus mahdollistaa
se, että väitetiedoksiannon saaneet oikeussubjektit saavat tietoonsa komission asiakirjavihkoon sisältyvän selvitysaineiston.
Sitä vastoin komissiolla ei ole mitään yleistä velvoitetta laatia pöytäkirjoja perustamissopimuksen kilpailusääntöjen soveltamisen
yhteydessä pitämistään kokouksista kantelijoiden kanssa.
386   Kuten edellä 352 kohdassa on todettu, jos komissio aikoo päätöksessään käyttää kantelijan vaikka vain suullisesti esittämää,
väitetiedoksiannon kohteena olevia yrityksiä vastaan puhuvaa todistetta, sen on toki annettava näille yrityksille tilaisuus
tutustua siihen ja tarvittaessa laadittava tässä tarkoituksessa kirjallinen asiakirja, joka sisällytetään asiakirjavihkoon
(ks. vastaavasti edellä 334 kohdassa mainittu asia Endemol v. komissio, tuomion 83─91 kohta). Esillä olevassa asiassa kantajat
eivät kuitenkaan väitä, että komissio ei olisi antanut niille tiedoksi väitteiden perustana olevia todisteita, vaan ainoastaan,
ettei komissio ole antanut niille tiedoksi todisteita, jotka ovat saattaneet saada sen esittämään tiettyjä väitteitä kantajia
vastaan.
387   Tältä osin voidaan vain todeta, että oikeudella tutustua asiakirjoihin on yksinomaan tarkoitus antaa kyseessä oleville yrityksille
tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä niistä todisteista, joilla komissio perustelee väitteitään riidanalaisessa
päätöksessä, tässä tapauksessa niistä, joiden perusteella komissio on kieltäytynyt myöntämästä yksittäispoikkeusta multimodaalikuljetusten
yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen hintojen yhteistä vahvistamista koskevalle sopimukselle. Tämän vuoksi ESC:n toimittamat
näitä yrityksiä vastaan puhuvat todisteet, joiden perusteella komissio on saattanut kieltäytyä myöntämästä tällaista poikkeuslupaa,
olisi pitänyt ilmoittaa TACA:n osapuolille niiden käyttäessä oikeuttaan tutustua asiakirjoihin ainoastaan, jos komissio olisi
todellisuudessa perustellut niillä tältä osin esittämiään väitteitä riidanalaisessa päätöksessä.
388   Tästä ei kuitenkaan ole kysymys.
389   Huomattakoon ensinnäkin, että ainoa asiakirja, joka on näytetty toimitetun riidanalaisen kokouksen aikana, on asiakirja ”Liner
Shipping ─ Time for Change”. Asianosaisten kesken on kuitenkin selvää, että kantajilla on ollut tilaisuus tutustua tähän asiakirjaan
käyttäessään oikeuttaan tutustua asiakirjoihin. Riidanalaisen päätöksen 425─436 perustelukappaleesta, joissa komissio kieltäytyy
myöntämästä yksittäispoikkeusta multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen hintojen yhteistä vahvistamista
koskevalle sopimukselle, ei myöskään ilmene, että tätä asiakirjaa olisi käytetty komission väitteiden tukena. Korostettakoon
vielä, että kyseinen asiakirja on luonteeltaan lobbausasiakirja, jonka mukaan kantelija vaatii ennen kaikkea asetuksessa N:o
4056/86 linjakonferenssien hyväksi säädetyn ryhmäpoikkeuksen kumoamista. On myönnettävä, eikä tätä ole sitä paitsi kiistettykään,
että tällainen asiakirja ei sellaisenaan sisällä yhtään kantajia vastaan puhuvaa todistetta, jota komissio olisi voinut käyttää
kieltäytyessään myöntämästä yksittäispoikkeusta multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen hintojen
vahvistamista koskevalle sopimukselle.
390   Tämän jälkeen on todettava, että riidanalaisen päätöksen 425─436 perustelukappaleesta ei ilmene, että kieltäytyminen myöntämästä
yksittäispoikkeusta kyseiselle sopimukselle perustuisi edes osittain ESC:n riidanalaisen kokouksen kuluessa, mahdollisesti
suullisesti, komissiolle ilmoittamiin kantajia vastaan puhuviin todisteisiin, joihin kantajilla ei olisi ollut tilaisuutta
tutustua. Riidanalaisen päätöksen 433 perustelukappaleessa näet todetaan, että kantajat eivät ole pyrkineet osoittamaan, että
hintojen yhteinen vahvistaminen olisi välttämätöntä EIEIA-sopimuksen tai minkään sellaisen edun kannalta, jota kyseisestä
sopimuksesta saattaa koitua. Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio perustaa tämän toteamuksen 6.2.1996 Van Miertille
esiteltyyn multimodaalityöryhmän välikertomukseen (430 perustelukappaleen alla oleva alaviite 124), TACA:n ja ACL:n hallituksen
puheenjohtajan Rakkenesin huomautukseen American Shipper -julkaisun lokakuun 1995 numerossa (434 perustelukappale) ja Hapag
Lloydin hallituksen jäsenen Casjensin huomautukseen, joka ilmestyi Journal of Commerce -julkaisussa 6.12.1995 (435 perustelukappale).
Kantajat eivät väitä, että ESC olisi antanut nämä kantajia vastaan puhuvat todisteet komissiolle tiedoksi riidanalaisen kokouksen
aikana, eivätkä myöskään, että niillä ei olisi ollut tilaisuutta tutustua näihin todisteisiin käyttäessään oikeuttaan tutustua
asiakirjoihin, joten vaikka komissio olisi perustellut kyseisiä väitteitä ESC:n riidanalaisessa kokouksessa toimittamilla
kantajia vastaan puhuvilla todisteilla, nämä väitteet perustuisivat edelleen sellaisiin muihin todisteisiin, joihin kantajat
eivät kiistä saaneensa tutustua ja joiden paikkansapitävyyttä ne eivät kiistä.
391   Siltä osin kuin kantajat väittävät ESC:n riidanalaisessa kokouksessa esittämien kantajia vastaan puhuvien todisteiden vaikuttaneen
komissioon ilman, että se olisi kuitenkaan maininnut niitä nimenomaisesti väitetiedoksiannossa ja sen jälkeen riidanalaisessa
päätöksessä, kantajat eivät ole esittäneet mitään konkreettista näyttöä, joka osoittaisi, että tällaisia todisteita on esitetty.
On myös korostettava, että puolustautumisoikeudet on turvattu riittävällä tavalla, kun kantajilla on ollut tilaisuus esittää
huomautuksensa väitetiedoksiannossa mainituista, niitä vastaan puhuvista todisteista. Kantelijan ennen väitetiedoksiannon
antamista esittämät, kyseessä olevia yrityksiä vastaan puhuvat seikat, joita ei ole otettu väitetiedoksiantoon, olivatpa ne
pelkkiä lausumia tai asiakirjanäyttöä, eivät ole väitteitä, joihin kyseisten yritysten on vastattava, joten näitä seikkoja
ei täydy antaa niille tiedoksi niiden käyttäessä oikeutta tutustua asiakirjoihin.
392   Toisin kuin kantajat väittävät, ei pidä paikkaansa, että jos ESC:n lausumat seikat olisi esitetty kirjallisesti eikä suullisesti
kokouksen aikana, ne olisivat välttämättä olleet osa asiakirjavihkoa, johon kantajat ovat saaneet tutustua. Kuten edellä 357
kohdassa on todettu, kun komissio päättää kantelun perusteella aloittaa kilpailusääntöjen rikkomista koskevan menettelyn,
kyseessä olevien yritysten ei pidä vastata kanteluun vaan väitetiedoksiantoon. Kantelussa esitetyt seikat, joita ei ole otettu
väitetiedoksiantoon, eivät ole väitteitä, joihin kantajien on vastattava. Puolustautumisoikeuksia ei näin ollen voida loukata,
jos kantajilla ei ole tilaisuutta vastata niihin.
393   Oikeuskäytännön mukaan komissio voi perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamista koskevassa menettelyssä joka tapauksessa
evätä tutustumisoikeuden kolmansina osapuolina olevien yritysten kanssa käytyyn kirjeenvaihtoon kyseisten asiakirjojen luottamuksellisuuden
vuoksi, jos määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen, jolle väitetiedoksianto on osoitettu, on mahdollista ryhtyä kostotoimiin
sellaista kilpailevaa yritystä, tavarantoimittajaa tai asiakasta vastaan, joka on osaltaan edistänyt komission tutkimuksia
(edellä 334 kohdassa mainittu asia BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 1.4.1993, 33 kohta, joka on pysytetty
edellä 346 kohdassa mainitussa asiassa BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, 6.4.1995 annetulla tuomiolla, 26 kohta).
394   On joka tapauksessa syytä todeta, että pöytäkirja tai muistiot, jotka komissio olisi laatinut kantelijan kanssa pitämästään
kokouksesta ─ mitä se ei ole tehnyt ─ olisivat sisäisiä asiakirjoja, joita ei oikeuskäytännön mukaan pidä lähtökohtaisesti
antaa kolmansille niiden käyttäessä oikeuttaan tutustua asiakirjoihin (edellä 334 kohdassa mainittu asia BPB Industries ja
British Gypsum v. komissio, tuomio 1.4.1993, 33 kohta; edellä 335 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 45 kohta;
yhdistetyt asiat T-45/98 ja T-47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok.
2001, s. II-3757, 46 ja 47 kohta; edellä 172 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000,
196 ja 420 kohta ja edellä 334 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 170 kohta). Tämä rajoitus, joka koskee
oikeutta tutustua sisäisiin asiakirjoihin, on perusteltu kyseisen toimielimen asianmukaisen toiminnan varmistamiseksi perustamissopimuksen
kilpailusääntöjen rikkomisen estämisessä.
395   Edellä esitetyn perusteella se, että komissio ei ole laatinut pöytäkirjaa riidanalaisesta kokouksesta, ei näin ollen ole estänyt
kantajia saamasta tietoonsa, kun ne ovat käyttäneet oikeuttaan tutustua asiakirjoihin, niitä vastaan puhuvia todisteita, joilla
komissio on perustellut riidanalaisessa päätöksessä esitettyjä väitteitä.
396   On myös huomattava, että kantajat eivät väitä, että joitakin riidanalaista kokousta koskevia seikkoja olisi voitu käyttää
niiden puolesta puhuvina todisteina. Vaikka kanneperuste ymmärrettäisiin tällä tavoin, on joka tapauksessa todettava, että
kantajat eivät ole maininneet kyseessä olevia, niiden puolesta puhuvia todisteita eivätkä esittäneet mitään näyttöä niiden
olemassaolosta ja siten niiden hyödyllisyydestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisun kannalta. Koska oikeuskäytännön
mukaan puolustautumisoikeuksien loukkaamista on tutkittava kulloinkin esillä olevaan asiaan liittyvien erityisten olosuhteiden
perusteella (edellä 192 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, 70 kohta), oikeutta tutustua asiakirjoihin
ei voida todeta millään tavoin loukatun tältä osin (ks. vastaavasti edellä 334 kohdassa mainittu asia Baustahlgewebe v. komissio,
tuomion 93 kohta).
397   Näissä olosuhteissa esillä oleva kanneperuste, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu, on hylättävä.
D  Asiakirjavihon puutteellisuutta koskeva kanneperuste
1.  Asianosaisten lausumat
398   Kantajat väittävät vielä, että riidanalainen päätös on kumottava pelkästään sillä perusteella, että ne ovat esittäneet vakavia
epäilyjä asiakirjavihon täydellisyydestä, sillä siitä puuttuvat todisteet voivat selittää komission lähestymistavan riidanalaisessa
päätöksessä.
399   Komissio katsoo, että esillä oleva kanneperuste on yleisluonteinen, ja vaatii sen hylkäämistä samoilla perusteilla kuin edellisten
kanneperusteiden hylkäämistä.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
400   Kuten edellä esitettyjen kanneperusteiden tutkinnasta ilmenee, kantajat väittävät perusteettomasti, että komissio ei olisi
antanut niille tiedoksi tiettyjä riidanalaisessa päätöksessä mainittujen väitteiden perusteluina esitettyjä niitä vastaan
puhuvia todisteita, jotka kolmannet osapuolet olisivat toimittaneet komissiolle suullisesti keskustelujen kuluessa. Näin ollen
on todettava, että kantajat eivät ole mitenkään näyttäneet toteen vakavia epäilyjä komission asiakirjavihon täydellisyydestä.
401   Joka tapauksessa on korostettava, että toisin kuin kantajat väittävät, se, että komissio olisi riidanalaisessa päätöksessä
perustanut kantansa kantajia vastaan puhuviin asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita ei ole annettu
tiedoksi kantajille, ei sellaisenaan johda kyseisen päätöksen kumoamiseen kokonaisuudessaan. Edellä 338 kohdassa mainitun
oikeuskäytännön mukaan tällaisessa tapauksessa on vielä tutkittava, onko lopullisessa päätöksessä huomioon otetut väitteet
näytetty riittävällä tavalla toteen muilla kantajia vastaan puhuvilla todisteilla, joihin niillä on ollut tilaisuus tutustua.
402   Esillä oleva kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Kolmas osa, jonka mukaan hyvän hallinnon, objektiivisuuden ja puolueettomuuden periaatteita on loukattu
403   Esillä olevien, puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevien kanneperusteiden kolmannessa osassa kantajat väittävät, että
komissio on loukannut hyvän hallinnon, objektiivisuuden ja puolueettomuuden periaatteita ensinnäkin hallinnollisen menettelyn
kuluessa, toiseksi tosiseikkojen, todisteiden ja asian kannalta merkityksellisten kysymysten arvioinnissa ja kolmanneksi sakkojen
arvioinnissa. Tästä seuraa kantajien mukaan, että riidanalainen päätös on näillä perusteilla kumottava.
404   Aluksi on huomattava, että yhteisön oikeusjärjestyksessä annettuihin takeisiin hallinnollisissa menettelyissä kuuluu erityisesti
hyvän hallinnon periaate, johon liittyy toimivaltaisen toimielimen velvoite tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki
sen käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat (asia T-44/90, La Cinq v. komissio, tuomio 24.1.1992,
Kok. 1992, s. II-1, 86 kohta; asia T-7/92, Asia Motor France ym. v. komissio, tuomio 26.6.1993, Kok. 1993, s. II-669, Kok.
Ep. XIV, s. II-85, 34 kohta; yhdistetyt asiat T-528/93, T-542/93, T-543/93 ja T-546/93, Métropole télévision ym. v. komissio,
tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. II-649, 93 kohta ja asia T-31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok.
2002, s. II-1881, 99 kohta).
405   Esillä olevassa asiassa on näin ollen tutkittava, ovatko kantajien esittämät väitteet omiaan osoittamaan, että komissio on
loukannut tätä periaatetta.
A  Hallinnollisen menettelyn kulku
1.  Asianosaisten lausumat
406   Kantajat katsovat, että tutkimusmenettelyn kulku osoittaa komission muodostaneen ennakolta käsityksen hallinnollisen tutkimuksensa
lopputuloksesta. Väitteensä tueksi ne vetoavat ensinnäkin siihen, että komissio on lähettänyt ennenaikaisen väitetiedoksiannon
ja toiseksi, että komissio on aloittanut riidanalaisen päätöksen laatimisen ennen tutkimusmenettelyn päättymistä. Kantajat
perustavat kantansa kirjeeseen, jonka komission kuulemismenettelyistä vastaava neuvonantaja on osoittanut niille 12.11.1996
eli kaksi vuotta ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä ja jossa tämä on ilmoittanut niille, että komission yksiköt valmistelivat
päätösluonnoksen laatimista.
407   Kantajat väittävät, että tämä ennakkokäsitys tutkimuksen lopputuloksesta ilmenee sakkoja koskevista uhkauksista, joita komissio
on esittänyt koko hallinnollisen menettelyn ajan. Väitteensä tueksi kantajat tuovat esille lehdistössä toistetut komission
ilmoitukset, jotka ovat seuranneet multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen hintojen yhteistä
vahvistamista koskevan sakkoimmuniteetin poistamista koskevaa menettelyä. Näistä ilmoituksista käy kantajien mukaan ilmi,
että komissio oli jo tuossa vaiheessa ilmaissut aikomuksensa määrätä kantajille sakkoja TACA-sopimusta koskevassa asiassa
huolimatta 10.3.1995 asiassa T-395/94 R annetusta täytäntöönpanon lykkäämistä koskevasta määräyksestä. Komissio on lehdistötiedotteessaan,
joka on julkaistu sakkoimmuniteetin poistamista koskevan väitetiedoksiannon antamisajankohtana, todennut, että ”TACA:n osapuolet
ovat päättäneet ilmoittaa sopimuksen, jonka ne hyvin tietävät lainvastaiseksi komission tekemien päätösten seurauksena”. Määräävää
markkina-asemaa koskevien väitteiden osalta kantajat vetoavat eri artikkeleihin ja lehdistötiedotteisiin, jotka osoittavat
komission pitäneen sakkojen määräämistä perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla keinona kiertää perustamissopimuksen 85 artiklan
mukaista sakkoimmuniteettia, joka niillä oli TACA-sopimuksen ilmoittamisen vuoksi.
408   Komissio vaatii kantajien tältä osin esittämien väitteiden hylkäämistä.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
409   Kantajat katsovat, että hallinnollisen menettelyn kulku osoittaa komission muodostaneen ennakolta käsityksen tutkimuksensa
lopputuloksesta. Kantajat vetoavat tältä osin väitetiedoksiannon ennenaikaisuuteen, siihen, että riidanalaisen päätöksen laatiminen
oli alkanut ennen komission pitämää kuulemistilaisuutta, ja komission hallinnollisen menettelyn kuluessa esittämiin sakkoja
koskeviin uhkauksiin.
a)  Väitetiedoksiannon ennenaikaisuus
410   Kantajien mukaan lisätietojensaantipyyntöjen lähettäminen vähän ennen väitetiedoksiannon antamista ja sen jälkeen (jäljempänä
riidanalaiset tietojensaantipyynnöt) osoittaa, että komissio on väitetiedoksiannossa muodostanut ennakolta käsityksensä tutkimuksen
lopputuloksesta. Ne korostavat tässä yhteydessä lisäksi näiden tietojensaantipyyntöjen ja niiden sisältämien kysymysten suurta
lukumäärää.
411   Tarkasteltaessa ensinnäkin kantajien väitettä, jonka mukaan jo riidanalaisten tietojensaantipyyntöjen lähettäminen sinänsä
osoittaa komission muodostaneen väitetiedoksiannossa ennakolta käsityksensä tutkimuksen lopputuloksesta, edellä 116 kohdassa
on huomattava jo todetun puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevien kanneperusteiden ensimmäistä osaa tutkittaessa, että
koska väitetiedoksiannossa ei vahvisteta lopullisesti komission arviointia kyseessä olevien menettelytapojen lainmukaisuudesta,
vaan se on puhtaasti valmisteleva toimi, joka sisältää komission väliaikaiset väitteet, joihin se voi palata lopullisessa
päätöksessään, komissiolla on täysi oikeus jatkaa tosiseikkoja koskevaa tutkimustaan väitetiedoksiannon antamisen jälkeen
lähettämällä lisätietojensaantipyyntöjä ottaakseen huomioon kyseessä olevien yritysten väitteet tai mitkä tahansa muut niiden
esittämät seikat, ja se voi tarvittaessa peruuttaa tietyt väitteet tai lisätä uusia.
412   Näin ollen se, että komissio on lähettänyt riidanalaiset tietojensaantipyynnöt, ei mitenkään osoita sen muodostaneen tiettyä
ennakkokäsitystä kantajiin nähden, vaan niiden lähettäminen on erottamaton osa perustamissopimuksen kilpailusääntöjen soveltamista
koskevan hallinnollisen menettelyn kontradiktorisuutta ja päinvastoin osoitus komission pyrkimyksestä tutkia huolellisesti
ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat voidakseen ratkaista kantajien esittämän
poikkeuslupahakemuksen asian kaikki olosuhteet tuntien.
413   Näin ollen pelkästään se, että komissio on esillä olevassa asiassa osoittanut TACA:n osapuolille useita lisätietojensaantipyyntöjä
vähän ennen väitetiedoksiannon antamista ja sen jälkeen, ei osoita, että komissio olisi loukannut hyvän hallinnon, objektiivisuuden
ja puolueettomuuden periaatteita.
414   Korostettakoon vielä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama laillisuusvalvonta perustamissopimuksen 173
artiklan nojalla nostetun kumoamiskanteen yhteydessä ei koske väitetiedoksiantoa vaan sen jälkeen tehtyä lopullista päätöstä.
Oikeuskäytännön mukaan väitetiedoksianto ei sitä paitsi ole toimi, josta voitaisiin nostaa kumoamiskanne (edellä 96 kohdassa
mainittu asia IBM v. komissio, tuomion 21 kohta). Vaikka komissio olisi väitetiedoksiannossa tuonut julki ennakkokäsityksensä
kantajien suhteen, tällainen ennakkokäsitys merkitsisi riidanalaisen päätöksen virheellisyyttä ainoastaan, jos se olisi ilmaistu
tässä päätöksessä. Kantajat eivät kuitenkaan ole näyttäneet, että näin olisi esillä olevassa asiassa (ks. vastaavasti edellä
404 kohdassa mainittu asia ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomion 105 kohta).
415   Joka tapauksessa on todettava, että vaikka kantajien esille tuoma ennakkokäsitys olisi ilmaistu riidanalaisessa päätöksessä,
tällainen ennakkokäsitys ei merkitsisi puolustautumisoikeuksien loukkaamista, joka voisi aiheuttaa riidanalaisen päätöksen
kumoamisen, vaan sitä olisi tutkittava todistusharkinnan tai päätöksen perustelujen valvonnan kannalta (ks. vastaavasti edellä
188 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, 72 kohta).
416   Näistä syistä kantajien väitteet on hylättävä siltä osin kuin niiden mukaan komissio on muodostanut väitetiedoksiannossa ennakolta
käsityksensä tutkimuksen lopputuloksesta.
417   Tarkasteltaessa toiseksi tietojensaantipyyntöjen suurta lukumäärää on huomattava asianosaisten olevan yhtä mieltä siitä, että
ajanjaksona 22.5.1996 eli kaksi päivää ennen väitetiedoksiannon antamista ja riidanalaisen päätöksen tekopäivän 16.9.1998
välillä komissio on lähettänyt 32 tietojensaantipyyntöä, jotka ovat sisältäneet yli sata kysymystä TACA:n osapuolille. On
niin ikään selvää, että useat näistä tietojensaantipyynnöistä on lähetetty TACA:n osapuolille väitetiedoksiantoon vastaamiselle
varatun määräajan kuluessa eli 24.5.1996, jolloin väitetiedoksianto annettiin, ja 6.9.1996, jolloin TACA:n osapuolet lähettivät
vastauksensa väitetiedoksiantoon, välillä.
418   On katsottava, että tietojensaantipyyntöjen suuren määrän lähettäminen väitetiedoksiannon antamisen jälkeen voi vaikuttaa
kyseisten yritysten mahdollisuuteen käyttää asianmukaisesti oikeuttaan tulla kuulluiksi niitä vastaan esitetyistä väitteistä.
Edellä 404 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan on komission asiana huolehtia siitä, että hallinnollinen menettely järjestetään
huolellisesti. Oikeuskäytännön mukaan komission tietojensaantipyyntöjen on noudatettava suhteellisuusperiaatetta, eikä yritykselle
asetettu velvoite toimittaa tietoja saa merkitä tälle yritykselle tutkinnan tarpeiden kannalta suhteetonta rasitetta (edellä
119 kohdassa mainittu asia SEP v. komissio, tuomion 51 kohta).
419   Esillä olevassa asiassa on näin ollen tutkittava, onko riidanalaisten tietojensaantipyyntöjen lähettäminen merkinnyt kantajille
suhteetonta rasitetta, joka voi loukata niiden puolustautumisoikeuksia. Tältä osin on otettava huomioon kyseisten tietojensaantipyyntöjen
sisältö, asiayhteys, jossa ne on lähetetty, ja niiden tarkoitus.
420   Riidanalaisten tietojensaantipyyntöjen tutkimuksesta ilmenee, että ne voidaan asiasisältönsä puolesta jakaa kahdeksaan eri
ryhmään.
421   Ensinnäkin 22.5.1996 päivätty tietojensaantipyyntö on lähetetty kaksi päivää ennen väitetiedoksiantoa. Tällä pyynnöllä on
kuitenkin ollut tarkoitus saada vain täsmennyksiä ja lisätietoja kantajien 9.5.1996 vastauksena 8.3.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön
toimittamiin tietoihin, joten ei voida kohtuudella katsoa, että se olisi merkinnyt kantajille suhteetonta rasitetta. Lisäksi
se, että riidanalainen pyyntö on lähetty kaksi päivää ennen väitetiedoksiannon antamista, johtuu kantajien omasta menettelystä.
Riidanalaisessa pyynnössä esitettyjen kysymysten kohteena olevat tiedot olisi pitänyt 8.3.1996 päivätyn tietojensaantipyynnön
mukaan toimittaa viimeistään 25.3.1996, mutta kantajien pyytämien useiden lykkäysten vuoksi ne on lopulta toimitettu 9.5.1995
eli kaksi kuukautta komission alkuperäisen pyynnön jälkeen.
422   Toiseksi, neljällä tietojensaantipyynnöllä eli 16.10.1996, 12.2., 2.6. ja 19.7.1997 päivätyillä tietojensaantipyynnöillä pyrittiin
saamaan aikaisemmissa pyynnöissä kysyttyjä tietoja, joita ei ollut toimitettu, tai täsmennyksiä aikaisemmin toimitettuihin
tietoihin, kun taas neljällä muulla tietojensaantipyynnöllä, eli 27.1., 13.2., 15.5. ja 2.10.1997 päivätyillä tietojensaantipyynnöillä
oli tarkoitus saattaa ajan tasalle aikaisemmin, ennen väitetiedoksiannon lähettämistä toimitettuja tietoja. Sikäli kuin näillä
tietojensaantipyynnöillä haluttiin saada aikaisemmin pyydettyjä tietoja, joita ei ollut toimitettu, on muistettava, että asetuksen
N:o 4056/87 16 artiklan 5 kohdan ja asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 vastaavien säännösten mukaan kyseessä olevilla yrityksillä
on velvollisuus antaa vaaditut tiedot komission asettamassa määräajassa täydellisinä. Siltä osin kuin nämä tietojensaantipyynnöt
johtuvat siitä, että kantajat eivät itse ole täyttäneet tätä velvoitettaan, niiden lähettämisestä ei voida arvostella komissiota.
Mikäli niissä pyydetään ainoastaan täsmentämään aiemmin annettuja tietoja, tällaisten tietojensaantipyyntöjen on katsottava
olevan perusteltuja tutkinnan tarpeiden vuoksi, eivätkä ne merkitse suhteetonta rasitetta kantajille.
423   Kolmanneksi, yhdeksällä tietojensaantipyynnöllä, jotka on päivätty 12., 16. ja 18.9.1996, 9.10.1996, 8. ja 15.11.1996, 22.4.1997,
26.5.1997 ja 30.9.1997, oli tarkoitus mahdollistaa se, että komissio voisi tutkia kantajien väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa esittämien väitteiden paikkansapitävyyden. On selvää, että tällaiset tietojensaantipyynnöt ovat olleet perusteltuja
tutkinnan tarpeiden vuoksi, sillä komissio on niiden avulla voinut ottaa huomioon kantajien vastauksena väitetiedoksiantoon
esittämät väitteet ja todisteet voidakseen tarvittaessa muuttaa kantajia vastaan esitettyjä väitteitä.
424   Neljänneksi, viidellä tietojensaantipyynnöllä, eli 11.7.1996, 17.7.1996, 8.8.1996, 24.1.1997 ja 19.6.1997 päivätyillä pyynnöillä
oli tarkoitus saada ainakin osittain tietoja, joita ei ollut pyydetty ennen väitetiedoksiannon antamista lähetetyissä tietojensaantipyynnöissä.
Nämä tietojensaantipyynnöt koskivat muun muassa tiettyjä seikkoja, jotka liittyivät palvelusopimuksiin, yhteyksiin toisaalta
TACA:n ja toisaalta UASC:n ja APL:n välillä niiden mahdollista liittymistä TACA:han silmälläpitäen, Hanjinin hintakäytäntöjä
ja tiettyjen rahdinantajien kanteluja Irlannissa. On kuitenkin todettava, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, että näissä
tietojensaantipyynnöissä pyydetyt tiedot olivat merkityksellisiä kyseisten TACA:n menettelytapojen tutkimisen kannalta, erityisesti
tutkittaessa väitetiedoksiantoon sisältyvän määräävää markkina-asemaa koskevan väitteen paikkansapitävyyttä. Näiden tietojensaantipyyntöjen
lähettäminen oli näin ollen perusteltua tutkinnan tarpeiden vuoksi.
425   Viidenneksi, 16. ja 24.7.1996 päivätyillä kahdella tietojensaantipyynnöllä, jotka oli lähetetty vastauksena väitteisiin, joiden
mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin oli loukattu, pyrittiin saamaan tietoja asiakirjasta ”Liner Shipping ─ Time for Change”.
Kuten edellä 380 kohdassa on jo todettu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltävänä olevasta asiasta ilmenee, että
komissiolla oli kyseinen asiakirja sen lähettäessä kyseessä olevat kaksi tietojensaantipyyntöä. Näissä olosuhteissa on katsottava,
että nämä tietojensaantipyynnöt eivät olleet perusteltuja tutkinnan tarpeiden vuoksi.
426   Kuudenneksi, 5.12.1996 päivätyllä tietojensaantipyynnöllä pyrittiin saamaan vastaukset 25.10.1996 pidetyssä kuulemistilaisuudessa
esitettyihin kysymyksiin. Ei voida kiistää, että tällainen pyyntö, jolla oli tarkoitus antaa kantajille tilaisuus kirjallisesti
jatkaa kuulemistilaisuudessa aloitettua keskustelua, oli perusteltu tutkinnan tarpeiden vuoksi.
427   Seitsemänneksi, kolmella tietojensaantipyynnöllä, jotka oli päivätty 21.10.1997, 24.11.1997 ja 18.3.1998, haluttiin saada
tietoja TACA:n osapuolten liikevaihdoista. Koska näiden tietojensaantipyyntöjen tarkoituksena oli tarkistaa, että asetuksen
N:o 17  15 artiklan 2 kohdassa, asetuksen N:o 1017/68  22 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 2 kohdassa
säädettyä sakkojen enimmäismäärää ei ylitetä, tällaisten pyyntöjen on lähtökohtaisesti katsottava olevan perusteltuja tutkinnan
tarpeiden vuoksi (asia T-213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, 490 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Esillä olevassa asiassa kantajat eivät myöskään kiistä sitä, että komissio on käyttänyt vastauksena annettuja tietoja varmistaakseen,
että riidanalaisessa päätöksessä määrätyt sakot eivät ylittäneet sallittua enimmäismäärää.
428   Kahdeksanneksi, kolme tietojensaantipyyntöä, jotka oli päivätty 17.1.1997, 17.2.1997 ja 11.3.1997, koskivat väitetiedoksiannon
lähettämisen jälkeen, 10.1.1997 ilmoitettua säteittäistä kuljetusverkostoa koskevaa järjestelmää. Ei voida kiistää, että tällaiset
tietojensaantipyynnöt, joilla haluttiin saada täsmennyksiä kantajien perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen yksittäispoikkeuksen
saamiseksi ilmoittamiin sopimuksiin, olivat perusteltuja tutkinnan tarpeiden vuoksi, sillä niiden avulla komissio saattoi
tarkistaa, täyttyivätkö kyseisessä määräyksessä asetetut edellytykset.
429   Edellä esitetystä seuraa, että vain kaksi riidanalaisista tietojensaantipyynnöistä eli 16. ja 24.7.1996 päivätyt tietojensaantipyynnöt
eivät näytä perustelluilta tutkinnan tarpeiden vuoksi. On kuitenkin katsottava, että kahden perusteettoman tietojensaantipyynnön
lähettäminen yhteensä 32 tietojensaantipyynnöstä 22 kuukauden aikana ei voi merkitä kantajille suhteetonta rasitetta, joka
vaikuttaisi niiden mahdollisuuteen käyttää asianmukaisesti oikeuttaan tulla kuulluksi.
430   Vaikka komissio olisi loukannut puolustautumisoikeuksia, tämä loukkaaminen voisi kuitenkin johtaa riidanalaisen päätöksen
kumoamiseen ainoastaan, jos ilman riidanalaisten tietojensaantipyyntöjen lähettämistä olisi vähäinenkin mahdollisuus, että
kantajat olisivat voineet saada hallinnollisen menettelyn lopputuloksen toisenlaiseksi (ks. vastaavasti edellä 95 kohdassa
mainittu asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, 56 kohta ja edellä 172 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, 383 kohta). Kantajat eivät kuitenkaan millään tavoin väitä, että näin olisi
voinut olla esillä olevassa asiassa, eivätkä ne esitä tästä mitään näyttöä.
431   Näistä syistä on syytä hylätä kantajien väitteet, joissa arvostellaan komissiota siitä, että se on lähettänyt kantajille suuren
määrän tietojensaantipyyntöjä väitetiedoksiannon antamisen jälkeen.
432   Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajien kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista tältä osin,
ei ole perusteltu.
b)  Riidanalaisen päätöksen laatiminen
433   Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on aloittanut riidanalaisen päätöksen laatimisen ennen hallinnollisen tutkimusmenettelyn
päättymistä.
434   Asianosaisten kesken on selvää, että komissio on aloittanut riidanalaisen päätöksen laatimisen vähän sen jälkeen, kun se oli
kuullut TACA:n osapuolia 25.10.1996. Komission kuulemistilaisuuksista vastaava neuvonantaja toteaa 12.11.1996 päivätyssä kirjeessään
TACA:n osapuolille seuraavaa:
”Käsitykseni mukaan toimivaltainen pääosasto valmistelee tällä hetkellä päätösluonnosta TACA-sopimusta koskevassa asiassa,
ja siihen sovelletaan tavanomaista menettelyä.”
435   Pitää myös paikkansa, että kuten kantajat huomauttavat, komissio on jatkanut hallinnollista tutkimusmenettelyä TACA:n osapuolten
kuulemisen jälkeen lähettämällä lisätietojensaantipyyntöjä maaliskuuhun 1998 saakka. Koska riidanalainen päätös on tehty 16.9.1998,
komission on katsottava aloittaneen riidanalaisen päätöksen laatimisen ennen hallinnollisen tutkimusmenettelyn päättymistä.
436   Toisin kuin kantajat väittävät, tällainen menettely ei kuitenkaan ole hyvän hallinnon periaatteen vastainen. Päinvastoin on
katsottava, että tämän periaatteen noudattaminen, joka edellyttää komission käsittelevän huolellisesti sen vastuulla olevia
asioita, voi velvoittaa sen aloittamaan lopullisen päätöksen laatimisen ennen hallinnollisen tutkimusmenettelyn päättymistä
sen varmistamiseksi, että päätös tehdään kohtuullisessa ajassa ottaen huomioon asian erityiset olosuhteet ja etenkin asiayhteys,
asianosaisten toiminta menettelyn aikana, asian merkitys asianomaisille eri yrityksille sekä asian vaikeusaste (edellä 191
kohdassa mainittu PVC II -tapaus, tuomion 187 ja 188 kohta; yhdistetyt asiat T-213/95 ja T-18/96, SCK ja FNK v. komissio,
tuomio 22.10.1997, Kok. 1997, s. II-1739, 56 kohta ja asia T-127/98, UPS Europe v. komissio, tuomio 9.9.1999, Kok. 1999, s.
II-2633, 38 kohta).
437   Esillä olevassa asiassa ei kuitenkaan ole kiistetty sitä, että TACA-sopimuksen erityispiirteisiin, jotka ovat olleet hallinnollisen
menettelyn kohteena komissiossa, liittyy monitahoisia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia kysymyksiä, joiden vuoksi
komission on täytynyt tutkia huomattava määrä TACA:n osapuolten eri ilmoituksissaan sekä vastauksissaan väitetiedoksiantoon
ja vastauksissaan tietojensaantipyyntöihin toimittamia tietoja.
438   Näissä olosuhteissa, koska 26 tutkimuskuukauden kuluttua TACA-sopimuksen ilmoittamisesta 5.7.1994 komissio sai 6.9.1996 TACA:n
osapuolten vastauksen väitetiedoksiantoon ja koska se oli 25.10.1996 kuullut näitä samoja osapuolia kuulemistilaisuudessa,
komissiolla on katsottava olleen tuona ajankohtana riittävästi tietoa aloittaakseen riidanalaisen päätöksen laatimisen. Näin
on sitäkin suuremmalla syyllä, kun kuulemistilaisuuden jälkeen lähetetyistä tietojensaantipyynnöistä ainoastaan 24.1.1997,
15.5.1997 ja 19.6.1997 päivätyissä pyynnöissä, jotka koskivat tiettyjä Hanjinin hintakäytäntöjä, TACA:n osapuolten välisiä
konsortiosopimuksia ja tiettyjen Irlannin rahdinantajien kanteluja, haluttiin tietoja, joita ei ollut pyydetty aikaisemmissa
tietojensaantipyynnöissä.
439   Joka tapauksessa on todettava, että kantajat eivät ole ilmoittaneet, miten kuulemistilaisuuden jälkeen lähetetyt tietojensaantipyynnöt
osoittaisivat, että komissio ei voinut aloittaa lopullisen päätöksensä laatimista kuulemistilaisuuden jälkeen.
440   Näin ollen kantajien tältä osin esittämät väitteet on hylättävä.
c)  Sakkoja koskevat uhkaukset
441   Kantajat väittävät ensinnäkin, että tietyt ilmoitukset sen menettelyn kuluessa, jossa tehtiin 26.11.1996 päätös, jolla peruutettiin
TACA:n osapuolten sakkoimmuniteetti multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen hintojen yhteisen
vahvistamisen osalta, osoittavat komission aikoneen jo tuolloin määrätä niille sakkoja ja mahdollisesti suuria summia.
442   Kantajat huomauttavat, että ajankohtana, jona ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti antoi määräyksen TAA-päätöksen
täytäntöönpanon lykkäämisestä siltä osin kuin siinä kielletään kyseisten hintojen yhteinen vahvistaminen (edellä 29 kohdassa
mainittu asia Atlantic Container ym. v. komissio, määräys 10.3.1995, pysytetty edellä 29 kohdassa mainitulla 19.7.1995 annetulla
määräyksellä asiassa komissio v. Atlantic Container Line ym.), komissio on 14.3.1995 päivätyssä lehdistötiedotteessa ilmoittanut,
että ”jos TACA:n jäsenet häviävät asian, niille saatetaan määrätä huomattavia sakkoja tämän menettelytavan jatkamisesta”.
443   Huomattakoon kuitenkin, että tällä ilmoituksellaan komissio ei suinkaan ole ottanut ennakolta kantaa lopulliseen päätökseensä
sakkojen määräämisestä TACA:n osapuolille, vaan se on ainoastaan perustellusti korostanut niitä oikeusvaikutuksia, jotka on
annettava EY:n perustamissopimuksen 185 ja 186 artiklan (joista on tullut EY 242 ja EY 243 artikla) soveltamisen perusteella
annetulle ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin määräykselle komission päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä
koskevassa asiassa.
444   TAA-tapauksessa (edellä 29 kohdassa mainitussa asiassa Atlantic Container ym. v. komissio annettu määräys) 10.3.1995 annetun
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määräyksen tarkoituksena ei ollut lausua multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen
maakuljetuspalvelujen hintojen yhteistä vahvistamista koskevassa TAA-päätöksessä asetetun kiellon lainmukaisuudesta, sillä
tämä arviointi kuuluu yksinomaan aineellisen ratkaisun tekevän tuomioistuimen toimivaltaan, vaan lykätä tämän kiellon täytäntöönpanoa.
Niin kauan kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ollut antanut TAA-tapauksessa aineellista ratkaisua ─ joka annettiin
28.2.2002 ─ TAA-päätöksessä asetettu kyseistä sopimusta koskeva kielto oli pätevä ja vain tämän kiellon täytäntöönpanoa oli
lykätty.
445   Koska on selvää, että TACA:n osapuolten välinen sopimus on olennaiselta sisällöltään samanlainen kuin edellä 29 kohdassa mainitussa
asiassa Atlantic Container ym. vastaan komissio 10.3.1995 annetun määräyksen kohteena ollut sopimus ja että se on ainakin
alun perin tehty samojen osapuolten välillä, komissio on perustellusti korostanut riidanalaisessa ilmoituksessa TACA:n osapuolten
ottavan riskin sakkojen määräämisestä kyseisen sopimuksen tekemisen vuoksi. Tarkasteltaessa kyseisessä ilmoituksessa olevaa
viittausta sakkojen korkeaan määrään voidaan vain todeta, että komissio on tyytynyt korostamaan pelkän riskin eikä lopullisen
päätöksen olemassaoloa. Sikäli kuin kyseisessä ilmoituksessa esitetyn sakkoja koskevan uhkauksen väitetään ilmenevän riidanalaisesta
päätöksestä siten, että siinä on määrätty kohtuuttomia sakkoja, kantajien väitettä on arvioitava aineellisesti siinä yhteydessä,
kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi sakkojen määrää täyttä harkintavaltaansa käyttäen.
446   Tämän jälkeen kantajat vetoavat väitetiedoksiannon lähettämisen aikaan 21.6.1995 kilpailuasioista vastanneen komission jäsenen
Van Miertin ilmoituksiin, joissa TACA:n osapuolille kerrottiin komission aikomuksesta poistaa sakkoimmuniteetti niiden sakkojen
osalta, joita voitaisiin määrätä TACA-sopimuksen osapuolten multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen
hintojen yhteistä vahvistamista koskevasta sopimuksesta.
447   Näiden ilmoitusten mukaan Van Miert oli tosin todennut, että suunnitellun päätöksen pitäisi olla ”selkeä ja yksiselitteinen
viesti siitä, ettei komissio hyväksy TACA-sopimusta”, ja että mitä pidempään kantajat viivyttelevät komission esille tuomien
ongelmien ratkaisemisessa, ”sitä suurempia sakkoja tullaan määräämään”.
448   Van Miert ei kuitenkaan ole näillä ilmoituksillaan ottanut ennakolta kantaa komission lopulliseen päätökseen sakkojen määräämisestä
TACA:n osapuolille, vaan hän on ainoastaan perustellusti korostanut sakkoimmuniteetin poistamista koskevalle päätökselle annettavia
oikeusvaikutuksia.
449   Komission esillä olevassa asiassa tekemän sakkoimmuniteetin poistamista koskevan päätöksen tarkoituksena ei ole ollut määrätä
sakkoja TACA:n osapuolille tai velvoittaa komissio tekemään tällainen päätös, vaan ainoastaan tämän mahdollisuuden säilyttäminen
varotoimenpiteenä TACA:n osapuolten ilmoituksesta huolimatta siltä varalta, että kantajat saisivat sakkoimmuniteetin asetuksen
N:o 1017/68 soveltamisalaan kuuluvien sopimusten osalta. Komission päätöksen perusteena oli siis olennaisilta osin se, että
kantajien peräkkäiset ilmoitukset eivät saa estää komissiota määräämästä sakkoja aikaisemmalta ajalta, mikäli se katsoo voivansa
antaa poikkeusluvan jollekin TACA-sopimuksen muutetuista versioista.
450   Koska asetuksen N:o 1017/68  22 artiklan 2 kohdan mukaan sakkojen määrä riippuu muun muassa kilpailusääntöjen rikkomisen kestosta,
komissio on perustellusti ilmoittanut TACA:n osapuolille, että viivyttely sen esille tuomien ongelmien ratkaisemisessa johtaisi
sakkojen määrän korottamiseen.
451   Koska asetuksessa N:o 1017/68 ei säädetä sakkoimmuniteetista sen soveltamisalaan kuuluville sopimuksille ja koska yhteisön
oikeudessa ei ole yleistä periaatetta, jonka mukaan ilmoituksen tehnyt yritys voi saada sakkoimmuniteetin myös siinä tapauksessa,
ettei sellaista säännöstä, jossa kyseisestä immuniteetista nimenomaisesti säädettäisiin, ole annettu (edellä 44 kohdassa mainittu
asia Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 48 ja 53 kohta), esillä olevassa asiassa sakkoimmuniteetin poistamisesta
tehty päätös ei mitenkään vaikuttanut TACA:n osapuolten oikeusasemaan, sillä komissiolla on joka tapauksessa, tekipä se päätöksen
sakkoimmuniteetin poistamisesta tai ei, mahdollisuus määrätä sakkoja riippumatta TACA:n osapuolten ilmoituksesta, joka koski
sopimusta multimodaalikuljetusten yhteydessä tarjottujen maakuljetuspalvelujen hintojen yhteisestä vahvistamisesta.
452   Näillä perusteilla kantajien tältä osin esittämät väitteet on hylättävä.
453   Toiseksi kantajat vetoavat siihen, että eri artikkeleista ja lehdistötiedotteista ilmenee, että komissio piti perustamissopimuksen
86 artiklan soveltamista tiettyihin TACA:n menettelytapoihin keinona kiertää sakkoimmuniteettia, joka kantajilla oli perustamissopimuksen
85 artiklan nojalla.
454   Todettakoon kuitenkin, että vaikka kantajien mainitsemissa eri artikkeleissa ja lehdistötiedotteissa viitataankin komission
mahdolliseen aikomukseen määrätä sakkoja TACA:n osapuolille perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen yksittäispoikkeuksen
myöntämiseksi ilmoitettujen sopimusten osalta, tästä ei voida päätellä, että komissio on soveltanut perustamissopimuksen 86
artiklaa tiettyihin TACA:n menettelytapoihin ainoana tarkoituksenaan kiertää sakkoimmuniteettia, joka sen joillakin jäsenillä
oli perustamissopimuksen 85 artiklan nojalla. Kantajat eivät ole esittäneet mitään konkreettista näyttöä väitteensä tueksi,
minkä vuoksi on todettava, että ne eivät ole osoittaneet väitteensä perustana olevien seikkojen pitävän paikkansa.
455   Vaikka oletettaisiinkin, että väitetyn kiertämisen tavoite voitaisiin päätellä kantajien esille tuomista eri artikkeleista
ja lehdistötiedotteista, kysymys siitä, oliko komissiolla oikeus määrätä sakkoja perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta
yrityksille, jotka olivat tehneet ilmoituksen yksittäispoikkeuksen saamiseksi perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla,
koskee kuitenkin riidanalaisen päätöksen perusteltavuutta perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen ja sen nojalla määrättyjen
sakkojen osalta. Kantajien väite perustuu olettamukseen, jonka mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa rikkonut yritys ei
saa sakkoimmuniteettia. Jos tämä olettamus, jonka kantajat ovat sitä paitsi kiistäneet sakkoja koskevien kanneperusteidensa
yhteydessä, ei pidä paikkaansa, kysymys sakkoimmuniteetin kiertämisestä ei tule esille, sillä perustamissopimuksen 86 artiklan
mukainen immuniteetti estäisi silloin sakkojen määräämisen tämän määräyksen rikkomisesta. Jos kyseinen olettamus on sen sijaan
perusteltu, kysymys siitä, oliko komissiolla oikeus määrätä sakkoja, riippuu yksinomaan siitä, onko perustamissopimuksen 86
artiklaa rikottu, minkä kantajat ovat kiistäneet tämän määräyksen soveltamista koskevissa kanneperusteissaan. Joko perustamissopimuksen
86 artiklan rikkominen on näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, jolloin komissiolla oli oikeus määrätä sakkoja,
tai perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista ei ole näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, jolloin perustamissopimuksen
86 artiklan nojalla määrätyt sakot on pelkästään tällä perusteella kumottava. Väitteellä sakkoimmuniteetin kiertämisestä perustamissopimuksen
85 artiklan nojalla ei näin ollen ole lainkaan sisältöä.
456   Kantajien tältä osin esittämät väitteet on näin ollen hylättävä.
B  Tosiseikkojen, todisteiden ja asian kannalta merkityksellisten kysymysten arviointi
1.  Asianosaisten lausumat
457   Kantajat väittävät ensinnäkin, että komissio on perustanut riidanalaisessa päätöksessä useat tosiseikkoja ja oikeudellisia
seikkoja koskevat toteamuksensa spekulaatioihin, arveluihin ja olettamuksiin eikä todisteisiin tai analyyseihin. Ne tuovat
tältä osin esille, että riidanalaisessa päätöksessä on käytetty 47 yhteydessä käsitteitä ”todennäköinen” ja ”epätodennäköinen”
tutkittaessa relevantteja markkinoita (66 ja 67 perustelukappale), sisäistä kilpailua (193 perustelukappale), ulkoista kilpailua
(249, 252 ja 258 perustelukappale), mahdollista kilpailua (290 perustelukappale), palvelusopimusten sisältöä (490 ja 494 perustelukappale),
huolintapalkkioita (510 perustelukappale) ja määräävää markkina-asemaa (540 ja 541 perustelukappale). Kantajat väittävät,
että nämä eri kohdat riidanalaisessa päätöksessä eivät perustu mihinkään näyttöön. Ne katsovat, että vaikka komissiolla voi
joissakin olosuhteissa olla oikeus punnita asian kannalta merkityksellisiä seikkoja ja ratkaista asia sen mukaisesti, kannekirjelmässä
mainitut esimerkit eivät osoita tällaista punnintaa tapahtuneen.
458   Toiseksi kantajien mukaan se, että komissio on hylännyt kantajien esittämiä todisteita ja väitteitä, osoittaa, ettei komissio
ole käsitellyt esillä olevaa asiaa ”avoimena kaikelle esitettävälle näytölle” (asia 86/82, Hasselblad v. komissio, tuomio
21.2.1984, Kok. 1984, s. 883, julkisasiamies Sir Gordon Slynnin ratkaisuehdotuksen s. 913).
459   Kantajat mainitsevat väitteensä tueksi useita riidanalaiseen päätökseen sisältyviä esimerkkejä. Ensinnäkin sisäisen kilpailun
tutkinnan osalta (201 ja 202 perustelukappale) kantajat katsovat, että toteamus, jonka mukaan ”muiden kuin tariffissa määrättyjen
hintojen olemassaolo ei todista kilpailun olemassaolosta sen enempää kuin sen puuttumisestakaan”, osoittaa, että komissio
ei ollut valmis hyväksymään todisteita hintakilpailusta. Toiseksi kantajat väittävät, että komissio ei ole selittänyt niitä
syitä, joiden vuoksi se on hylännyt niiden esittämät todisteet kilpailusta muilla seikoilla kuin hinnoilla (242 ja 522 perustelukappale).
Kolmanneksi, tarkastellessaan tarjonnan korvaavuutta (280─282 perustelukappale) kantajat väittävät komission hyväksyneen olettaman,
jonka mukaan niiden toimittamat todisteet ovat pätemättömiä sillä perusteella, että ”asiantuntijalle annetut ohjeet ovat vaikuttaneet”
Dynamarin raportin päätelmiin. Kantajat huomauttavat, että komissio ei ole vastineessaan pyrkinyt selittämään syitä Dynamarin
raporttia kohtaan esittämälleen epäluulolle käyttämällä tämän raportin valmistelusta kantajien ja Dynamarin välillä käytyä
kirjeenvaihtoa, vaikka se on liitetty kannekirjelmään. Neljänneksi kantajat arvostelevat hintoja koskevien väitteiden osalta
(308, 325, 543 ja 589 perustelukappale) komissiota siitä, että se on tehnyt riidanalaisessa päätöksessä uuden analyysin palvelusopimusten
hinnoista viittaamatta väitetiedoksiannossa esitettyihin väitteisiin ja hylkäämättä kantajien väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa esittämiä väitteitä. Riidanalaisessa päätöksessä ei käsitellä kysymystä siitä, olivatko komission omat toteamukset
(eli se, että ajanjaksona 1993─1997 merikuljetusten hinnat nousivat 8 prosenttia ja että yhteisön maakuljetusten hinnat laskivat
4 prosenttia ottamatta huomioon inflaatiota) yhteensopivia määräävää markkina-asemaa koskevan toteamuksen kanssa. Kantajat
huomauttavat, että komission epävarmuus sen omassa analyysissä ilmenee sen riidanalaista päätöstä koskevasta kuvauksesta vuoden
1998 kilpailupolitiikkaa koskevassa kertomuksessa (XXVIII kilpailupolitiikkaa koskeva kertomus ─ 1998, 107 kohta), jossa komissio
viittaa pikemminkin kantelijoiden esittämiin väitteisiin kuin omaan hinta-analyysiinsä. Viidenneksi, tarkastellessaan kaksoishinnoitteluun
perustuvia palvelusopimuksia (154 perustelukappale) kantajat arvostelevat komissiota siitä, ettei se ole pyytänyt niiltä tietoja
väitteestä, jonka mukaan tämänkaltaisissa sopimuksissa aloitteentekijänä oli sopimusten rahdinantajaosapuoli. Koska kyseessä
on väärinkäyttöä koskevan väitteen kannalta keskeinen kysymys, komissio ei voi kantajien mielestä yrittää vyöryttää todistustaakkaa
kantajille. Kuudenneksi, linjakonferenssisopimusten taustan osalta (469─471 perustelukappale) kantajat huomauttavat, että
komissio on hyväksynyt vain yhden niiden esittämistä todisteista käsittelemättä lainkaan muita todisteita. Ne lisäävät, että
komissio on vasta vastineessaan, eikä riidanalaisessa päätöksessä, yrittänyt selittää kaikkien näiden todisteiden hylkäämistä.
460   Kolmanneksi kantajat väittävät, että komissio ei ole ottanut riidanalaisessa päätöksessä huomioon tiettyjä väitetiedoksiannon
antamisen jälkeen tapahtuneita tosiseikkoja, vaikka ne osoittavat virheellisiksi väitteet, jotka olivat väitetiedoksiannon
antamisajankohtana olennaisia komission päättelyn kannalta. Kantajat vetoavat erityisesti siihen, että komissio on riidanalaisessa
päätöksessä (296, 562, 566 ja 567 perustelukappale) pysynyt väitetiedoksiantoon (108, 113, 229 ja 236 kohta) sisältyneessä
kannassaan, jonka mukaan kantajat eivät osallistu mahdollisesti merkittävään kilpailuun, vaikka hallinnollisen menettelyn
kuluessa Chine Ocean Shipping Co. (jäljempänä Cosco), Yangming, K Line (helmikuussa 1997) ja Norasia Line (kesäkuussa 1998)
ovat aloittaneet Atlantin ylittävän liikenteen itsenäisinä varustamoina, kun taas NOL (toukokuussa 1998) on vetäytynyt TACA-sopimuksesta
aloittaakseen uuden toiminnan nimellä APL. Komissio perustaa kantajien mukaan päätelmänsä markkinarakenteen kilpailusääntöjen
vastaisesta muuttamisesta väitteeseen siitä, että mahdollisia kilpailijoita on kannustettu liittymään TACA:n jäseniksi.
461   Komissio vaatii kantajien väitteiden hylkäämistä tältä osin.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
462            Esillä olevilla kanneperusteillaan kantajat väittävät ensinnäkin, että komissio on perustanut riidanalaisessa päätöksessä
useat tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat toteamuksensa spekulaatioihin, arveluihin ja olettamuksiin eikä todisteisiin
tai analyyseihin. Tämän jälkeen ne väittävät komission hylänneen niiden todisteet ja väitteet, jolloin se ei ole ollut avoin
kaikelle esitettävälle näytölle. Lisäksi ne väittävät, että komissio ei ole ottanut riidanalaisessa päätöksessä huomioon tiettyjä
väitetiedoksiannon antamisen jälkeen tapahtuneita tosiseikkoja, vaikka ne osoittavat virheellisiksi väitteet, jotka olivat
väitetiedoksiannon antamisajankohtana olennaisia komission päättelyn kannalta.
463   Tästä seuraa, että kantajat arvostelevat komissiota ennen kaikkea objektiivisuuden puuttumisesta tosiseikkojen, todisteiden
ja asian kannalta merkityksellisten seikkojen tutkinnassa.
464   Korostettakoon, että vaikka väitteen komission objektiivisuuden puutteesta näissä eri asioissa oletettaisiin pitävän paikkansa,
se ei merkitse puolustautumisoikeuksien loukkaamista, joka voisi aiheuttaa riidanalaisen päätöksen kumoamisen, vaan sitä olisi
tutkittava todistusharkinnan tai päätöksen perustelujen valvonnan kannalta (ks. vastaavasti edellä 188 kohdassa mainittu asia
T-37/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, 72 kohta).
465   Korostettakoon, että useimmat kantajien väitteet liittyvät siihen, että komission väitteitä ei ole tuettu riittävin todistein.
Näitä ovat väitteet siitä, että käsitteitä ”todennäköinen” (”likely”) ja ”epätodennäköinen” (”unlikely”) on käytetty riidanalaisessa
päätöksessä 47 eri otteeseen, että komissio ei ollut valmis hyväksymään todisteita hintakilpailusta TACA:n osapuolten välillä,
että Dynamarin raportin päätelmiä ei ollut otettu huomioon, että komissio oli tehnyt riidanalaisessa päätöksessä uuden analyysin
palvelusopimuksista viittaamatta enää väitetiedoksiannossa esitettyihin väitteisiin, että kantajia ei ollut kuultu siitä,
olivatko rahdinantajat pyytäneet kaksoishinnoitteluun perustuvia palvelusopimuksia, ja että komissio oli hyväksynyt linjakonferenssisopimusten
taustasta vain yhden kantajien esittämistä todisteista palvelusopimuksia koskevan lainsäätäjän tarkoituksen osoittamiseksi
ja sen osoittamiseksi, että tiettyjen yritysten aloittaminen hiljattain Atlantin ylittävässä liikenteessä oli ristiriidassa
mahdollisen kilpailun puuttumisesta esitettyjen komission väitteiden kanssa.
466   Väitteillä, joiden mukaan komissio ei ole selittänyt syitä, joiden vuoksi se on hylännyt TACA:n osapuolten esittämät todisteet
hintakilpailusta sekä TACA:n osapuolten esittämän näytön linjakonferenssien taustasta, vain kiistetään riidanalaisen päätöksen
perustelut tältä osin.
467   Näistä syistä on katsottava, että kantajien väitteillä ei ole merkitystä tutkittaessa esillä olevia, puolustautumisoikeuksien
loukkaamista koskevia kanneperusteita, ja ne on tästä syystä hylättävä.
C  Sakkoja koskeva arviointi
1. Asianosaisten lausumat
468   Kantajat väittävät, että sakkojen määräämiseen liittyneet tapahtumat osoittavat komissiolta puuttuneen objektiivisuutta. Kantajat
vetoavat tältä osin lehtiartikkeleihin, joissa viitataan komission sisällä ja tietyissä jäsenvaltioissa esitettyyn vastustukseen
kilpailuasiain pääosaston ehdottamien sakkojen määrää kohtaan. Kantajat vetoavat myös rahdinantajan ilmoitukseen, jonka mukaan
sakkojen määrä on kohtuuton. Kantajat toteavat, etteivät ne tiedä, onko komissio ottanut näitä seikkoja huomioon ─ ja mikäli
on, missä määrin ─ ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
469   Komissio vaatii kantajien tältä osin esittämien väitteiden hylkäämistä.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
470   Kantajat vetoavat tällä väitteellään ennen kaikkea siihen, että sakkojen määräämiseen TACA:n osapuolille liittyneet tapahtumat
osoittavat komission kilpailuasiain pääosastolta puuttuneen objektiivisuutta.
471   Tarkasteltaessa ensinnäkin väitettä, jonka mukaan komissio on vastustanut kilpailuasiain pääosaston ehdotusta sakkojen määräämisestä,
on huomattava, että vaikka kilpailuasiain pääosasto olisi loukannut hyvän hallinnon, objektiivisuuden ja puolueettomuuden
periaatteita, riidanalaista päätöstä ei ole tehnyt kyseinen pääosasto vaan komission jäsenten kollegio (ks. vastaavasti edellä
404 kohdassa mainittu asia ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomion 104 kohta).
472   Tarkasteltaessa tämän jälkeen tiettyjen jäsenvaltioiden esittämää vastustusta kilpailuasiain pääosaston ehdottamaa sakkojen
määrää kohtaan on muistettava, että perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan soveltamisasetusten yhteyksiä jäsenvaltioiden viranomaisiin
koskevien säännösten mukaan kyseisten jäsenvaltioiden edustajia on kuultava ennen kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättäviä
sakkoja koskevan päätöksen tekemistä näillä asetuksilla perustetuissa kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevissä
neuvoa-antavissa komiteoissa. Koska esillä olevassa asiassa komissio on tehnyt päätöksensä asetusten N:o 17, N:o 1017/68 ja
N:o 4056/86 perusteella, kullakin näistä asetuksista perustettua neuvoa-antavaa komiteaa on kuultu. On todettava, että tälle
päätöksentekomenettelylle on ominaista, että jäsenvaltiot esittävät mahdollisesti varauksia tai vastustuksia komission päätösten
osalta. Koska kyseiset neuvoa-antavat komiteat antavat vain lausuntoja, komissio ei voi loukata hyvän hallinnon periaatetta
vain poikkeamalla niiden lausunnoista.
473   Se, että eräs rahdinantaja on ilmaissut kantansa, on sellaisenaan merkityksetöntä arvioitaessa, onko komissiolta puuttunut
objektiivisuutta. Kolmannen osapuolen ilmaiseman kannan perusteella ei voida päätellä, että komissiolla olisi ennakkokäsitys
kantajien osalta. On myös todettava, että kantajien mainitsemassa lehtiartikkelissa kerrotaan, että toisen rahdinantajan mukaan
TACA:n osapuolet kykenevät täysin maksamaan niille määrätyn sakon, kun otetaan huomioon niiden voitot viiden viimeisen vuoden
aikana.
474   Joka tapauksessa on korostettava, että vaikka väitteen komission tai kilpailuasiain pääosaston objektiivisuuden puutteesta
sakkojen määrän arvioinnissa oletettaisiin pitävän paikkansa, se ei merkitse puolustautumisoikeuksien loukkaamista, joka voisi
aiheuttaa riidanalaisen päätöksen kumoamisen, vaan sitä on tutkittava sakkojen määrän arviointia koskevan valvonnan kannalta
ja tästä kysymyksestä esitettyjen kanneperusteiden yhteydessä (ks. vastaavasti edellä 188 kohdassa mainittu asia T-37/91,
ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, 72 kohta).
475   Näin ollen sakkojen arviointia koskeva kolmas väite on kokonaisuudessaan hylättävä.
D  Johtopäätös kolmannesta osasta
476   Edellä esitetystä seuraa, että esillä olevan kanneperusteiden ryhmän kolmas osa on kokonaisuudessaan hylättävä.
Johtopäätös puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevista kanneperusteista
477   Kaiken edellä esitetyn perusteella käsiteltävänä olevien, puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevien kanneperusteiden
ensimmäinen osa, jonka mukaan oikeutta tulla kuulluksi on loukattu, on hyväksyttävä siltä osin kuin kantajat väittävät komission
perustaneen riidanalaisessa päätöksessä todetun toisen väärinkäytön neljään asiakirjaan, joiden osalta kantajilla ei ole ollut
tilaisuutta esittää huomautuksiaan. Tästä loukkaamisesta aiheutuvat vaikutukset riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen riippuvat
kuitenkin aineellisesta tutkinnasta, joka on suoritettava toista väärinkäyttöä koskevista komission arvioinneista, jotka ovat
perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta esitettyjen kantajien kanneperusteiden kohteena.
478   Tämän kanneperusteiden ryhmän ensimmäinen osa on muilta osin hylättävä. Esillä olevan, puolustautumisoikeuksien loukkaamista
koskevan kanneperusteiden ryhmän toinen osa, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu, ja kolmas osa, jonka
mukaan hyvän hallinnon, objektiivisuuden ja puolueettomuuden periaatteita on loukattu, on hylättävä kokonaisuudessaan.

II  Kanneperusteet, joiden mukaan perustamissopimuksen 85 artiklaa ja asetuksen N:o 1017/68  2 artiklaa ei ole rikottu ja
perustelut ovat tältä osin eri tavoin puutteellisia
479   Kantajien tässä yhteydessä esittämät kanneperusteet voidaan jakaa kolmeen erilliseen osaan. Ensimmäinen osa koskee riidanalaiseen
päätökseen sisältyviä arviointeja maakuljetuspalvelujen hintojen vahvistamista koskevasta sopimuksesta. Toinen osa liittyy
riidanalaisessa päätöksessä oleviin arviointeihin palvelusopimuksia koskevista säännöistä. Kolmas osa koskee riidanalaisen
päätöksen arviointeja huolintapalkkioita koskevista säännöistä.
Ensimmäinen osa, joka koskee riidanalaisen päätöksen arviointeja maakuljetuspalvelujen hintojen vahvistamista koskevasta sopimuksesta
480   Esillä olevan osan yhteydessä esitetyissä kanneperusteissaan kantajat väittävät ensinnäkin, että riidanalaisen päätöksen 1
artiklan mukainen kielto TACA:n osapuolten väliselle hintasopimukselle, joka koskee muihin palveluihin yhdistettyjen sisämaakuljetuspalvelujen
tarjoamista rahdinantajille yhteisön alueella osana konttilastin multimodaalikuljetusta Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen
välillä, on yhteensopimaton edellä 29 kohdassa mainitussa asiassa Atlantic Container ym. vastaan komissio 10.3.1995 annetun
määräyksen kanssa. Toiseksi kantajat väittävät, että kun otetaan huomioon erityisesti niiden tekemät yhteistyösopimukset,
joilla on pyritty parantamaan rahdinantajille tarjottavia maakuljetuspalveluja, eli EIEIA-sopimus ja säteittäistä kuljetusverkostoa
koskeva järjestelmä, kyseinen sopimus täyttää perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa yksittäispoikkeuksen myöntämiselle
asetetut edellytykset.
481   Vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen kantajat ovat kuitenkin istunnossa todenneet, että
ottaen huomioon ns. FEFC-tapauksessa annettu tuomio (mainittu edellä 196 kohdassa) ja EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan
ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta 14 päivänä marraskuuta 2002 tehty komission päätös 2003/68/EY (Asia COMP/37.396/D2
─ Tarkistettu TACA) (EYVL 2003, L 26, s. 53) ne eivät pysy tämän osan yhteydessä esittämissään kanneperusteissa.
482   Näin ollen lausunnon antaminen esillä olevien kanneperusteiden, joiden mukaan perustamissopimuksen 85 artiklaa ja asetuksen
N:o 1017/68 2 artiklaa ei ole rikottu ja perustelut ovat tältä osin eri tavoin puutteellisia, ensimmäisestä osasta raukeaa.
Toinen osa, joka koskee riidanalaisen päätöksen arviointeja palvelusopimuksia koskevista säännöistä
483   Kantajat ovat toisen osan yhteydessä esittäneet kahdenlaisia kanneperusteita. Ensimmäisillä kanneperusteillaan kantajat arvostelevat
komissiota siitä, että se on riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa kieltänyt niitä tekemästä yhdessä linjakonferenssin puitteissa
konferenssin palvelusopimuksia rahdinantajien kanssa TACA-sopimuksessa määrättyjen äänestysmenettelyjen mukaisesti, mitä ne
kutsuvat kannekirjelmän mukaan ”oikeudeksi tehdä konferenssin palvelusopimuksia” (”Conference service contract authority”).
Jälkimmäisillä kanneperusteillaan kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on riidanalaisen päätöksen 3 artiklan mukaisesti
kieltänyt tietyt TACA-sopimuksen säännöt palvelusopimuksista.
A  TACA:n osapuolten oikeus tehdä konferenssin palvelusopimuksia
484   Kantajat esittävät kaksi kanneperustetta, jotka koskevat oikeutta tehdä konferenssin palvelusopimuksia. Ensimmäisellä kanneperusteellaan
ne väittävät, että komissio on katsonut virheellisesti riidanalaisessa päätöksessä, että tähän oikeuteen ei voitaisi soveltaa
asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta, vaikka tämä oikeus kuuluu linjakonferenssien perinteiseen toimintaan
ja on yhteensopiva asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetun yhdenmukaisia tai yhteisiä kuljetusmaksuja
koskevan käsitteen kanssa. Toisella kanneperusteellaan kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se ei ole ratkaissut perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan mukaisesti niiden hakemusta yksittäispoikkeuksen saamiseksi oikeudelle tehdä konferenssin palvelusopimuksia.
1.  Asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltaminen
a)  Asianosaisten lausumat
485   Kantajat väittävät ensinnäkin, että toisin kuin komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappaleessa, oikeus tehdä
konferenssin palvelusopimuksia kuuluu linjakonferenssien perinteiseen toimintaan ja on yhteensopiva yhdenmukaisia tai yhteisiä
kuljetusmaksuja koskevan käsitteen kanssa, joten siihen on sovellettava asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta.
Koska kantajien mukaan oikeus tehdä konferenssin palvelusopimuksia on ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa toimintaa,
myös sopimukseen niistä edellytyksistä, joilla konferenssin jäsenet käyttävät tätä oikeutta, pitäisi soveltaa asetuksessa
N:o 4056/86 säädettyä ryhmäpoikkeusta. Kantajat täsmentävät vielä, että TAA-päätöksessä komissio ei ole kyseenalaistanut ryhmäpoikkeuksen
soveltamista yhteisiin palvelusopimuksiin.
486   Kantajat huomauttavat, että rahdinantajien ja konferenssien väliset sopimukset tavaroiden kuljettamisesta tiettyjä ajanjaksona
konferenssin tariffista poikkeavalla tariffilla kuuluvat perinteisiin konferenssikäytäntöihin ja että käsitettä ”palvelusopimukset”
käytti jo US Federal Maritime Board vuonna 1961.
487   Kantajat väittävät myös esittäneensä näiden konferenssisopimusten yksityiskohdat vastauksessaan väitetiedoksiantoon (2. osa,
s. 164─181), ja kuvailevat kannekirjelmässään perinteisiä konferenssikäytäntöjä. Kantajat katsovat, että nämä seikat osoittavat
perusteettomaksi komission väitteen, jonka mukaan palvelusopimukset otettiin käyttöön vasta US Shipping Actin tultua voimaan
eivätkä ne kuulu perinteisiin konferenssikäytäntöihin.
488   Toiseksi kantajat väittävät, että oikeus tehdä konferenssin palvelusopimuksia on vastoin riidanalaisen päätöksen 462 perustelukappaleessa
esitettyä päätelmää yhteensopiva asetuksessa N:o 4056/86 tarkoitettujen yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen kanssa.
489   Kantajien mukaan asetuksesta N:o 4056/86 seuraa joko se, että yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen käsite on riittävän
laaja sisältääkseen lojaliteettisopimukset, TVR-maksut ja itsenäisen toiminnan, tai se, että kyseisessä asetuksessa annetaan
konferenssin jäsenille oikeus tehdä rahdinantajien kanssa hintoja koskevia useita lisäsopimuksia, kuten lojaliteettisopimuksia
ja sopimuksia TVR-maksuista ja itsenäisestä toiminnasta.
490   Kantajat väittävät, että komissio ei tulkitse yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen käsitettä johdonmukaisesti. Kantajien
mukaan komissio on omaksunut suppean määritelmän ilmaisusta ”yhdenmukaiset tai yhteiset” jättääkseen sen ulkopuolelle oikeuden
tehdä konferenssin palvelusopimuksia, ja se esittää keinotekoisia perusteluja erottaakseen palvelusopimukset lojaliteettisopimuksista,
aikaan ja määrään perustuvista maksuista ja itsenäisestä toiminnasta.
491   Kantajat väittävät vielä, että riidanalaisessa päätöksessä ei selitetä, ovatko lojaliteettisopimusten, TVR-maksujen, itsenäisen
toiminnan ja erillisten palvelusopimusten yhteydessä tarjotut palvelut ”palveluja, jotka poikkeavat olennaisesti konferenssitariffin
mukaisia maksuja maksaville rahdinantajille tavallisesti tarjottavista palveluista” riidanalaisen päätöksen 450 perustelukappaleessa
tarkoitetulla tavalla.
492   Kantajat vetoavat ensinnäkin siihen, että komissio hyväksyy sen, että konferenssin jäsenet poikkeavat konferenssin hinnoista
tietyissä olosuhteissa, mutta ei sovita tätä kantaansa yhteen yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen käsitettä koskevan
määritelmänsä kanssa. Komissio ei ole selittänyt, poikkeavatko lojaliteettisopimusten, TVR-maksujen ja itsenäisen toiminnan
yhteydessä tarjotut palvelut ”olennaisesti konferenssitariffin mukaisia maksuja maksaville rahdinantajille tavallisesti tarjottavista
palveluista”.
493   Kantajat väittävät tämän jälkeen, että riidanalaisesta päätöksestä ei ilmene selvästi, ovatko erillisten palvelusopimusten
yhteydessä tarjotut palvelut ─ jotka komission mukaan konferenssin pitäisi hyväksyä ─ (tai pitäisikö niiden olla) ”palveluja,
jotka poikkeavat olennaisesti konferenssitariffin mukaisia maksuja maksaville rahdinantajille tavallisesti tarjottavista palveluista”.
Jos ne ovat tällaisia palveluja, riidanalaisessa päätöksessä ei selitetä, miksi konferenssin palvelusopimusten yhteydessä
tarjotut palvelut eivät ole sellaisia. Jos sitä vastoin erillisten palvelusopimusten yhteydessä tarjotut palvelut eivät ole
riidanalaisen päätöksen 450 perustelukappaleessa tarkoitetun kaltaisia palveluja, kyseisessä päätöksessä ei selitetä, millä
tavoin erilliset palvelusopimukset olisivat yhteensopivia yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen käsitteen kanssa,
sellaisena kuin komissio on tätä käsitettä tulkinnut.
494   Komissio toteaa ECTU:n tukemana, ettei se pysty täysin ymmärtämään, mitä kantajat tarkoittavat ilmaisulla ”Conference service
contract authority”. Komission mukaan on korostettava, että jos kantajat tarkoittavat tällä käsitteellä sitä, että konferenssin
jäsenet voivat yhdessä tehdä palvelusopimuksia rahdinantajien kanssa, riidanalaisessa päätöksessä ei pidetä tätä mahdollisuutta
sinänsä kilpailunrajoituksena. Tämän vuoksi kantajien mainitsema ongelma ei tule esille.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
495   Kantajat väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä todetaan virheellisesti, että TACA:n osapuolten oikeuteen tehdä yhdessä
konferenssin puitteissa konferenssin palvelusopimuksia TACA-sopimuksessa määrättyjen äänestysmenettelyjen mukaisesti ei sovelleta
asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta.
496   Ennen tämän kysymyksen tutkimista on kuitenkin tarkistettava, onko riidanalaisessa päätöksessä todettu, että kyseinen oikeus
merkitsee sellaisenaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kilpailunrajoitusta.
497   Todettakoon, että riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappaleessa komissio katsoo, että asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa
säädetty ryhmäpoikkeus ”ei salli ─ ─ yhteisiä palvelusopimuksia”. Komissio on kuitenkin vastineessaan myöntänyt, että riidanalaisessa
päätöksessä käytetty ilmaisu ”yhteiset palvelusopimukset” kattoi samalla sekä konferenssin palvelusopimukset että useiden
kuljetusyritysten yhdessä tekemät erilliset palvelusopimukset.
498   On katsottava kantajien tavoin, että tästä riidanalaisen päätöksen perustelukappaleesta voitaisiin päätellä komission katsovan,
että pelkästään se, että linjakonferenssi tekee palvelusopimuksia, merkitsee sellaisenaan perustamissopimuksen 85 artiklan
1 kohdassa tarkoitettua kilpailunrajoitusta, johon ei sovelleta asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta
ja joka on näin ollen ilman perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti myönnettyä yksittäispoikkeusta kielletty
tämän määräyksen ensimmäisen kohdan nojalla. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, kun konferenssin palvelusopimusten tekeminen
merkitsee jo käsitteellisesti hintojen vahvistamista koskevan horisontaalisen sopimuksen tekemistä. Tällaiset sopimukset on
paitsi nimenomaan kielletty perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, ne merkitsevät myös yhteisön kilpailuoikeuden
ilmeistä rikkomista (asia T-14/89, Montedipe v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-1155, 265 kohta ja asia T-148/89,
Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-1063, 109 kohta), myös asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan kuuluvien
merikuljetusten alalla (edellä 427 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion 100 ja 210 kohta).
499   Riidanalaisen päätöksen täsmällinen sisältö on kuitenkin johdettava sen päätösosasta sekä tämän välttämättömänä tukena olevista
perusteluista (asia T-138/89, NBV ja NVB v. komissio, tuomio 17.9.1992, Kok. 1992, s. II-2181, 31 kohta).
500   Riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 artiklassa komissio toteaa, että TACA:n osapuolet ovat rikkoneet perustamissopimuksen
85 artiklan 1 kohtaa ”sopimalla ehdoista ja edellytyksistä, joilla ne voivat tehdä palvelusopimuksia rahdinantajien kanssa”.
Samoin riidanalaisen päätöksen perusteluissa komissio toteaa vastaavin sanoin 379 perustelukappaleen c kohdassa ja 607 perustelukappaleen
b kohdassa, että ”niistä ehdoista ja edellytyksistä, joilla nämä voivat tehdä palvelusopimuksia rahdinantajien kanssa”, tehdyn
sopimuksen tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua tai siitä seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai
vääristyy perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
501   Riidanalaisen päätöksen 477─510 perustelukappaleesta, jotka koskevat perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamista
TACA:n palvelusopimuksia koskeviin määräyksiin, ilmenee komission tutkimien ”ehtojen ja edellytysten” sisältävän ensinnäkin
vuosina 1994 ja 1995 asetetun kiellon tehdä erillisiä palvelusopimuksia ja toiseksi palvelusopimusten sisältöön ja tekemiseen
kohdistuvat rajoitukset, joita ovat riidanalaisen päätöksen 489─501 perustelukappaleen mukaisesti suojalausekkeiden kielto,
yli vuoden pituisten sopimusten kielto (jota on sittemmin jatkettu ensin kahteen ja sitten kolmeen vuoteen), kielto tehdä
useita sopimuksia kerrallaan, sopimussakot, palvelusopimusten luottamuksellisuus ja itsenäisen toiminnan kieltäminen palvelusopimusten
yhteydessä. Analyysinsa päätteeksi komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 502 perustelukappaleessa, että nämä ehdot ja edellytykset
eivät täytä perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa asetettuja edellytyksiä yksittäispoikkeuksen myöntämiselle. Samoin
on huomattava, että riidanalaisen päätöksen 149 perustelukappaleessa komissio luettelee palvelusopimusten sisältöä ja tilanteita,
joissa niitä voidaan tehdä, koskevia TACA:n osapuolten rajoituksia, jotka sisältävät ”kestoa koskevia rajoituksia, kiellon
laatia suojalausekkeita ja useita samanaikaisia sopimuksia, luottamuksellisuuden rikkomista koskevia velvoitteita sekä palvelusopimuksen
laiminlyönnistä seuraavan sopimussakon määrästä sopimisen”.
502   Sitä vastoin on todettava, että se, että konferenssin palvelusopimukset on tehty yhdessä konferenssin puitteissa siinä määritettyjä
äänestysmenettelyjä noudattaen, ei kuulu riidanalaisen päätöksen 477─501 perustelukappaleessa mainittuihin ehtoihin ja edellytyksiin,
vaikka TACA-sopimuksen määräykset kyseisistä menettelyistä konferenssin palvelusopimusten tekemiseksi on ilmoitettu yksittäispoikkeuksen
saamiseksi perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla samalla tavoin kuin useimmat riidanalaisen päätöksen 477─501
perustelukappaleessa mainitut ehdot ja edellytykset.
503   Toiseksi on huomattava, että riidanalaisen päätöksen 445 perustelukappaleessa komissio täsmentää nimenomaisesti tutkiessaan
perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamista palvelusopimuksiin, että tämän määräyksen soveltamisalaan kuuluvat
”yhteiset palvelusopimukset” ovat sellaisia palvelusopimuksia, ”joita TACA:n osapuolet ovat tehneet”. Muistutettuaan sitä
ennen 442 perustelukappaleessa, että vuosina 1994 ja 1995 TACA:n osapuolet olivat kieltäneet erillisten palvelusopimusten
tekemisen, komissio toteaa 443 perustelukappaleessa, että ”yhteiset palvelusopimukset, joissa on mukana kaksi tai useampia
varustamoja, voivat rajoittaa kilpailua muun muassa silloin, jos kyseiset varustamot ovat sopineet nimenomaisesti tai hiljaisesti,
että kumpikaan ei tee rahdinantajan kanssa kahdenvälistä sopimusta”.
504   Tällaisessa tapauksessa komissio katsoo, kuten se toteaa 445 perustelukappaleessa, että ”yhteisten palvelusopimusten ─ ─ tarkoitus
tai seuraus on rajoittaa samaa palvelua tarjoavien kilpailijoiden taholta tulevaa hinta- tai muita ehtoja koskevaa kilpailua
eikä niinkään tarjota rahdinantajille uutta palvelua”. Se tuo erityisesti 446 perustelukappaleessa esille, että jos jokin
linjavarustamo pystyisi tarjoamaan tiettyä palvelua yksinään, ilman yhteistä palvelusopimusta, varustamot voisivat tarjota
lisäpalveluja, kuten pidempää maksutonta lastausaikaa, luottojen pidennyksiä ja ilmaista asiakirjojen käsittelyä tai alennuksia
muun liikenteen yhteydessä tarjotuista palveluista. Komissio toteaa kuitenkin 445 perustelukappaleessa, että ”TACA:n osapuolet
eivät ole toimittaneet todisteita siitä, että yhteiset palvelusopimukset olisivat rahdinantajan kannalta hyödyllisempiä kuin
yksittäisten varustamojen tarjoamat palvelut”. Päinvastoin, riidanalaisen päätöksen TACA:n osapuolten tekemiä konferenssin
palvelusopimuksia kuvailevassa tosiseikkoja koskevassa osassa, 127 ja 128 perustelukappaleessa sekä 145─148 perustelukappaleessa,
komissio korostaa pitkään niitä vaikutuksia, joita on TACA:n vuosina 1994 ja 1995 asettamalla kiellolla tehdä erillisiä palvelusopimuksia
ja erityisesti sillä, että TACA:n tekemissä konferenssin palvelusopimuksissa tarjottiin vähän yksilöllistä palvelua, toisin
kuin ennen TAA/TACA:n voimaantuloa, jolloin erillisten palvelusopimusten tekeminen oli mahdollista.
505   Riidanalaisen päätöksen 442─446 perustelukappaleesta niitä yhdessä luettaessa seuraa näin ollen, että komissio on katsonut
sinänsä sen, että TACA:n osapuolet ovat tehneet yhdessä konferenssin puitteissa konferenssin palvelusopimuksia TACA:n määrittämien
äänestysmenettelyjen mukaisesti, rajoittaneen kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla
ainoastaan siltä osin kuin samoja TACA:n osapuolia oli kielletty tekemästä erillisiä palvelusopimuksia, minkä seurauksena
viimeksi mainitut saattoivat tehdä yksinomaan konferenssin palvelusopimuksia eivätkä lainkaan erillisiä palvelusopimuksia.
506   Kun otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 artiklan sanamuoto, sellaisena kuin sitä on tulkittu 442─502 perustelukappaleessa
esitettyjen perustelujen valossa, on huomattava, että kun riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappaleen mukaan ”yhteiset
palvelusopimukset” eivät kuulu asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan ja ovat siten
ilman perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti myönnettyä yksittäispoikkeusta kiellettyjä tämän määräyksen ensimmäisen
kohdan nojalla, siinä tarkoitetaan ainoastaan TACA:n osapuolille asetettua kieltoa tehdä erillisiä palvelusopimuksia.
507   Edellä esitetyn perusteella komissio ei katso riidanalaisessa päätöksessä, että TACA:n osapuolten oikeus tehdä yhdessä konferenssin
puitteissa konferenssin palvelusopimuksia TACA-sopimuksessa määrättyjen äänestysmenettelyjen mukaisesti olisi sellaisenaan
perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailunrajoitus, eikä se näin ollen kiellä kyseistä oikeutta. Todettakoon
kuitenkin, että komissio on nimenomaisesti vahvistanut sekä vastineessaan että vastauksissaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjallisiin kysymyksiin ja istunnossa, että riidanalaisessa päätöksessä ei kielletä TACA:n osapuolia tekemästä tällaisia
konferenssin palvelusopimuksia. On myös huomattava, että tarkistettua TACA:ta koskevasta päätöksestä 2003/68/EY ja etenkin
sen 66 perustelukappaleesta ilmenee TACA:n osapuolten jatkaneen konferenssin palvelusopimusten tarjoamista riidanalaisen päätöksen
tekemisen jälkeen.
508   Näin ollen on todettava, että esillä olevalla kanneperusteella ei ole kohdetta.
2.  Yksittäispoikkeuksen myöntäminen perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla
a)  Asianosaisten lausumat
509   Kantajat väittävät, että 5.7.1994 päivätyssä poikkeushakemuksessaan ne ovat pyytäneet yksittäispoikkeusta oikeudelle tehdä
konferenssin palvelusopimuksia (Conference service contract authority). Ne lisäävät, että vaikka oikeus tehdä konferenssin
palvelusopimuksia katsottaisiin perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaiseksi ja vaikka se ei kuuluisi asetuksen N:o
4056/86 3 artiklassa tarkoitetun ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan, komissio ei ole suunnitellut myöntävänsä mahdollista yksittäispoikkeusta
eikä riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa viitata niiden poikkeushakemukseen.
510   Komissio toistaa ECTU:n tukemana, ettei se ymmärrä kantajien käyttämää käsitettä ”Conference contract service authority”,
ja pitää kanneperustetta joka tapauksessa perusteettomana.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
511   Vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen kantajat ovat todenneet, että muun muassa päätöksen
2003/68/EY vuoksi ne eivät pysy esillä olevassa kanneperusteessaan. Näin ollen lausunnon antaminen siitä raukeaa.
B  TACA-sopimuksen säännöt palvelusopimuksista
512   Esillä olevilla kanneperusteillaan kantajat kiistävät komission riidanalaisessa päätöksessä esittämät arvioinnit, jotka koskevat
ensinnäkin sääntöjä konferenssin palvelusopimusten sisällöstä, toiseksi sääntöjä erillisten palvelusopimusten tekemisestä
ja sisällöstä ja kolmanneksi itsenäisen toiminnan kieltämistä palvelusopimusten osalta.
1.  Säännöt konferenssin palvelusopimusten sisällöstä
a)  Asianosaisten lausumat
513   Kantajat väittävät ensinnäkin, että koska oikeus tehdä konferenssin palvelusopimuksia kuuluu asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa
säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan, TACA:n osapuolilla on väistämättä oikeus vahvistaa sääntöjä siitä, millä edellytyksillä
ne voivat konferenssina tehdä konferenssin palvelusopimuksia. Ryhmäpoikkeus koskee näin ollen myös TACA:n vahvistamia edellytyksiä.
514   Kantajien mukaan komissio ei ole käsitellyt tätä kysymystä riidanalaisessa päätöksessä. Tämän vuoksi ne vaativat riidanalaisen
päätöksen kumoamista siltä osin kuin toteamus, jonka mukaan ryhmäpoikkeusta ei sovelleta konferenssin palvelusopimuksiin,
perustuu virheelliseen päätelmään siitä, että ryhmäpoikkeusta ei sovelleta oikeuteen tehdä konferenssin palvelusopimuksia.
515   Tämän jälkeen kantajat huomauttavat, että komissio ei ole tutkinut, täyttääkö oikeus tehdä konferenssin palvelusopimuksia
yksittäispoikkeuksen myöntämiselle asetetut edellytykset. Niiden mukaan komissio ei voi kieltäytyä myöntämästä yksittäispoikkeusta
TACA:n säännöille konferenssien palvelusopimusten sisällöstä suorittamatta ensin tätä tutkimusta.
516   Näin ollen kantajat vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista perustelujen puutteellisuuden vuoksi siltä osin kuin siinä
kieltäydytään myöntämästä yksittäispoikkeusta TACA:n säännöille palvelusopimuksista.
517   Tarkastellessaan ECTU:n toteamusta, jonka mukaan ”on joka tapauksessa vaikeaa käsittää, missä olosuhteissa yksittäispoikkeus
voitaisiin myöntää yhteisille palvelusopimuksille”, kantajat katsovat, ettei tämä toteamus heijasta komission vastineessaan
esittämää kantaa, jonka mukaan se on valmis antamaan linjakonferenssien jäsenille oikeuden yhteisten palvelusopimusten tekemiseen.
518   Komissio väittää ECTU:n tukemana, ettei se ymmärrä, mitä kantajat tarkoittavat käsitteellä ”Conference service contract authority”
ja ”säännöillä konferenssin palvelusopimuksista”. Se vaatii esillä olevan kanneperusteen kumoamista.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
519   Kantajat väittävät esillä olevissa kanneperusteissaan, kuten ne ovat todenneet vastauksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjalliseen kysymykseen perustamissopimuksen 85 artiklan rikkomista koskevien kanneperusteiden sisällöstä, että TACA:n osapuolten
oikeus tehdä yhdessä konferenssin puitteissa konferenssin palvelusopimuksia TACA-sopimuksessa määrättyjen äänestysmenettelyjen
mukaisesti antaa niille välttämättä oikeuden määrätä kyseisten sopimusten sisällöstä. Kantajat katsovat, että riidanalaisessa
päätöksessä ei anneta niille tätä viimeksi mainittua oikeutta.
520   Kuten edellä on jo todettu, toisin kuin kantajat väittävät, riidanalaisessa päätöksessä ei kielletä perustamissopimuksen 85
artiklan nojalla TACA:n osapuolia tekemästä konferenssin palvelusopimuksia. On kuitenkin vielä tutkittava, kielletäänkö riidanalaisessa
päätöksessä, kuten kantajat väittävät, saman määräyksen nojalla niitä vapaasti määrittämästä konferenssin puitteissa näiden
sopimusten sisältöä.
521   On syytä muistaa, että komissio toteaa riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 artiklassa, että TACA:n osapuolet ovat rikkoneet
perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa ”sopimalla ehdoista ja edellytyksistä, joilla ne voivat tehdä palvelusopimuksia
rahdinantajien kanssa”. Kuten edellä on todettu, riidanalaisen päätöksen 477─510 perustelukappaleesta, jotka koskevat perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan soveltamista TACA:n palvelusopimuksia koskeviin määräyksiin, ilmenee kyseisten ”ehtojen ja edellytysten”
tarkoittavan paitsi vuosina 1994 ja 1995 asetettua kieltoa tehdä erillisiä palvelusopimuksia, myös palvelusopimusten sisältöön
ja tekemiseen kohdistuvia tiettyjä rajoituksia, eli riidanalaisen päätöksen 489─501 perustelukappaleen mukaisesti suojalausekkeiden
kieltoa, yli vuoden pituisten sopimusten kieltoa (jota on jatkettu ensin kahteen ja sitten kolmeen vuoteen), kieltoa tehdä
useita sopimuksia kerrallaan, sopimussakkoja, palvelusopimusten luottamuksellisuutta ja itsenäisen toiminnan kieltämistä palvelusopimusten
yhteydessä.
522   Viimeksi mainittuja rajoituksia tarkasteltaessa on todettava, että riidanalaisen päätöksen 472─502 perustelukappaleessa ei
tehdä eroa sen perusteella, koskevatko nämä rajoitukset erillisiä palvelusopimuksia vai konferenssin palvelusopimuksia. Päinvastoin,
komissio korostaa nimenomaisesti riidanalaisen päätöksen 442 perustelukappaleessa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan
soveltamisen vaiheessa, että TACA:n osapuolten sopimia sääntöjä on sovellettu edelleen kyseisiin sääntöihin tehdyistä muutoksista
huolimatta ”kaikkiin TACA:n osapuolten tekemiin palvelusopimuksiin (sekä yhteisiin että erillisiin)”. On myös huomattava,
että yksi 487─501 perustelukappaleessa mainituista rajoituksista eli itsenäisen toiminnan kieltäminen voi tarkoittaa yksinomaan,
kuten 131─139 ja 449 perustelukappaleesta ilmenee, konferenssin palvelusopimuksia eikä erillisiä palvelusopimuksia. Kun komissio
toteaa 493 perustelukappaleessa, että kielto tehdä useita sopimuksia kerrallaan merkitsee sitä, että yhteisen palvelusopimuksen
osapuoli ei voi tehdä erillisiä palvelusopimuksia, se tarkoittaa nimenomaisesti konferenssin palvelusopimuksiin kohdistuvaa
rajoitusta. Huomattakoon vielä, että 472─502 perustelukappale kuuluvat riidanalaisen päätöksen osaan, joka koskee perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan soveltamista ”yhteisiin” palvelusopimuksiin (”XX Yhteiset palvelusopimukset ─ 85 artiklan 3 kohdan soveltaminen”).
523   Kun otetaan huomioon nämä perustelukappaleet ja se, että riidanalaisessa päätöksessä käytetyllä ilmaisulla ”yhteiset palvelusopimukset”
voidaan tarkoittaa konferenssin palvelusopimuksia, kuten komissio on vastineessaan todennut, on katsottava kantajien tavoin,
että riidanalaisesta päätöksestä voitaisiin päätellä, että siinä kielletään TACA:ta määrittämästä vapaasti konferenssin palvelusopimusten
sisältöä.
524   Riidanalaista päätöstä on kuitenkin luettava kokonaisuutena. Arvioidessaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamista
palvelusopimuksiin ─ selostettuaan ensin 445 perustelukappaleessa, että tätä määräystä sovelletaan ”sellaisiin yhteisiin palvelusopimuksiin,
joita TACA:n osapuolet ovat tehneet”, millä tarkoitetaan edellä 506 kohdassa selostetulla tavalla erillisten palvelusopimusten
kieltoa ─ komissio toteaa 447 perustelukappaleessa, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa sovelletaan lisäksi ”TACA:n
osapuolten väliseen sopimukseen, jossa asetetaan rajoituksia erillisten palvelusopimusten tekoedellytyksille”. Vastaavasti
perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisen osalta ─ todettuaan ensin, että asetuksessa N:o 4056/86 säädettyä ryhmäpoikkeusta
ei sovelleta ”sellaisiin yhteisiin palvelusopimuksiin, joita TACA:n osapuolet ovat tehneet” ─ komissio täsmentää riidanalaisen
päätöksen 464 perustelukappaleessa tästä seuraavan, että kyseistä ryhmäpoikkeusta ei sovelleta ”erillisten palvelusopimusten
tekoa tai niiden sisältöä koskeviin rajoituksiin”.
525   Tästä seuraa, että riidanalaisen päätöksen mukaan 487─501 perustelukappaleessa mainitut, palvelusopimusten sisältöön kohdistuvat
rajoitukset kuuluvat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan ─ ja ilman asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa
säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamista edellyttävät yksittäispoikkeuksen myöntämistä perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan
nojalla ─ ainoastaan, jos ne vaikuttavat edellytyksiin, joilla erillisiä palvelusopimuksia voidaan tehdä, joko määrittämällä
kyseisten sopimusten sisällön tai määrittämällä niiden olemassaolon edellytykset.
526   Erillisten palvelusopimusten sisältöä tarkasteltaessa 487─501 perustelukappaleesta ilmenee, että riidanalaisessa päätöksessä
kielletään TACA:n osapuolia sisällyttämästä näihin sopimuksiin suojalausekkeiden kieltoa, yli vuoden pituisten sopimusten
kieltoa (jota on sittemmin jatkettu ensin kahteen ja sitten kolmeen vuoteen) ja sopimussakkojen määrää. Vastaavasti erillisten
palvelusopimusten tekemisen edellytysten osalta samoista perustelukappaleista ilmenee, että riidanalaisessa päätöksessä kielletään
TACA:n osapuolia vaatimasta TACA-sopimuksen palvelusopimuksia koskevien määräysten mukaisesti erillisten palvelusopimusten
ehtojen paljastamista ja ─ sikäli kuin kyse on kiellosta tehdä useita sopimuksia kerrallaan ja itsenäisen toiminnan kieltämisestä
─ estämästä konferenssin palvelusopimuksen osapuolia tekemästä erillisiä palvelusopimuksia ja harjoittamasta itsenäistä toimintaa
konferenssin palvelusopimusten osalta.
527   Sen sijaan, sikäli kuin TACA:n osapuolten tekemien konferenssin palvelusopimusten ehdot eivät vaikuta erillisten palvelusopimusten
sisältöön tai tekemiseen, riidanalaisessa päätöksessä ei kielletä kyseisiä osapuolia, jollei perustamissopimuksen 86 artiklan
soveltamisesta muuta johdu, määräämästä vapaasti konferenssin puitteissa niiden sisältöä ja muun muassa niiden kestoa tai
sopimussakkojen määrää. Tältä osin pitää tosin paikkansa, että riidanalaisen päätöksen 487─501 perustelukappaleessa mainitut
tietyt rajoitukset koskevat TACA:n osapuolia, jotka ovat tehneet konferenssin palvelusopimuksia. Kuten edellä on todettu,
nämä rajoitukset eivät kuitenkaan määritä tällaisten sopimusten sisältöä vaan korkeintaan määrittävät välillisesti erillisten
palvelusopimusten tai itsenäisen toiminnan edellytykset.
528   Kuten komissio on todennut sekä kirjelmissään että vastauksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin
ja istunnossa vastauksena tältä osin esitettyihin täsmällisiin kysymyksiin, yhtä vähän kuin riidanalaisessa päätöksessä kielletään
perustamissopimuksen 85 artiklan nojalla TACA:n osapuolia tekemästä konferenssin palvelusopimuksia, yhtä vähän siinä kielletään
niitä tämän saman määräyksen nojalla määrittämästä vapaasti kyseisten sopimusten sisältöä, sillä komissio katsoo riidanalaisessa
päätöksessä oikeuden tehdä konferenssin palvelusopimuksia merkitsevän välttämättä oikeutta määrätä vapaasti niiden sisällöstä,
jollei perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisesta muuta johdu.
529   Näin ollen on todettava, että esillä olevilla kanneperusteilla ei ole kohdetta.
2. Säännöt erillisten palvelusopimusten tekemisestä ja sisällöstä
a)  Asianosaisten lausumat
530   Kantajien mukaan komission riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappaleessa ilmaisema kanta, jonka mukaan ”sellaisille yhteisille
palvelusopimuksille, joita TACA:n osapuolet ovat tehneet”, ei myönnetä ryhmäpoikkeusta, minkä vuoksi myöskään erillisiä palvelusopimuksia
rajoittavalle sopimukselle ei voida myöntää ryhmäpoikkeusta, ei ole perusteltu ja on epälooginen. Komissio ei ole selittänyt
syitä, joiden vuoksi asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädettyä poikkeusta ei sovelleta rajoituksiin, jotka koskevat erillisten
palvelusopimusten tekemistä ja niiden sisältöä.
531   Kantajat huomauttavat, että ainoa näennäinen perustelu komission johtopäätökselle on se, että koska asetuksen N:o 4056/86
3 artiklaa ei sovelleta oikeuteen tehdä konferenssin palvelusopimuksia, sitä ei voida soveltaa myöskään sopimukseen, jolla
asetetaan rajoituksia erillisten palvelusopimusten sisällölle. Kantajat katsovat kuitenkin, että vaikka ryhmäpoikkeusta ei
sovelleta oikeuteen tehdä konferenssin palvelusopimuksia, konferenssin jäsenillä on oikeus sopia siitä, etteivät ne tee erillisiä
sopimuksia, ja oikeus sopia näiden sopimusten sisältöä koskevista rajoituksista.
532   Kantajat katsovat myös, että koska konferenssin jäsenillä on oikeus kieltää erilliset palvelusopimukset, tästä seuraa, että
mikään tämän kiellon lievennys ei merkitse kilpailunrajoitusta, jota ei voitaisi hyväksyä. Tämän vuoksi ne katsovat, että
toteamus, jonka mukaan ryhmäpoikkeusta ei sovelleta erillisten palvelusopimusten tekemistä ja sisältöä koskeviin sääntöihin,
perustuu virheelliseen toteamukseen, jonka mukaan tällaisten sopimusten kielto ei kuulu ryhmäpoikkeuksen piiriin.
533   Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että nämä kanneperusteet ovat perusteettomia.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
534   Esillä olevilla kanneperusteillaan kantajat kiistävät komission arvioinnit asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädetyn ryhmäpoikkeuksen
soveltamisesta TACA:n sääntöihin, jotka koskevat erillisten palvelusopimusten tekemistä ja sisältöä.
535   Kantajat vetoavat ensinnäkin siihen, että riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappaleessa on epäjohdonmukainen perustelu
sille, että ryhmäpoikkeusta ei sovelleta erillisten palvelusopimusten kieltoon ja tällaisten sopimusten tekemistä ja sisältöä
koskeviin rajoituksiin.
536   Huomattakoon, että komissio on riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappaleessa katsonut seuraavaa: ”Sellaiset yhteiset palvelusopimukset,
joita TACA:n osapuolet ovat tehneet, eivät kuulu ryhmäpoikkeukseen oikeutettuun perinteiseen konferenssitoimintaan, koska
ne otettiin käyttöön vasta Yhdysvaltain ─ ─ merilain (US Shipping Act) tullessa voimaan. Tästä seuraa myös, että erillisten
palvelusopimusten tekoa tai niiden sisältöä koskeville rajoituksille ei myönnetä ryhmäpoikkeusta, ja jotta niille voitaisiin
myöntää yksittäispoikkeus, on voitava osoittaa niiden täyttävän EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan ─ ─ edellytykset.”
537   On myönnettävä, että kuten kantajat väittävät, komission päättely ei tältä osin ole lainkaan johdonmukaista. Sillä, että TACA:n
tekemät yhteiset palvelusopimukset eivät kuulu TACA:n perinteisiin käytäntöihin, ei voida loogisesti perustella sitä, että
rajoitukset erillisten sopimusten tekemiselle, mukaan luettuna niiden kieltäminen täysin vuosina 1994 ja 1995, sekä niiden
sisältöä koskevat rajoitukset eivät kuulu ryhmäpoikkeuksen piiriin.
538   Vaikka riidanalaisen päätöksen perustelut ovatkin tältä osin virheelliset, on kuitenkin todettava 1381─1385 kohdassa esitettävillä
perusteilla, jotka liittyvät asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn menettelyn noudattamatta jättämistä koskevien kanneperusteiden
tutkintaan, että komissio on perustellusti katsonut riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappaleessa, että erillisten palvelusopimusten
kielto vuosina 1994 ja 1995 ja rajoitukset erillisten palvelusopimusten tekemiselle ja sisällölle vuodesta 1996 eivät kuulu
ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan.
539   Esillä oleva kanneperuste on näin ollen hylättävä.
540   Toiseksi kantajat väittävät, että koska erillisten palvelusopimusten kieltoon sovelletaan ryhmäpoikkeusta, tästä seuraa, että
myös kaikkiin tämän kiellon lievennyksiin on sovellettava kyseistä poikkeusta.
541   Tältä osin riittää, kun todetaan, että jäljempänä 1381─1385 kohdassa esitettävillä perusteilla, jotka liittyvät asetuksessa
N:o 4056/86 säädetyn menettelyn noudattamatta jättämistä koskevien kanneperusteiden tutkintaan, erillisten palvelusopimusten
kieltoon ei sovelleta ryhmäpoikkeusta.
542   Koska esillä olevan kanneperusteen taustalla oleva olettamus on näin ollen virheellinen, se on hylättävä pelkästään tällä
perusteella.
3.  Itsenäisen toiminnan kieltäminen palvelusopimusten osalta
a)  Asianosaisten lausumat
543   Kantajat väittävät, että riidanalainen päätös ei sisällä yhtään perustelua komission väitteelle, jonka mukaan itsenäisen toiminnan
kieltoon konferenssin palvelusopimusten osalta ei voida soveltaa asetuksessa N:o 4056/86 säädettyä ryhmäpoikkeusta tai myöntää
sille yksittäispoikkeusta.
544   Komissio väittää ECTU:n tukemana, että tämä kanneperuste on perusteeton.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
545   Kuten kantajat huomauttavat, riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappaleessa ainoastaan todetaan, että itsenäisen toiminnan
kieltoon konferenssin palvelusopimusten osalta ei sovelleta asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta,
esittämättä tältä osin mitään täsmentävää selitystä.
546   On kuitenkin muistettava, että komissio on riidanalaisen päätöksen 451─471 perustelukappaleessa selittänyt yksityiskohtaisesti
syyt, joiden vuoksi konferenssin palvelusopimukset eivät kuulu kyseisen poikkeuksen piiriin. Koska komissio on todennut, että
konferenssin palvelusopimuksiin ei sovelleta asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta sillä perusteella,
että näissä sopimuksissa määrätyt hinnat vaihtelevat rahdinantajan mukaan eivätkä siten muodosta yhdenmukaisia tai yhteisiä
kuljetusmaksuja, tästä seuraa, että lisärajoitukseen, jolla on tarkoitus varmistaa konferenssin palvelusopimuksissa määrättyjen
hintojen soveltaminen kieltämällä itsenäinen toiminta niiden osalta, ei samasta syystä voida soveltaa tätä ryhmäpoikkeusta.
547   Tarkasteltaessa yksittäispoikkeuksen myöntämistä perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla voidaan vain todeta, että
riidanalaisen päätöksen 500 perustelukappaleessa todetaan, että kantajat eivät ole osoittaneet, millä perusteella kyseinen
kielto täyttää edellytykset yksittäispoikkeuksen myöntämiselle, ja että itsenäisen toiminnan harjoittaminen oli aikaisemmin
sallittua. Riidanalaisen päätöksen 501 perustelukappaleessa todetaan, että itsenäisen toiminnan kieltäminen palvelusopimusten
yhteydessä ei vaikuta välttämättömältä, varsinkin kun otetaan huomioon itsenäinen toiminta tariffihinnoissa itsessään ja se,
ettei tästä kiellosta ole mitään hyötyä kuluttajille.
548   Tästä seuraa, että kantajat saavat riidanalaisen päätöksen perusteella riittävät tiedot arvioidakseen, onko riidanalaisessa
päätöksessä sovellettu asianmukaisesti asetusta N:o 4056/86 ja perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohtaa itsenäisen toiminnan
kieltämiseen palvelusopimusten osalta, tai onko siinä sitä vastoin mahdollisesti virhe, joka oikeuttaa sen pätevyyden riitauttamisen
(asia T-49/95, Van Megen Sports v. komissio, tuomio 11.12.1996, Kok. 1996, s. II-1799, 51 kohta).
549   Näin ollen riidanalainen päätös on näiltä osin oikeudellisesti riittävällä tavalla perusteltu ja esillä oleva perustelujen
puutteellisuutta koskeva kanneperuste on tämän vuoksi hylättävä.
Kolmas osa, joka koskee riidanalaisen päätöksen arviointeja huolintapalkkioita koskevista säännöistä
A  Asianosaisten lausumat
550   Ensinnäkin kantajat väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä ei oteta huomioon konferenssin jäsenten huolintapalkkioiden
enimmäismäärästä tekemien sopimusten syntyhistorian oikeudellista merkitystä ja tapaa, jolla Yhdysvaltojen oikeudessa käsitellään
näitä sopimuksia, ja että tästä syystä sekä perustelujen puuttumisen vuoksi riidanalaisen päätöksen 2 ja 4 artikla pitäisi
kumota.
551   Kantajat väittävät, että komissio on tulkinnut suppeasti asetuksen N:o 4056/86 3 artiklaan sisältyvää ilmaisua ”kuljetusmaksujen
ja -ehtojen vahvistaminen” ja että sen lähestymistapa poikkeaa tältä osin sen muualla, muun muassa palvelusopimusten osalta
omaksumasta lähestymistavasta. Sopimukset huolintapalkkioiden enimmäismäärän vahvistamisesta ovat olleet käytäntönä 1900-luvun
alusta paitsi Yhdysvalloissa myös muissa maissa. Kantajat väittävät, että Yhdysvalloissa konferenssien osapuolet voivat sopia
huolintapalkkioiden määristä, tasoista tai ehdoista.
552   Toiseksi kantajat vetoavat siihen, että kuljetusmaksujen ja huolitsijoille maksettujen summien välillä on ”suora ja välttämätön
yhteys”, minkä vuoksi huolintapalkkioiden enimmäismääriä koskevaa sopimusta on pidettävä välttämättömänä ja liitännäisenä
seurauksena kuljetusmaksuja koskevasta sopimuksesta, johon sovelletaan asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta.
553   Kolmanneksi kantaja asiassa T-213/98 väittää, että komissio ei ole ymmärtänyt huolitsijan asemaa ja tämän sopimussuhdetta
linjavarustamoon ja sen asiakkaaseen (rahdinantajaan). Huolitsija ei tavallisesti tarjoa mitään palvelua varustamolle; huolitsijan
ja varustamon välillä ei ole sopimusta tällaisten palvelujen tarjoamisesta eikä huolintapalkkio ole korvaus tällaisista palveluista.
Tämän vuoksi komissio on arvioinut kyseistä sopimusta virheellisesti perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan ja 85 artiklan
3 kohdan kannalta.
554   Kantaja katsoo, että riidanalaiseen päätökseen sisältyvä kuvaus tavasta, jolla huolitsijat toimijat markkinoilla, on tietyssä
kohdassa epätäsmällinen. Manner-Euroopassa pääsääntönä on nimittäin, että vaikka huolitsija toimii asiakkaaseen (rahdinantajaan)
nähden asiamiehenä, hän toimii linjavarustamoon nähden toimeksiantajana. Huolitsijan palkkio on tällöin todellisuudessa alennus
kuljetusmaksusta ja vähennetään hinnasta, jonka huolitsija maksaa varustamolle kuljetussopimuksen perusteella. TACA-sopimus,
jossa vahvistetaan huolintapalkkioiden enimmäismäärät Manner-Euroopassa, on siten sopimus, jonka tarkoituksena on kuljetusmaksujen
ja -ehtojen vahvistaminen asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
555   Kantaja huomauttaa, että komission arviointi puolestaan perustuu käsitykseen, jonka mukaan TACA:n jäsenet maksavat huolintapalkkiot
maksuina huolitsijoiden tarjoamista tietyistä palveluista linjavarustamoille. Tämä käsitys on virheellinen.
556   Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa huolitsijan täsmällinen asema vaihtelee tapauskohtaisesti. Tämä voi toimia asiamiehenä,
jolloin kuljetussopimus tehdään linjavarustamon ja rahdinantajan välillä. Tietyissä tapauksissa huolitsija voi tehdä sopimuksen
linjavarustamon kanssa.
557   Kantaja katsoo, että samat analyysin virheet koskevat soveltuvin osin komission arviointia Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin
tilanteesta. Se, että näissä maissa huolitsijoille ei makseta mitään summaa, vahvistaa, että viimeksi mainitut eivät tarjoa
mitään erillistä palvelua linjavarustamoille ja että ainoat palvelut, joita he suorittavat, tarjotaan heidän asiakkailleen
(rahdinantajille), jotka ainoina maksavat heille palkkion. Tästä seuraa kantajan mukaan, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa
ja Irlannissa kielto maksaa huolitsijoille välityspalkkiota merkitsee pelkästään kieltoa myöntää alennuksia kuljetusmaksuista.
558   Neljänneksi kantaja asiassa T-213/98 lisää, että riidanalainen päätös on perusteltu puutteellisesti seuraavilta osin:
–       ainoat huolitsijoiden tarjoamat välityspalvelut kyseessä olevassa tilanteessa ovat heidän tarjoamansa palvelut asiakkailleen
(rahdinantajille), joiden asiamiehiä he ovat
–       riidanalaisessa päätöksessä ei ole mitään kuvasta palveluista, joita huolitsijoiden oletetaan tarjoavan linjavarustamoille,
eikä siinä selitetä, miten nämä palvelut eroavat rahdinantajille tarjotuista palveluista
–       riidanalaisessa päätöksessä ei yksilöidä linjavarustamoiden ja huolitsijoiden välisiä sopimussuhteita tai muita suhteita,
joiden nojalla tällaisia palveluja oletetaan tarjottavan linjavarustamoille, kun taas todellisuudessa ei ole olemassa erillistä
sopimusta tällaisista palveluista ja ainoa sopimussuhde rahdinantajan ja varustamon välillä on se, jonka nojalla rahdinantaja
toimii Manner-Euroopassa toimeksiantajana kyseisen varustamon kanssa tehdyn kuljetussopimuksen osalta.
559   Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että yksikään näistä kanneperusteista ei ole perusteltu.
B  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
560   Esillä olevilla kanneperusteillaan kantajat, jotka eivät kiistä sitä, että kyseinen sopimus rajoittaa kilpailua perustamissopimuksen
85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, väittävät, että riidanalainen päätös on useilta osin virheellinen, kun sen 509─511
perustelukappaleessa todetaan, ettei kyseiseen sopimukseen voida soveltaa asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta.
561            Asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädetty ryhmäpoikkeus koskee sopimuksia kuljetusmaksujen ja -ehtojen vahvistamisesta
linjakonferensseissa, joiden on kyseisen asetuksen 1 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti sovellettava ”yhdenmukaisia
tai yhteisiä kuljetusmaksuja ─ ─ varustamopalvelujen tarjoamisesta”.
562   Tästä seuraa, että jotta linjakonferenssin jäsenten tekemiin sopimuksiin hintojen vahvistamisesta voitaisiin soveltaa asetuksen
N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta, sopimuksilla on vahvistettava yhdenmukaiset tai yhteiset kuljetusmaksut
(TAA-tapauksessa annetun tuomion 138─143 kohta).
563   Kuten riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleesta ilmenee, kyseinen sopimus koskee TACA-sopimuksen 5 artiklan 1 kohdan
c alakohdan mukaisesti sitä, että TACA-sopimuksen osapuolet sopivat välitystoimen määristä, tasoista ja maksuista sekä huolintapalkkioista
mukaan lukien määrien maksuajat ja -ehdot sekä sellaisten henkilöiden nimeäminen, jotka voivat toimia välittäjinä.
564   Tällaisella sopimuksella ei vahvisteta asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja kuljetusmaksuja,
vaan sillä vahvistetaan ainoastaan linjakonferenssin jäsenten huolitsijoille maksamat välityspalkkiot korvauksena näiden tarjoamista
kuljetusten välityspalveluista rahdinantajien asiamiehinä. Tällaisia palveluja, jotka muodostuvat riidanalaisen päätöksen
163 kohdasta ilmenevällä tavalla varustamon suorittaman kuljetuksen järjestämisestä ja niiden ehtojen ja edellytysten neuvottelemisesta,
joiden perusteella kuljetus toteutetaan, sekä hallinnollisten muodollisuuksien täyttämisestä, kuten asiakirjojen laatimisesta
ja tulliselvitysten hoitamisesta, ei voida rinnastaa varsinaisiin merikuljetuspalveluihin, jotka ovat ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan
kuuluvien kuljetusmaksujen kohteena. Näin ollen on huomattava, että toisin kuin kuljetusmaksut, jotka rahdinantajat maksavat
varustamoille, kyseisen sopimuksen kohteena olevat välityspalkkiot maksavat varustamot rahdinantajien asiamiehille.
565   Näissä olosuhteissa komissio on perustellusti jättänyt soveltamatta asetuksen N:o 4056/86  3 artiklaa kyseiseen sopimukseen.
566   Yksikään kantajien esittämistä kanneperusteista ei saata tätä johtopäätöstä kyseenalaiseksi.
567   Tarkasteltaessa ensinnäkin kanneperustetta, jonka mukaan kuljetusmaksujen ja huolitsijoille maksettujen summien välillä on
suora ja välttämätön yhteys, voidaan vain todeta, että vaikka kantajat vetoavat tällaiseen yhteyteen, ne eivät selitä, mistä
se muodostuu. Huomattakoon myös, että kuten komissio perustellusti toteaa riidanalaisen päätöksen 517 perustelukappaleessa,
asian T-213/98 kantajan korostama seikka, jonka mukaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa varustamot eivät maksa
huolitsijoille mitään välityspalkkiota, viittaa päinvastoin siihen, ettei kyseinen sopimus ole mitenkään välttämätön kuljetusmaksujen
vahvistamiselle.
568   Vaikka tällainen suora ja välttämätön yhteys näytettäisiin toteen, kyseiseen asetukseen ei kuitenkaan voitaisi soveltaa asetuksen
N:o 4056/86 3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta. Oikeuskäytännössä on vakiintuneesti katsottu, että kun otetaan huomioon
perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätty yleinen kielto toteuttaa kilpailua rajoittavia yritysten välisiä järjestelyjä,
ryhmäpoikkeusasetuksessa säädettyjä poikkeussäännöksiä on luonnostaan tulkittava suppeasti (asia T-9/92, Peugeot v. komissio,
tuomio 22.4.1993, Kok. 1993, s. II-493, Kok. Ep. XIV, s. II-57, 37 kohta ja yhdistetyt asiat T-24/93─T-26/93 ja T-28/93, Compagnie
maritime belge transports ym. v. komissio, tuomio 8.10.1996, Kok. 1996, s. II-1201, 48 kohta, ns. CEWAL-tapaus). On kuitenkin
muistettava, että asetuksen N:o 4056/86 soveltamisala on saman asetuksen 1 artiklan 2 kohdan mukaan rajoitettu ainoastaan
satamasta satamaan suoritettaviin merikuljetuksiin. Näin ollen kyseisen asetuksen 3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta ei
voida ulottaa palveluihin, jotka eivät sellaisinaan ole asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan kuuluvia merikuljetuspalveluja,
vaikka niitä oletettaisiinkin voitavan pitää liitännäisinä tai välttämättöminä palveluina satamasta satamaan suoritettavalle
merikuljetukselle. Tämä pätee sitäkin suuremmalla syyllä esillä olevassa asiassa, jossa nämä palvelut kuuluvat erillisille
markkinoille, joilla huolitsijat kilpailevat muiden taloudellisten toimijoiden, muun muassa NVOCC-yritysten kanssa, kuten
riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappaleesta ilmenee (ks. vastaavasti edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion
261 kohta).
569   Tutkittaessa tämän jälkeen kanneperustetta, jonka mukaan kyseinen sopimus heijastaa linjakonferenssien käytäntöä sekä Yhdysvalloissa
että muissa maissa, on korostettava, että asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamista tiettyyn
sopimukseen ei voida arvioida pelkästään sillä perusteella, että sopimus on osa käytäntöä, vaan se riippuu ennen kaikkea siitä,
kuuluuko tämä sopimus kyseisen ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan. Oikeuskäytännön mukaan kansalliset käytännöt, vaikka ne olisivatkin
yhteiset kaikille jäsenvaltioille, eivät voi saada etusijaa perustamissopimuksen kilpailusääntöjen soveltamiseen nähden (edellä
162 kohdassa mainittu asia VBVB ja VBBB v. komissio, tuomion 40 kohta). Sitä suuremmalla syyllä tiettyjen kolmansien maiden
käytännöt eivät voi määrätä sitä, miten yhteisön oikeutta sovelletaan (edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion
341 kohta).
570   Tästä seuraa, että kantajien esille tuoma seikka, jonka mukaan kyseinen sopimus heijastaa linjakonferenssien käytäntöä sekä
Yhdysvalloissa että muissa maissa, ei sellaisenaan voi tosiasiallisesti osoittaa, että komissio olisi virheellisesti jättänyt
soveltamatta asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta kyseiseen sopimukseen.
571   Sikäli kuin kantajat vetoavat vielä perustelujen puutteellisuuteen tältä osin, esillä oleva kanneperuste on päällekkäinen
sen erityisen kanneperusteen kanssa, jonka mukaan Yhdysvaltojen oikeuden huomiotta jättäminen on perusteltu puutteellisesti
ja jota tutkitaan jäljempänä erikseen 1396─1411 kohdassa.
572   Asian T-213/98 kantajan esittämästä kanneperusteesta, jonka mukaan linjavarustamojen maksamat huolintapalkkiot eivät muodostu
tarjottujen palvelujen hinnasta vaan vähennetään kuljetusmaksusta, voidaan vain todeta, että tämä kanneperuste perustuu virheelliseen
olettamukseen, jonka mukaan huolitsijat eivät tarjoaisi lainkaan palveluja linjavarustamoille. Komissio on riidanalaisen päätöksen
163 perustelukappaleessa todennut, eikä kantaja ole sitä kiistänyt, että kun huolitsijat toimivat rahdinantajien asiamiehinä,
heidän tehtävänään on järjestää varustamon suorittama kuljetus ja neuvotella ehdot ja edellytykset, joiden perusteella kuljetus
toteutetaan, sekä hoitaa hallinnolliset muodollisuudet. Tällaisten palvelujen on katsottava hyödyttävän paitsi rahdinantajia,
myös linjavarustamoja, sillä niiden tarkoituksena on helpottaa merikuljetussopimuksen tekemistä ja täytäntöönpanoa.
573   Se, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa linjavarustamot eivät maksa lainkaan välityspalkkiota huolitsijoille,
ei myöskään millään tavoin osoita, että huolitsijat eivät tarjoaisi näille varustamoille mitään palveluja, vaan se viittaa
pikemminkin, kuten kantaja itsekin näyttää myöntävän, näissä jäsenvaltioissa tehtyyn välityspalkkioiden maksamisen kieltävään
sopimukseen, joka rajoittaisi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kannalta kilpailua enemmän kuin kyseessä oleva sopimus.
574   Tämän saman kantajan esittämän, perustelujen puutteellisuutta koskevan kanneperusteen osalta on huomattava, että tämän kantajan
esittämällä kritiikillä pyritään todellisuudessa kiistämään komission riidanalaisessa päätöksessä esittämät arvioinnit huolitsijoiden
tarjoamista palveluista ja heidän oikeudellisesta asemastaan suhteessa linjavarustamoihin ja rahdinantajiin. Tällaiset väitteet,
jotka on edellä esitetyillä perusteilla hylättävä, ovat kuitenkin merkityksettömiä perusteluvelvollisuuden noudattamista tutkittaessa
(edellä 191 kohdassa mainittu PVC II -tapaus, tuomio 20.4.1999, 389 kohta).
575   Vaikka kantajien esillä olevan kanneperusteen yhteydessä esittämillä väitteillä katsottaisiinkin pyrittävän riidanalaisen
päätöksen perustelujen kiistämiseen, on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission on EY:n perustamissopimuksen
190 artiklan (josta on tullut EY 253 artikla) perusteella mainittava ne tosiseikat tai oikeudelliset seikat, jotka ovat merkityksellisiä
päätöksen perustelemiseksi oikeudellisesti, sekä päätöksen tekemiseen johtaneet näkökohdat, mutta tässä määräyksessä ei aseteta
komissiolle velvollisuutta käsitellä päätöksessään kaikkia niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joita on käsitelty
hallinnollisessa menettelyssä (ks. mm. asia 42/84, Remia ym. v. komissio, tuomio 11.7.1985, Kok. 1985, s. 2545, Kok. Ep. VIII,
s. 287, 26 ja 44 kohta). Komissiolla on perustamissopimuksen 190 artiklan nojalla enintään velvollisuus vastata yksityiskohtaisesti
kantajien hallinnollisessa menettelyssä esittämiin olennaisiin väitteisiin (edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus,
tuomion 426 kohta).
576   Esillä olevassa asiassa on kuitenkin todettava, että kantaja ei ole hallinnollisen menettelyn kuluessa eikä varsinkaan vastauksessaan
väitetiedoksiantoon esittänyt mitään näyttöä kiistääkseen komission väitetiedoksiannossa esittämät arvioinnit huolitsijoiden
tarjoamista palveluista ja heidän oikeudellisesta asemastaan suhteessa linjavarustamoihin ja rahdinantajiin. On selvää, ettei
komissiota voida arvostella perusteluvelvollisuuden noudattamisen kannalta siitä, ettei se ole ottanut riidanalaisessa päätöksessä
kantaa seikkoihin, joita ei ole esitetty sille ennen kyseisen päätöksen tekemistä.
577   Kaikista näistä syistä on syytä hylätä kokonaisuudessaan kantajien esittämä kanneperuste, joka koskee komission arviointia
huolintapalkkioita koskevasta sopimuksesta.
Johtopäätös kanneperusteista, joiden mukaan perustamissopimuksen 85 artiklaa ja asetuksen N:o 1017/68  2 artiklaa ei ole rikottu
ja perustelut ovat tältä osin eri tavoin puutteellisia
578   Kaiken edellä esitetyn perusteella esillä olevat kanneperusteet on kokonaisuudessaan hylättävä.

III  Kanneperusteet, joiden mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa ei ole rikottu ja perustelut ovat tältä osin eri tavoin
puutteellisia
579   Esillä olevat kanneperusteet on esitetty kolmessa eri osassa. Ensimmäisessä osassa kantajat kiistävät sen, että niiden asemaa
voitaisiin arvioida yhdessä. Toisessa osassa ne väittävät, että TACA:n jäsenillä ei ole yhteistä määräävää markkina-asemaa.
Kolmannen kanneperusteen yhteydessä ne kiistävät molemmat määräävän markkina-aseman väärinkäytöt, joihin komissio katsoo riidanalaisessa
päätöksessä niiden syyllistyneen.

Alustava toteamus esillä olevien kanneperusteiden tutkittavaksi ottamisesta
580   Komissio väittää aluksi, että perustamissopimuksen 86 artiklaa koskeva kannekirjelmien osa on jätettävä tutkimatta siltä osin
kuin siinä vaaditaan riidanalaisen päätöksen perusteluissa esitettyjen tosiseikkoja koskevien arviointien kumoamista (edellä
499 kohdassa mainittu asia NBV ja NVB v. komissio).
581   On kuitenkin todettava, että esillä olevilla kanneperusteillaan kantajat eivät vaadi riidanalaisen päätöksen perusteluissa
esitettyjen tosiseikkoja koskevien arviointien kumoamista vaan kyseisten arviointien kyseenalaistamista sikäli kuin ne ovat
tarpeellinen tuki riidanalaisen päätöksen päätösosan 5─7 artiklalle, joiden kumoamista kantajat vaativat ja joiden mukaan
komissio on ensinnäkin todennut TACA:n osapuolten käyttäneen väärin määräävää asemaansa muuttamalla markkinoiden kilpailurakennetta
vahvistaakseen TACA:n määräävää asemaa ja asettamalla rajoituksia palvelusopimusten tekemiselle ja niiden sisällölle ja toiseksi
määrännyt näitä osapuolia lopettamaan nämä väärinkäytöt.
582   Tämän vuoksi komission esittämä oikeudenkäyntiväite, jonka mukaan kanne olisi tältä osin jätettävä tutkimatta, on hylättävä
perusteettomana.

Ensimmäinen osa, jonka mukaan TACA:n osapuolilla ei ole ollut yhteistä määräävää asemaa
583   Kantajat kiistävät, että TACA:n jäsenten asemaa voitaisiin arvioida yhdessä. Tämän kanneperusteiden osan tueksi ne väittävät
komission tehneen arviointivirheitä ensinnäkin TACA:n osapuolten taloudellisia yhteyksiä ja toiseksi näiden samojen osapuolten
keskinäistä kilpailua arvioidessaan.
A  Kanneperusteet, joiden mukaan TACA:n osapuolten taloudellisia yhteyksiä on arvioitu virheellisesti
1.  Asianosaisten lausumat
584   Kantajat huomauttavat, että riidanalaisen päätöksen 526─531 kohdassa mainitaan viisi yhteyttä, joita ovat tariffi, TACA-sopimuksen
täytäntöönpanotoimet, TACA:n sihteeristö, liiketoimintasuunnitelman julkaiseminen ja konsortiosopimukset.  Kantajat katsovat,
että arvioitiinpa näitä seikkoja sitten erikseen tai yhdessä, ne ovat riittämättömiä perusteluja sille, että niiden asemaa
relevanteilla markkinoilla voitaisiin arvioida yhdessä.
585   Ensinnäkin tariffin osalta kantajat väittävät, että Yhdysvaltojen oikeudessa (US Shipping Actin mukaan) velvollisuus noudattaa
tariffia ei muodosta taloudellista yhteyttä, joka on omiaan johtamaan samanlaiseen markkinakäyttäytymiseen, sillä Yhdysvaltojen
oikeudessa linjakonferenssin jäsenillä on oikeus poiketa tariffista itsenäisen toiminnan yhteydessä. Kantajat täsmentävät,
että tariffi sisältää sekä ”tavanomaisia maksuja” että erilaisia poikkeuksia näistä maksuista. Nämä poikkeusmekanismit ovat
yhtä laillisia kuin itse maksut. Kantajien mukaan komission väite merkitsisi sitä, että kaikkien linjakonferenssien ja hintakartellien
osapuolia on arvioitava yhdessä perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta, mikä johtaisi siihen, että perustamissopimuksen
85 artiklan kannalta merkityksellisiä todisteita käytettäisiin uudelleen tehtäessä johtopäätöksiä perustamissopimuksen 86
artiklan soveltamisen osalta.
586   Toiseksi kantajat väittävät, että täytäntöönpanotoimet ovat tavanomaisia linjakonferensseissa ja että US Federal Maritime
Commission (jäljempänä FMC) suhtautuu niihin myönteisesti kilpailua suojaavina keinoina, kun niillä pyritään estämään konferenssien
jäsenten rahdinantajiin nähden syrjiviä käytäntöjä. Koska näillä toimenpiteillä vain turvataan TACA-sopimuksessa määrättyjen
velvoitteiden noudattaminen, niitä ei voida loogisesti pitää yhteytenä sinänsä. Tämänkaltaiset toimenpiteet eivät kantajien
mukaan rajoita TACA:n jäsenten välistä kilpailua.
587   Kolmanneksi kantajat korostavat TACA:n sihteeristön asemaa tarkastellessaan, että palvelusopimuksia neuvoteltaessa sihteeristö
noudattaa konferenssin jäsenten antamia ohjeita. Ne täsmentävät, ettei voida väittää, kuten komissio tekee, että sihteeristö
osallistuisi erillisten palvelusopimusten neuvottelemiseen rahdinantajan tahdon vastaisesti. Silloinkin, jos rahdinantaja
päättää ottaa sihteeristön mukaan erillisten palvelusopimusten neuvotteluihin, sihteeristö osallistuu erittäin harvoin kaupallisten
sopimusehtojen neuvottelemiseen. Tämän jälkeen ne toteavat, että palvelusopimusten täytäntöönpanossa sihteeristöllä on puhtaasti
hallinnollinen asema, jolla ei ole merkitystä jäsenten kilpailuaseman kannalta. Myös lehdistötiedotteiden julkaisemisen osalta
kantajat katsovat, että kyse on tavanomaisista hallinnollisista tehtävistä, joilla pyritään varmistamaan tiedonkulku rahdinantajien
kanssa.
588   Neljänneksi kantajat huomauttavat, että liiketoimintasuunnitelman julkaisemisella on tarkoitus ilmoittaa tariffiin ja konferenssin
palvelusopimuksiin tehdyt muutokset. Koska konferenssin jäsenten on sovittava tariffista, kantajat katsovat, että tämä säännönmukainen
ilmoitus ei voi sellaisenaan merkitä yhteyttä ja sitä, että konferenssi noudattaisi ”yhteistä kaupallista strategiaa” (riidanalaisen
päätöksen 530 perustelukappale). Kantajat toteavat vielä, että liiketoimintasuunnitelmalla on tarkoitus edistää rahdinantajien
kuulemista asetuksen N:o 4056/86  5 artiklan 1 kohdassa edellytetyllä tavalla.
589   Viidenneksi kantajat huomauttavat, että ne kuuluvat samaan konsortioon. Lisäksi ne korostavat, että konsortiosopimusten avulla
voidaan lisätä teknistä ja operationaalista tehokkuutta, jolla myötävaikutetaan linjakonferenssien kilpailukykyyn, kuten perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta linjaliikennettä harjoittavien varustamoiden sopimuksiin, päätöksiin ja yhdenmukaistettuihin
menettelytapoihin (konsortiot) 25 päivänä helmikuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 479/92 (EYVL L 55, s. 3) neljännessä
ja kuudennessa perustelukappaleessa katsotaan. Komissio on todennut P & O:n ja Nedlloydin välistä yhteenliittymää koskevassa
päätöksessään (19.12.1996 tehty neuvoston asetukseen (ETY) N:o 4064/89 perustuva komission päätös keskittymän (Asia N:o IV/M.831
─ P & O/ROYAL NEDLLOYD) julistamisesta yhteismarkkinoille soveltuvaksi (EYVL 1997, C 110, s. 7)), että ”kilpailua on konsortion
sisällä ensinnäkin sen vuoksi, että varustamot markkinoivat palvelujaan erikseen, ja toiseksi niiden palvelujen laadun vuoksi,
esimerkiksi erikoiskaluston käyttöön antamisen, logististen (esimerkiksi kontteihin laittaminen) ja intermodaalisten palvelujen
tarjoamisen sekä dokumentoinnin, tietojenkäsittely mukaan lukien, nopeuden ja laadun vuoksi” (65 kohta). Kantajien mukaan
osallistumisella konsortiosopimuksiin on merkitystä taloudellisena yhteytenä ainoastaan, jos kyseisten sopimusten osapuolet
omaksuvat samanlaisen markkinakäyttäytymisen. Näin ei kuitenkaan ole esillä olevassa asiassa. Päinvastoin, TACA:n jäsenten
osallistuminen eri konsortioihin pikemminkin lisää kantajien mielestä niiden keskinäistä kilpailua.
590   Kantaja asiassa T-212/98 väittää vielä, että komission toteamus, jonka mukaan yhteydet kantajan itsensä ja muiden TACA:n jäsenten
välillä ovat riittävän vahvat yhteisen määräävän markkina-aseman perustelemiseksi, perustuu virheelliseen arviointiin niiden
välisistä taloudellisista yhteyksistä. Kantaja toteaa, että sen markkinaosuus kyseessä olevasta liikenteestä (alle 0,1 prosenttia)
ja liikevaihto tässä liikenteessä vuonna 1996 verrattuna muiden TACA:n jäsenten liikevaihtoon (vain 1,2 prosenttia sen liikevaihdosta
on toteutunut tässä liikenteessä) osoittavat, ettei se voi toimia relevanteilla markkinoilla yhtenä taloudellisena yksikkönä
muiden kantajien kanssa.
591   Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että riidanalaisessa päätöksessä mainitut taloudelliset yhteydet osoittavat oikeudellisesti
riittävällä tavalla, että TACA:n osapuolilla on yhteinen markkina-asema.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
592   Kantajat väittävät esillä olevissa kanneperusteissaan, että riidanalaisessa päätöksessä todetut, TACA:n osapuolten väliset
taloudelliset yhteydet, arvioitiinpa niitä sitten erikseen tai yhdessä, eivät riitä perusteluiksi sille, että niiden asemaa
relevanteilla markkinoilla arvioidaan yhdessä.
593   Seuraavilla kanneperusteillaan, joiden mukaan sisäistä kilpailua on arvioitu virheellisesti ja joita tutkitaan jäljempänä,
kantajat arvostelevat komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon TACA:n osapuolten välillä konferenssin yhteydessä harjoitettua
merkittävää kilpailua etenkään hintojen osalta. Näissä olosuhteissa esillä olevilla kanneperusteilla on katsottava vain arvosteltavan
komissiota siitä, että se on katsonut konferenssista seuranneiden yhteyksien voivan sellaisinaan oikeuttaa TACA:n osapuolten
markkina-aseman arvioinnin yhdessä.
594   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa voidaan soveltaa tapauksiin, joissa useilla yrityksillä
on yhdessä määräävä asema relevanteilla markkinoilla (asia C-393/92, Almelo ym., tuomio 27.4.1994, Kok. 1994, s. I-1477, Kok.
Ep. XV, s. I-121, 43 kohta; asia C-96/94, Centro Servizi Spediporto, tuomio 5.10.1995, Kok. 1995, s. I-2883, 32 ja 33 kohta;
yhdistetyt asiat C-140/94, C-141/94 ja C-142/94, DIP ym., tuomio 17.10.1995, Kok. 1995, s. I-3257, 25 ja 26 kohta; yhdistetyt
asiat T-68/89, T-77/89 ja T-78/89, SIV ym. v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-1403, Kok. Ep. XII, s. II-287,
358 kohta, ns. tasolasitapaus ja edellä 568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 8.10.1996, 60 kohta).
595   Johtopäätöksen tekeminen yhteisen määräävän markkina-aseman olemassaolosta edellyttää kuitenkin oikeuskäytännön mukaan, että
kyseiset yritykset ovat riittävässä määrin sidoksissa toisiinsa noudattaakseen samanlaista toimintatapaa markkinoilla (edellä
594 kohdassa mainittu asia Centro Servizi Spediporto, tuomion 33 kohta; edellä 594 kohdassa mainittu asia DIP ym., tuomion
26 kohta; yhdistetyt asiat C-68/94 ja C-30/95, Ranska ym. v. komissio, tuomio 31.3.1998, Kok.1998, s. I-1375, 221 kohta, ns.
Kali und Salz -tapaus; asia C-309/99, Wouters ym. tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I-1577, 113 kohta ja edellä 568 kohdassa
mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 8.10.1996, 62 kohta). Tältä osin on tarpeen tutkia kyseisten yritysten välisiä taloudellisia
yhteyksiä tai vuorovaikutussuhteita ja tarkistettava, voivatko kyseiset yritykset näiden taloudellisten yhteyksien tai vuorovaikutussuhteiden
avulla toimia yhdessä niiden kilpailijoista, asiakkaista ja kuluttajista riippumatta (edellä 594 kohdassa mainittu asia Almelo
ym., tuomion 43 kohta; edellä 595 kohdassa mainittu ns. Kali und Salz -tapaus, tuomion 221 kohta; yhdistetyt asiat C-395/96
P ja C-396/96 P, Compagnie maritime belge transports ym., tuomio 16.3.2000, Kok. 2000, s. I-1365, 41 ja 42 kohta, ns. CEWAL-tapaus
ja edellä 595 kohdassa mainittu asia Wouters ym., tuomion 114 kohta).
596   Komission katsoo riidanalaisen päätöksen 525 perustelukappaleessa, että ”TACA:n jäsenillä on yhteinen määräävä asema sen vuoksi,
että ne ovat sidoksissa toisiinsa lukuisin taloudellisin yhteyksin, mikä on vähentänyt merkittävästi niiden mahdollisuuksia
toimia toisistaan riippumatta”. Asianosaisten kesken on selvää, että komissio on riidanalaisen päätöksen 526─531 perustelukappaleessa
tarkoittanut seuraavia viittä taloudellista yhteyttä: tariffia (526 perustelukappale), täytäntöönpanotoimia ja seuraamuksia
(527 perustelukappale), sihteeristöä (528 ja 529 perustelukappale), vuotuisia liiketoimintasuunnitelmia (528 ja 530 perustelukappale)
ja konsortiosopimuksia (531 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen 528 perustelukappaleesta ilmenee, että komission mukaan
tariffi sekä täytäntöönpanotoimet ja seuraamukset ovat ”rajoituksia, jotka koskevat TACA:n osapuolten mahdollisuutta toimia
toisistaan riippumatta [ja joilla] on tarkoitus poistaa niiden välinen hintakilpailu merkittävässä määrin”. Riidanalaisen
päätöksen samassa perustelukappaleessa komissio toteaa, että TACA:n sihteeristö ja vuotuiset liiketoimintasuunnitelmat ovat
toimenpiteitä, joilla on mahdollistettu TACA:n osapuolten ”esiintyminen yhtenä yhtenäisenä toimijana ja siten asiakkailta
tulevien hinnanalentamispaineiden vähentäminen”.
597   Konsortiosopimuksia lukuun ottamatta komission mainitsemat yhteydet eli tariffi, täytäntöönpanotoimet ja seuraamukset, sihteeristö
ja vuotuiset liiketoimintasuunnitelmat ovat välittömiä seurauksia kantajien harjoittamasta toiminnasta TACA:n yhteydessä ja
siten niiden liittymisestä siihen.
598   On selvää, että TACA on asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettu linjakonferenssi. Huomattakoon
kuitenkin, että jotta kyseiset yritykset muodostaisivat tässä asetuksen N:o 4056/86 säännöksessä tarkoitetun linjakonferenssin,
niiden on välttämättä luotava välilleen tietty määrä yhteyksiä.
599   Asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaan linjakonferenssilla tarkoitetaan ”kahden tai useamman aluksia
käyttävän ja määritellyllä maantieteellisellä alueella tietyllä reitillä tai tietyillä reiteillä kansainvälisiä linjaliikennepalveluja
tarjoavien varustamojen ryhmää, jolla on jonkinlainen sopimus tai järjestely siitä, että varustamot toimivat yhdenmukaisin
tai yhteisin kuljetusmaksuin ja noudattavat muita varustamopalvelujen tarjoamisesta sovittuja ehtoja”.
600   Tämän asetuksen kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenee, että tällaisilla konferensseilla ”on vakauttava vaikutus, koska
ne takaavat rahdinantajille luotettavia palveluja; yleensä niillä osaltaan edistetään riittävien, tehokkaiden, aikatauluun
perustuvien merikuljetusten tarjoamista, ja niissä otetaan oikeudenmukaisesti huomioon käyttäjien edut; tällaisia tuloksia
ei voida saavuttaa ilman kuljetusmaksuja sekä tarvittaessa kuljetuskaluston saatavuutta, lastin ja tulojen jakamista koskevaa
varustamoiden yhteistyötä konferensseissa; useimmissa tapauksissa konferenssin ulkopuolella olevat aikatauluun perustuvat
palvelut sekä tietyissä tapauksissa hakurahtiliikenne ja muut kuljetustavat kilpailevat edelleen tehokkaasti konferenssien
kanssa; merenkulkualan rakenteelle ominaisen aluskannan liikkuvuuden vuoksi konferenssit ovat jatkuvasti kilpailun kohteena,
ja niillä ei yleensä voida poistaa tätä kilpailua merkittävältä osalta kyseisiä meriliikennepalveluja.”
601   Kuten yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat jo todenneet (edellä 595 kohdassa mainittu ns.
CEWAL-tapaus, tuomio 16.3.2000, 48 ja 49 kohta; edellä 594 kohdassa mainittu ns. tasolasitapaus, tuomion 359 kohta ja edellä
568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 8.10.1996, 63─66 kohta), näistä säännöksistä seuraa, että linjakonferenssi,
jolle neuvoston määritelmän mukaan voidaan myöntää asetuksessa N:o 4056/86 säädetty ryhmäpoikkeus, voidaan sen laatu ja tavoitteet
huomioon ottaen määrittää markkinoilla niin käyttäjiin kuin kilpailijoihinkin nähden esiintyväksi yhdeksi yksiköksi. Neuvosto
antaa asetuksella N:o 4056/86 tarvittavia säännöksiä estääkseen linjakonferenssista aiheutuvat perustamissopimuksen 86 artiklan
kannalta soveltumattomat vaikutukset. Tämä ei millään tavoin vaikuta siihen, onko linjakonferenssilla tietyssä tilanteessa
määräävä asema tietyillä markkinoilla, eikä varsinkaan siihen, onko se käyttänyt tätä asemaa kilpailusääntöjen vastaisesti.
Kuten asetuksen N:o 4056/86 8 artiklan 2 kohdasta ilmenee, määräävässä asemassa oleva linjakonferenssi voi käyttäytymisellään
aiheuttaa perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta soveltumattomia vaikutuksia.
602   Edellä esitetyn perusteella on näin ollen katsottava, että asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta
linjakonferenssista seuraavat yhteydet voivat lähtökohtaisesti oikeuttaa sen, että kyseisen konferenssin jäsenten asemaa tietyillä
markkinoilla arvioidaan perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen kannalta yhdessä, jos nämä yhteydet mahdollistavat sen,
että ne voivat yhdessä noudattaa näillä markkinoilla samanlaista toimintatapaa käyttäjiin ja kilpailijoihin nähden esiintyvänä
yhtenä yksikkönä.
603   Yksikään kantajien esillä olevien kanneperusteiden yhteydessä esittämä väite ei saata tätä johtopäätöstä kyseenalaiseksi.
604   Ensinnäkin TACA:n tariffin osalta kantajat väittävät, että Yhdysvaltojen oikeudessa velvollisuus noudattaa tariffia ei muodosta
taloudellista yhteyttä, joka on omiaan johtamaan samanlaiseen markkinakäyttäytymiseen, sillä Yhdysvaltojen oikeudessa linjakonferenssin
jäsenillä on oikeus poiketa tariffista itsenäisen toiminnan yhteydessä. Kantajat täsmentävät vielä, että tariffi sisältää
sekä tavanomaisia maksuja että erilaisia poikkeuksia näistä maksuista.
605   Tämän kanneperusteen hyväksyttävyyttä tutkittaessa on muistettava, että komissio on riidanalaisen päätöksen 526 perustelukappaleessa
katsonut, että TACA:n osapuolten taloudellisista yhteyksistä ensimmäinen oli tariffi. Tältä osin se on huomauttanut, että
TACA:n osapuolet paitsi sopivat tariffin noudattamisesta, ne myös olivat siihen velvollisia Yhdysvaltojen lainsäädännön nojalla;
kutakin noudattamatta jättämistä kohden voitiin määrätä 25 000 USD:n suuruinen sakko. Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen
528 perustelukappaleessa, että tariffi rajoittaa TACA:n osapuolten mahdollisuutta toimia toisistaan riippumatta ja poistaa
niiden välistä hintakilpailua merkittävässä määrin.
606   Asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetun linjakonferenssin, kuten TACA:n, jo pelkkä olemassaolo
sinänsä edellyttää yhdenmukaisia tai yhteisiä kuljetusmaksuja sisältävän tariffin soveltamista.
607   Lähtökohtaisesti tällainen linjakonferenssi esiintyy markkinoilla yhtenä yksikkönä siltä osin kuin se vahvistaa yhdenmukaiset
tai yhteiset kuljetusmaksut kaikille jäsenilleen siten, että samaa maksua sovelletaan saman tavaran kuljettamisesta paikasta
A paikkaan B riippumatta siitä, kuka konferenssin laivanvarustajajäsen ottaa huolehtiakseen kuljetuksesta (TAA-tapauksessa
annetun tuomion 157 kohta).
608   Se, että kyseiseen tariffiin sisältyy tavanomaisten kuljetusmaksujen lisäksi joitakin poikkeuksellisia maksuja, kuten esimerkiksi
TVR-maksut, on merkityksetöntä, sillä kuten komissio on todennut viimeksi mainittujen maksujen osalta riidanalaisen päätöksen
120 perustelukappaleessa ja kuten kantajat sitä paitsi itsekin myöntävät, myös nämä poikkeukselliset maksut ovat yhdenmukaisia
tai yhteisiä kuljetusmaksuja, jotka muodostavat erottamattoman osan tariffista.
609   Tarkasteltaessa sitä kantajien esille tuomaa seikkaa, jonka mukaan Yhdysvaltojen lainsäädännössä annetaan linjakonferenssin
jäsenille oikeus toteuttaa itsenäistä toimintaa, on korostettava, että tämä itsenäinen toiminta muodostaa poikkeuksen hintojen
yhteistä vahvistamista koskevasta periaatteesta (TAA-tapauksessa annetun tuomion 307 kohta), minkä vuoksi se ei voi lähtökohtaisesti
vaikuttaa tariffin kuljetusmaksujen yhdenmukaisuuteen eikä näin ollen kyseenalaistaa konferenssin arviointia yhtenä kokonaisuutena,
sellaisena kuin se on tariffin seurauksena yhdessä muiden tekijöiden ohella. Kysymys siitä, voivatko TACA:n osapuolten itsenäinen
toiminta ja muut konkreettiset hintoja koskevat menettelytavat kyseenalaistaa tällaisen arvioinnin esillä olevassa asiassa,
kuuluu jäljempänä tutkittavien erillisten kanneperusteiden yhteyteen, kuten edellä on todettu.
610   Toisin kuin kantajat väittävät, se, että tietty sopimus on kielletty perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan nojalla, ei
estä komissiota ottamasta huomioon tällaista sopimusta päätellessään perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen yhteydessä,
että kyseisillä yrityksillä on yhteinen asema relevanteilla markkinoilla. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, sopimuksen,
yritysten yhteenliittymän päätöksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan (joille perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan
nojalla joko on tai ei ole myönnetty poikkeusta) täytäntöönpano voi aiheuttaa sen, että kyseiset yritykset sitoutuvat toimimaan
tietyillä markkinoilla siten, että ne esiintyvät näillä markkinoilla yhtenä yksikkönä niiden kilpailijoihin, kauppakumppaneihin
ja kuluttajiin nähden. Yhteisen määräävän aseman olemassaolo voi siis perustua sopimuksen luonteeseen, sanamuotoon, sen täytäntöönpanotapaan
ja siitä aiheutuviin yritysten välisiin yhteyksiin tai vuorovaikutussuhteisiin (edellä 595 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus,
tuomio 16.3.2000, 44 ja 45 kohta). Kuten edellä 601 kohdassa on todettu, oikeuskäytännön mukaan tästä on kysymys asetuksen
N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetun linjakonferenssin tapauksessa. Esillä olevassa asiassa on selvää,
että TACA on tällainen linjakonferenssi. Komissiolla oli näin ollen oikeus tukeutua tähän sopimukseen katsoessaan, että TACA:n
osapuolilla on yhteinen asema relevanteilla markkinoilla.
611   Tämän vuoksi komissio on perustellusti tukeutunut muun muassa TACA:n tariffiin arvioidessaan, että TACA:n osapuolilla on yhteinen
asema relevanteilla markkinoilla. Näin ollen kantajien tältä osin esittämät väitteet on hylättävä.
612   Toiseksi kantajat toteavat, että TACA:n täytäntöönpanotoimet ja seuraamukset ovat tavanomaisia linjakonferensseissa ja että
FMC suhtautuu niihin myönteisesti kilpailua suojaavina keinoina, kun niillä pyritään estämään konferenssien jäsenten rahdinantajiin
nähden syrjiviä käytäntöjä. Koska näillä toimenpiteillä vain turvataan TACA-sopimuksessa määrättyjen velvoitteiden noudattaminen,
kantajien mukaan niitä ei voida loogisesti pitää yhteytenä sinänsä.
613   Komissio on riidanalaisen päätöksen 527 perustelukappaleessa todennut, että TACA:han liittyminen on varmistettu useilla täytäntöönpanotoimilla.
Riidanalaisen päätöksen 21 perustelukappaleesta ilmenee, että TACA-sopimuksen 10 artiklassa määrätään täytäntöönpanoa valvovan
viranomaisen asettamisesta ja että tämä voi tutkia joko omasta aloitteestaan tai kantelun perusteella mitä tahansa väitettyä
sopimuksen sääntöjen rikkomista. Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappaleessa, että kyseisellä valvontaviranomaisella
on täysin esteetön oikeus tutustua kaikkiin asiakirjoihin, jotka voivat liittyä varustamon toimintaan konferenssiliikenteen
alueella, ja että sillä on oikeus määrätä huomattavia sakkoja kaikista sopimuksen rikkomisista ja erityisesti eri hintojen
vahvistamisjärjestelyjen rikkomisesta sekä tietojen saannin estämisestä tutkimuksen aikana. Komissio toteaa riidanalaisen
päätöksen 527 perustelukappaleessa, että ”määräykset ovat laajimmat valvontajärjestelyt, joita komissio on koskaan saanut
tietoonsa linjaliikennealalla”.
614   Tällaiset täytäntöönpanotoimet ja seuraamukset, joilla pyritään lähinnä varmistamaan linjakonferenssin vahvistaman tariffin
noudattaminen, lujittavat kyseisellä tariffilla luotua yhteyttä. Tämä pitää paikkansa etenkin siitä syystä, että kuten edellä
599 kohdassa on todettu, asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetun linjakonferenssin jo pelkkä
olemassaolo sinänsä edellyttää yhdenmukaisia tai yhteisiä kuljetusmaksuja sisältävän tariffin soveltamista, minkä vuoksi täytäntöönpanotoimet
ja seuraamukset, joilla pyritään varmistamaan, että linjakonferenssin jäsenet noudattavat tariffia, ovat tarpeellisia toimenpiteitä
ja siten liitännäisiä kaikille edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetuille linjakonferensseille.
615   Toisin kuin kantajat väittävät, tältä osin on merkityksetöntä, että FMC suhtautuu myönteisesti linjakonferenssien täytäntöönpanotoimiin.
Riidanalaisessa päätöksessä kyseisten toimien ei ole katsottu merkitsevän perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomista
vaan niiden on katsottu lujittavan TACA:n tariffin vahvistamiseen perustuvaa TACA:n osapuolten yhteyttä. Tällainen yhteys,
jonka vuoksi komissio saattaa arvioida TACA:n osapuolten asemaa yhdessä, ei sellaisenaan merkitse perustamissopimuksen kilpailusääntöjen
rikkomista. Vain tämän aseman väärinkäyttö voi merkitä tällaista rikkomista, ainakin jos yhteinen asema on määräävä relevanteilla
markkinoilla (edellä 595 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 16.3.2000, 37─39 kohta).
616   Kantajien esille tuoma seikka, jonka mukaan täytäntöönpanotoimet ja seuraamukset eivät merkitse yhteyttä sinänsä, on merkityksetön,
sillä edellä on todettu näiden toimien lujittavan tariffilla luotua yhteyttä.
617   Näin ollen komissio on perustellusti tukeutunut muun muassa täytäntöönpanotoimiin ja seuraamuksiin arvioidessaan, että TACA:n
osapuolilla on yhteinen asema relevanteilla markkinoilla.
618   Kolmanneksi TACA:n sihteeristön osalta kantajat korostavat, että palvelusopimuksia neuvoteltaessa sihteeristö noudattaa konferenssin
jäsenten ohjeita ja että silloinkin, jos rahdinantaja päättää ottaa sihteeristön mukaan erillisten palvelusopimusten neuvotteluihin,
sihteeristö osallistuu erittäin harvoin kaupallisten sopimusehtojen neuvottelemiseen. Tämän jälkeen ne toteavat, että palvelusopimusten
täytäntöönpanossa sihteeristöllä on puhtaasti hallinnollinen asema, jolla ei ole merkitystä jäsenten kilpailuaseman kannalta.
619   Komissio toteaa 528 perustelukappaleessa, että TACA:n sihteeristön vuoksi linjakonferenssi saattoi esiintyä markkinoilla yhtenä
yhtenäisenä yksikkönä. Päätöksen 529 perustelukappaleessa se huomauttaa, että TACA:n sihteeristöllä on laaja hallinnollinen
ja rahoituksellinen tehtävä, valtuudet toimia TACA:n osapuolten asiamiehenä ja tehdä palvelusopimuksia niiden puolesta, oikeus
osallistua rahdinantajien ja yksittäisten TACA:n osapuolten välisiin palvelusopimusneuvotteluihin ja oikeus antaa lehdistötiedotteita
osapuolten puolesta.
620   Tarvitsematta pohtia TACA:n sihteeristön täsmällistä asemaa palvelusopimusten neuvotteluissa ja täytäntöönpanossa on katsottava,
että pelkästään se, että TACA:lla on yhteinen hallintoelin, joka voi edustaa TACA:n osapuolia erityisesti rahdinantajiin nähden
ja jonka olemassaoloa ei ole kiistetty, osoittaa, että TACA voi esiintyä yhtenä yhtenäisenä yksikkönä markkinoilla, ja kuvastaa
siten TACA:n osapuolten välisiä yhteyksiä niiden toimiessa asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetun
linjakonferenssin jäseninä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asiakirja-aineiston mukaan rahdinantajien
kirjeet konferenssin palvelusopimusten tekemisestä on myös osoitettu TACA:n sihteeristölle.
621   Näin ollen komissio on perustellusti tukeutunut TACA:n sihteeristön olemassaoloon arvioidessaan, että TACA:n osapuolilla on
yhteinen asema relevanteilla markkinoilla. Kantajien tältä osin esittämät väitteet on siten hylättävä.
622   Neljänneksi kantajat katsovat, että koska TACA:n vuotuisilla liiketoimintasuunnitelmilla on tarkoitus ilmoittaa tariffiin
tehdyt muutokset, ne eivät voi sellaisenaan merkitä yhteyttä ja sitä, että konferenssi noudattaisi yhteistä kaupallista strategiaa.
Kantajat toteavat vielä, että vuotuisella liiketoimintasuunnitelmalla on tarkoitus edistää rahdinantajien kuulemista asetuksen
N:o 4056/86  5 artiklan 1 kohdassa edellytetyllä tavalla.
623   Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 528 ja 530 perustelukappaleessa, että TACA:n julkaisemat vuotuiset liiketoimintasuunnitelmat
osoittavat TACA:n osapuolten antaneen rahdinantajille sellaisen vaikutelman, että ne noudattivat markkinoilla yhteistä kaupallista
strategiaa, ja mahdollistivat siten TACA:n esiintymisen markkinoille yhtenä yhtenäisenä yksikkönä.
624   Se, että TACA julkaisee vuotuisia liiketoimintasuunnitelmia, jotka sen jäsenet yhdessä laativat asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan
3 kohdan b alakohdassa tarkoitetun linjakonferenssin toiminnan yhteydessä, antaa ulkopuolisille selvästi sellaisen vaikutelman,
että TACA on yksi yksikkö, ja heijastaa kyseisessä asetuksessa tarkoitetun linjakonferenssin jäsenten välisiä suhteita. Toisin
kuin kantajat väittävät, vuotuiset liiketoimintasuunnitelmat merkitsevät näin ollen sellaisenaan yhteyttä, joka saa TACA:n
juuri niiden julkaisemisen vuoksi näyttämään kilpailijoihin ja rahdinantajiin nähden yhdeltä yksiköltä relevanteilla markkinoilla.
625   Näin on erityisesti myös sen vuoksi, että vuotuisella liiketoimintasuunnitelmalla on tarkoitus edistää rahdinantajien kuulemista
asetuksen N:o 4056/86  5 artiklan 1 kohdassa säädetyllä tavalla, kuten kantajat itsekin korostavat. Tämän säännöksen mukaan
rahdinantajia kuullaan säännönmukaisten merikuljetusten hintoja, ehtoja ja laatua koskevien yleisten periaatekysymysten ratkaisemiseksi
käyttäjien ja koko linjakonferenssin välillä. Se, että vuotuisten liiketoimintasuunnitelmien julkaiseminen on seurausta asetuksella
N:o 4056/86 linjakonferensseille asetetusta velvoitteesta, ei ole mitenkään ristiriidassa sen komission toteamuksen kanssa,
jonka mukaan niiden julkaisemisen vuoksi TACA voi esiintyä yhtenä yksikkönä relevanteilla markkinoilla, vaan se pikemminkin
vahvistaa tätä toteamusta.
626   Huomattakoon vielä, että kyseistä julkaisemista ei ole pidetty riidanalaisessa päätöksessä perustamissopimuksen kilpailusääntöjen
rikkomisena vaan seikkana, joka saa TACA:n näyttämään yhdeltä yksiköltä relevanteilla markkinoilla. Tällaisen yhden yhtenäisen
yksikön olemassaolo ei kuitenkaan sellaisenaan merkitse perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomista. Vain se, että tämä
yhtenäinen yksikkö käyttää väärin asemaansa relevanteilla markkinoilla, voi merkitä tällaista rikkomista, ainakin jos tämä
asema on määräävä relevanteilla markkinoilla (edellä 595 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 16.3.2000, 37─39 kohta).
627   Näin ollen komissio on perustellusti tukeutunut muun muassa TACA:n vuotuisten liiketoimintasuunnitelmien julkaisemiseen arvioidessaan,
että TACA:n osapuolilla on yhteinen asema relevanteilla markkinoilla. Tämän vuoksi kantajien väitteet on tältä osin hylättävä.
628   Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että edellä 601 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan TACA:n tariffi,
täytäntöönpanotoimet ja seuraamukset, sihteeristö ja vuotuiset liiketoimintasuunnitelmat osoittavat oikeudellisesti riittävällä
tavalla TACA:n osapuolten väliset merkittävät yhteydet, jotka oikeuttavan sen, että niiden asemaa relevanteilla markkinoilla
arvioidaan yhdessä.
629   Tarvitsematta lausua kantajien tekemistä muista sopimuksista, kuten konsortiosopimuksista, seuranneiden muiden yhteyksien
merkityksestä on katsottava, että komissio on perustellusti tukeutunut näihin seikkoihin, jotka perustuvat kantajien toimintaan
TACA:n osapuolina ja siten niiden liittymiseen asetuksen N:o 4056/86  1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettuun linjakonferenssiin,
arvioidessaan TACA:n osapuolilla olevan yhteinen asema relevanteilla markkinoilla.
630   Tätä johtopäätöstä ei kyseenalaista asian T-212/98 kantajan vähäinen markkinaosuus tai liikevaihto kyseessä olevassa liikenteessä.
Koska nämä TACA:n osapuolten aseman yhteisen arvioinnin oikeuttavat yhteydet ovat seurausta niiden liittymisestä TACA:han,
kunkin TACA:n osapuolen asemaa on jo pelkästään tämän liittymisen perusteella arvioitava yhdessä TACA:n muiden osapuolten
kanssa, sillä kantaja on tällä liittymisellään antanut muille TACA:han liittyneille osapuolille sitoumuksen toimia tietyillä
markkinoilla siten, että ne esiintyvät näillä markkinoilla yhtenä yksikkönä kilpailijoihinsa, kauppakumppaneihinsa ja kuluttajiin
nähden (edellä 595 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 16.3.2000, 44 kohta). Kantaja ei kuitenkaan esillä olevassa
asiassa kiistä olleensa TACA:n osapuoli kyseessä olevana ajanjaksona.
631   Oikeuskäytännössä on katsottu, että jotta usean yrityksen asemaa relevanteilla markkinoilla voitaisiin arvioida yhdessä, riittää,
että niillä on mahdollisuus omaksua sama toimintatapa näillä markkinoilla. Sitä vastoin ei ole tarpeen näyttää, että nämä
kaikki yritykset olisivat todellisuudessa omaksuneet saman toimintatavan kaikissa olosuhteissa (ks. vastaavasti edellä 595
kohdassa mainittu ns. Kali und Salz -tapaus, tuomion 221 kohta).
632   Näissä olosuhteissa sillä, että kantaja ei ole vähäisen markkina-asemansa vuoksi voinut osallistua kaikkiin TACA:n toteuttamiin
toimiin, ei ole merkitystä tutkittaessa esillä olevia kanneperusteita TACA:n osapuolten yhteisestä asemasta.
633   Se, että yksi TACA:n osapuoli ei ole noudattanut muiden TACA:n osapuolten omaksumaa menettelytapaa, osoittaa korkeintaan sen,
ettei tämä TACA:n osapuoli ole osallistunut perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomiseen, jos TACA:n muiden osapuolten omaksuma
menettelytapa osoittautuu tässä määräyksessä tarkoitetuksi väärinkäytöksi. Vaikka yhteisen määräävän markkina-aseman olemassaolo
seuraa asemasta, joka kyseisillä taloudellisilla yksiköillä yhteisesti on relevanteilla markkinoilla, kaikkien kysymyksessä
olevien yritysten ei välttämättä tarvitse olla mukana tietyssä väärinkäyttötapauksessa. Riittää, että se voidaan tunnistaa
tällaisen yhteisen määräävän markkina-aseman olemassaolon erääksi ilmentymäksi (edellä 152 kohdassa mainittu asia Irish Sugar
v. komissio, tuomion 66 kohta).
634   Vaikka kantajan markkinaosuus tai liikevaihto kyseisessä liikenteessä oli vähäistä tuona samana ajanjaksona, on katsottava,
että TACA:n tariffin, täytäntöönpanotoimien ja seuraamusten, sihteeristön ja vuotuisten liiketoimintasuunnitelmien vuoksi
tämä kantaja saattoi muodostaa muiden TACA:n osapuolten kanssa yhden yksikön relevanteilla markkinoilla.
635   Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että TACA:n osapuolten taloudellisten yhteyksien virheellistä arviointia koskevat kanneperusteet,
väitteet ja perustelut on kokonaisuudessaan hylättävä.
636   On kuitenkin vielä tarkistettava, voidaanko kantajien sisäisestä kilpailusta esittämällä näytöllä osoittaa, kuten kantajat
väittävät seuraavissa kanneperusteissaan, että riidanalaisessa päätöksessä todetut yhteydet eivät riitä perusteluiksi sille,
että TACA:n osapuolten asemaa relevanteilla markkinoilla arvioidaan yhdessä.
B  Kanneperusteet, joiden mukaan TACA:n osapuolten sisäistä kilpailua on arvioitu virheellisesti
637   TACA:n osapuolten sisäistä kilpailua tarkastellessaan kantajat väittävät ensinnäkin, että komissio on käyttänyt riidanalaisessa
päätöksessä virheellistä oikeudellista kriteeriä. Tämän jälkeen ne väittävät komission arvioineen virheellisesti sisäistä
hintakilpailua ja muuta kuin hintoja koskevaa kilpailua TACA:n osapuolten välillä. Lopuksi kantajat vetoavat perusteluja koskeviin
eri puutteellisuuksiin riidanalaisessa päätöksessä.
1.  Riidanalaisessa päätöksessä käytetty virheellinen oikeudellinen kriteeri
a)  Asianosaisten lausumat
638   Kantajat arvostelevat komissiota ensinnäkin siitä, ettei se ole tutkinut, ovatko TACA:n osapuolten väliset yhteydet johtaneet
yhden markkinoilla toimivan yksikön olemassaoloon. Ne katsovat, että komissio ei ole määritellyt ”näitä yhteyksiä ─ ─ niiden
tuloksen perusteella eli sen perusteella, että syntyy tilanne, jossa ryhmä toisistaan riippumattomia yrityksiä toimii markkinoilla
yhtenä yksikkönä” (julkisasiamies Fennellyn ratkaisuehdotus ns. CEWAL-tapauksessa, tuomio 16.3.2000, Kok. 2000, I-1371, 28
kohta).
639   Kantajat vetoavat tämän väitteensä tueksi siihen, että komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 528 ja 530 perustelukappaleessa
niiden aikomuksiin ja siihen, miltä niiden toiminta näyttää, todistamatta kuitenkaan näiden yhteyksien vaikutusta niiden markkinakäyttäytymiseen.
640   Toiseksi kantajat kiistävät komission riidanalaisen päätöksen 522 perustelukappaleessa tekemän toteamuksen, jonka mukaan edellä
594 kohdassa mainitussa ns. tasolasitapauksessa annetusta tuomiosta seuraa, että ”jonkinasteisen kilpailun säilyminen osapuolten
välillä ei sulje pois yhteisen määräävän aseman mahdollisuutta”.
641   Kantajien mielestä edellä mainitussa ns. tasolasitapauksessa annetussa tuomiossa ei hyväksytä tätä väitettä. Ne muistuttavat
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen katsoneen kyseisessä tuomiossa ainoastaan, että ”periaatteessa ei voida sulkea pois
sitä, että kahdella tai useammalla riippumattomalla taloudellisella yksiköllä olisi joillakin tietyillä erityismarkkinoilla
sellaisia taloudellisia yhteyksiä, että niillä olisi näiden yhteyksien vuoksi yhteinen määräävä asema suhteessa muihin toimijoihin
kyseisillä markkinoilla” (tuomion 358 kohta). Kantajien mukaan tästä kohdasta ei voida mitenkään päätellä, minkä tasoinen
kilpailu olisi yhteensopiva yhteistä määräävää asemaa koskevan toteamuksen kanssa.
642   Kantajien mukaan komissio pyrkii tällä väitteellään kehittelemään uuden kriteerin, joka tekisi yhteisestä tariffista perustelun
yhteisen määräävän aseman toteamiselle, jolloin siinä tapauksessa, että kyseiset yritykset omaksuvat saman yleisen lähestymistavan,
näyttö riippumattomasta markkinakäyttäytymisestä ja erityisesti itsenäisestä hintojen vahvistamisesta ei estäisi toteamasta
yhteistä määräävää markkina-asemaa. Koska kaikki linjakonferenssit perustuvat asetuksen N:o 4056/86  3 artiklan nojalla yhdenmukaiseen
tai yhteiseen tariffiin, komissio tukeutuu olettamukseen, jota ei käytännössä katsoen voida kumota ja jonka mukaan kaikkien
linjakonferenssien ja myös TACA:n jäsenillä voi olla yhteinen määräävä markkina-asema. Kantajat katsovat tämän väitteen selittävän
myös sen, miksi komissio on ollut vastahakoinen tutkimaan toimivasta kilpailusta esitettyjä todisteita.
643   Kantajien mukaan yhteisön oikeuskäytännöstä seuraa päinvastoin, että yhteinen määräävä markkina-asema edellyttää, ettei kyseessä
olevien yritysten välillä ole kilpailua. Ne huomauttavat yhteisöjen tuomioistuimen katsoneen edellä 594 kohdassa mainitussa
asiassa Centro Servizi Spediporto annetun tuomion 34 kohdassa, että ”ei voida katsoa, että kansalliset säännökset, joilla
säädetään tavaroiden maantiekuljetustariffien vahvistaminen julkisen vallan tehtäväksi, johtaisi siihen, että taloudelliset
toimijat asetetaan yhteiseen määräävään markkina-asemaan, jolle on ominaista keskinäisen kilpailun puuttuminen” (ks. myös
edellä 594 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat DIP ym., tuomion 27 kohta ja komission käytännön osalta tiedonanto kilpailusääntöjen
soveltamisesta telealan liittymäsopimuksiin ─ Puitteet, asian kannalta merkitykselliset markkinat ja periaatteet, EYVL C 265,
s. 2, 78 ja 79 kohta). Julkisasiamies Fennelly on katsonut edellä 638 kohdassa mainitussa ratkaisuehdotuksessaan ns. CEWAL-tapauksessa,
jossa annettiin tuomio 16.3.2000, että ”edellä tarkastellusta oikeuskäytännöstä ja erityisesti asiassa Centro Servizi Spediporto
ja yhdistetyissä asioissa DIP ym. sekä [asiassa Kali und Salz] annetuista tuomioista ilmenee selvästi, että määräävälle asemalle
on ominaista, että yritykset, joilla oletetaan olevan yhteinen määräävä asema, eivät kilpaile keskenään” (34 kohta). Tämä
oikeuskäytäntö on myös yhteensopiva yhteistä määräävää asemaa koskevien yleisesti hyväksyttyjen talousteorioiden kanssa.
644   Kantajien mukaan yhteisen määräävän aseman toteamiseksi on näin ollen tutkittava ensinnäkin, ovatko kyseessä olevat yritykset
omaksuneet yhteisen hinnoittelustrategian, ja myöntävässä tapauksessa toiseksi, ovatko muut kilpailun muodot niin laajoja
ja voimakkaita, että yhteisen hinnoittelustrategian perusteella ei voida päätellä yritysten yhteistä määräävää asemaa (edellä
638 kohdassa mainittu julkisasiamies Fennellyn ratkaisuehdotus ns. CEWAL-tapauksessa, tuomio 16.3.2000, 34 kohta). Esillä
olevassa asiassa riidanalaisessa päätöksessä ei ole suoritettu tätä kaksiportaista tutkimusta.
645   Kolmanneksi kantajat väittävät, että komissio ei ole tutkinut olennaista kysymystä siitä, noudattavatko kantajat ”samaa toimintatapaa
markkinoilla” (edellä 594 kohdassa mainittu asia Almelo ym., tuomion 42 kohta) ja muodostavatko ne ”yhden markkinoilla toimivan
yksikön” (edellä 638 kohdassa mainittu julkisasiamies Fennellyn ratkaisuehdotus ns. CEWAL-tapauksessa, tuomio 16.3.2000, 28
kohta). Ne huomauttavat, että riidanalaisen päätöksen 525 perustelukappaleessa todetaan vain, että TACA:n jäsenten taloudelliset
yhteydet ovat ”vähentäneet merkittävästi niiden mahdollisuuksia toimia toisistaan riippumatta”. Kantajien mukaan tämä seikka
ei oikeuta johtopäätöstä, jonka mukaan kantajilla voi olla yhteinen määräävä asema. Oikeuskäytännön ja alaa koskevien talousteorioiden
vastaisesti komissio ei pyri näyttämään, että näiden yhteyksien seurauksena on kilpailun kaikilta olennaisilta osin samanlainen
markkinakäyttäytyminen. Vastineeseen sisältynyttä väitettä, jonka mukaan riittää, että TACA:n jäsenet ovat omaksuneet ”hyvin
samankaltaisen suhtautumistavan”, ei näin ollen pitäisi hyväksyä.
646   Vaatimuksensa tueksi kantajat huomauttavat vielä, että komission lähestymistapa, jossa heikennetään ”saman käyttäytymisen”
kriteeriä, hämärtää perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan välisen erottelun ja antaa komissiolle harkintavaltaa määrittää,
missä olosuhteissa perustamissopimuksen 86 artiklaa sovelletaan kahden tai useamman yrityksen käyttäytymiseen. Kantajien mukaan
näyttää siltä, että kieltäytyessään määrittämästä tämän harkintavallan sisältöä komissio katsoo, että horisontaalinen yhteisymmärrys
voi olla ”pahempi” kuin yhden ainoan yrityksen määräävä markkina-asema ja että siihen on tästä syystä sovellettava perustamissopimuksen
86 artiklaa.
647   Kantaja asiassa T-212/98 väittää, että vaikka sillä voitaisiin katsoa olevan TACA:n muiden jäsenten kanssa yhteinen määräävä
asema pelkästään sen TACA:han liittymisen perusteella, tästä ei voi seurata, että kaikkien TACA:n osapuolten on kaikkina aikoina
välttämättä vastattava kaikista kahden tai useamman TACA:n osapuolen toteuttamista Atlantin ylittävää liikennettä koskevista
toimista. Huolimatta siitä, että väärinkäytöt, joihin kantajien väitetään syyllistyneen, jäävät kokonaan tai osittain TACA-sopimuksen
soveltamisalan ulkopuolelle, komissio ei ole osoittanut, että kaikki TACA:n osapuolet olisivat omaksuneet samanlaisen markkinakäyttäytymisen
riidanalaisen päätöksen kohteena olevista kysymyksistä. Kantajan mukaan sen heikko markkina-asema tosiseikkojen tapahtuma-aikaan
tekee yhden yhtenäisen käyttäytymisen epätodennäköiseksi, sillä se olisi saanut siitä vain vähän etua. Kantaja korostaa vielä,
että uutena TACA:n jäsenenä se on hyväksynyt konferenssisopimuksen ehdot sellaisinaan liittymisajankohtanaan.
648   Komissio vaatii ECTU:n tukemana tämän kanneperusteen hylkäämistä.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
649   Kantajat arvostelevat esillä olevan kanneperusteen yhteydessä esittämillään väitteillä komissiota siitä, ettei se ole todennut
oikeudellisesti riittävällä tavalla TACA:n jäsenten muodostaneen yhden yksikön, joka oli omaksunut samanlaisen markkinakäyttäytymisen,
jonka vuoksi niiden väliltä lakkasi kaikki kilpailu.
650   Kuten kantajat perustellusti huomauttavat, komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä todennut TACA:n osapuolten omaksuneen
samanlaista markkinakäyttäytymistä, vaan se on ainoastaan todennut 525 perustelukappaleessa, että niiden mahdollisuuksia toimia
toisistaan riippumatta vähensivät ”merkittävästi” niiden lukuisat taloudelliset yhteydet, jotka on mainittu riidanalaisen
päätöksen 526─531 perustelukappaleessa ja jotka perustuvat toisaalta TACA:n tariffiin, täytäntöönpanotoimiin ja seuraamuksiin,
sihteeristöön ja vuotuisiin liiketoimintasuunnitelmiin ja toisaalta konsortiosopimuksiin. Komissio on myös nimenomaisesti
korostanut riidanalaisen päätöksen 528 perustelukappaleessa, että rajoituksilla, jotka koskevat TACA:n osapuolten mahdollisuutta
toimia toisistaan riippumatta ja jotka koskevat TACA:n tariffia, täytäntöönpanotoimia ja seuraamuksia, oli tarkoitus poistaa
niiden välinen hintakilpailu ”merkittävässä määrin”. Komissio katsoo näin ollen, kuten riidanalaisen päätöksen 522 perustelukappaleesta
käy ilmi, että ”jonkinasteisen kilpailun säilyminen osapuolten välillä ei sulje pois yhteisen määräävän aseman mahdollisuutta”.
651   Näin ollen on tutkittava, onko komission välttämättä todettava kyseisten yritysten omaksuneen samanlaisen markkinakäyttäytymisen,
joka johtaa kaiken niiden välisen kilpailun lakkaamiseen, voidakseen arvioida yhdessä usean yrityksen asemaa perustamissopimuksen
86 artiklan kannalta, kuten kantajat väittävät.
652   Oikeuskäytännössä on katsottu, että jotta usean yrityksen asemaa tietyillä markkinoilla voitaisiin arvioida yhdessä, on näytettävä,
että näillä yrityksillä on yhdessä juuri keskinäisten siteidensä vuoksi mahdollisuus omaksua sama toimintatapa markkinoilla
(edellä 595 kohdassa mainittu ns. Kali und Salz -tapaus, tuomion 221 kohta). Näin on siinä tapauksessa, että nämä yritykset
voivat ennustaa toistensa käyttäytymisen ja niillä on tämän vuoksi vahva houkutus yhdenmukaistaa käyttäytymisensä markkinoilla
niin, että ne voivat maksimoida voittonsa rajoittamalla tuotantoa hintojen nostamiseksi (asia T-102/96, Gencor v. komissio,
tuomio 25.3.1999, Kok. 1999, s. II-753, 276 kohta ja asia T-342/99, Airtours v. komissio, tuomio 6.6.2002, Kok. 2002, s. II-2595,
60 kohta).
653   Vaikka yrityksen mahdollisuus yhdenmukaistaa käyttäytymisensä yhden tai usean kilpailijan kanssa merkitsee väistämättä niiden
välisen kilpailun tuntuvaa rajoittumista, tällainen mahdollisuus yhdenmukaistaa kilpailukäyttäytymistä ei sitä vastoin merkitse
kyseisten yritysten välisen kilpailun lakkaamista kokonaan. On myös huomattava, että perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettu
yhteinen määräävä asema edellyttää taloudellisia yhteyksiä kahden tai useamman sellaisen taloudellisen yksikön välillä, jotka
ovat pakostikin itsenäisiä ja kykenevät näin ollen käymään keskinäistä kilpailua, eikä kyseisten yritysten välisiä institutionaalisia
yhteyksiä, jotka ovat rinnastettavissa emo- ja tytäryhtiöiden välisiin yhteyksiin (ks. vastaavasti edellä 594 kohdassa mainittu
ns. tasolasitapaus, tuomion 357 ja 358 kohta).
654   Vaikka toimivan kilpailun puuttuminen määräävässä asemassa olevan oligopolin jäsenten välillä on yksi tärkeä huomioon otettavista
seikoista arvioitaessa, onko niillä yhteinen määräävä markkina-asema (edellä 652 kohdassa mainittu asia Airtours, tuomion
63 kohta; ks. vastaavasti myös edellä 594 kohdassa mainittu asia Centro Servizi Spediporto, tuomion 34 kohta ja edellä 594
kohdassa mainittu asia DIP ym., tuomion 27 kohta), tällaisen määräävän aseman toteaminen ei voi edellyttää, että toimivan
kilpailun lakkaaminen johtaisi kaiken kilpailun lakkaamiseen kyseisten yritysten välillä.
655   Tästä seuraa, että kantajat väittävät virheellisesti, että perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettu yhteinen määräävä
asema estäisi jo käsitteellisesti kaiken kilpailun tällaisessa asemassa olevien yritysten välillä ja edellyttäisi näiden yritysten
omaksuvan kilpailun kaikilta osin samanlaisen markkinakäyttäytymisen.
656   Asian T-212/98 kantajan väitteisiin siitä, että vaikka sillä voitaisiin katsoa olevan TACA:n muiden jäsenten kanssa yhteinen
määräävä asema pelkästään sen TACA:han liittymisen perusteella, tästä ei voi seurata, että kaikkien TACA:n osapuolten on kaikkina
aikoina välttämättä vastattava kaikista kahden tai useamman TACA:n osapuolen toteuttamista Atlantin ylittävää liikennettä
koskevista toimista, on jo vastattu tutkittaessa aikaisempia kanneperusteita edellä 630─634 kohdassa.
657   Kaiken edellä esitetyn perusteella esillä oleva kanneperuste, joka koskee virheellisen oikeudellisen kriteerin soveltamista,
on hylättävä.
2.  Kanneperusteet, joiden mukaan sisäistä hintakilpailua ja muuta kuin hintoja koskevaa kilpailua on arvioitu virheellisesti
a)  Asianosaisten lausumat
658   Kantajat ovat esittäneet kaksi kanneperustetta. Ensimmäisen mukaan sisäistä hintakilpailua on arvioitu virheellisesti ja toisen
mukaan muuta kuin hintoja koskevaa sisäistä kilpailua on arvioitu virheellisesti.
659   Hintakilpailun osalta kantajat väittävät ensinnäkin, että niiden erillisestä hinnoittelustrategiasta esittämien todisteiden
arviointi on taloudellisesti ja oikeudellisesti ristiriidassa yhteistä määräävää markkina-asemaa koskevan toteamuksen kanssa.
660   Aluksi kantajat toteavat, että konferenssin kuljetusmaksut on pidettävä erillään itsenäisen toiminnan maksuista. Ne selittävät,
että konferenssin maksut sisältävät tariffin maksut ja konferenssin palvelusopimusten maksut. Tariffin maksut sisältävät puolestaan
”tavanomaiset maksut” tiettyihin luokkiin kuuluvien tavaroiden kuljettamisesta laadusta riippumatta (”class tarif”) sekä TVR-maksut
tietyn määrän kuljettamisesta tiettynä erityisenä ajanjaksona. Kaikille näille maksuille on yhteistä se, että konferenssin
jäsenet määräävät niistä yhdessä. Itsenäisen toiminnan maksut puolestaan sisältävät itsenäisen toiminnan sekä ”tavanomaisten
maksujen” että TVR-maksujen osalta (”time/volume rates independent action” tai TVRIA) ja erilliset palvelusopimukset. Rahdinantaja
ja konferenssin jäsen tai jäsenet (yhteisten palvelusopimusten osalta) neuvottelevat niistä erikseen.
661   Kantajat korostavat, että sekä konferenssin maksut että itsenäisen toiminnan maksut heijastavat kilpailua markkinoilla. Konferenssin
maksujen vahvistamisen yhteydessä pitäisi ottaa huomioon konferenssin ulkopuolisten harjoittama kilpailu, vaihtoehtoisilla
reiteillä toimivat yritykset, itsenäinen toiminta, muut kuljetusmuodot ja asiakkaiden ostovoima. Kantajat huomauttavat, että
tämän kilpailun vuoksi kuljetusmaksut ovat Atlantin ylittävässä liikenteessä alhaiset, kuten Drewryn ja Mercerin selvitykset
osoittavat.
662   Kantajien mukaan toteamus linjakonferenssien yhteisestä hinnoittelustrategiasta edellyttää, että konferenssi kuljettaa kaiken
tai käytännöllisesti katsoen kaiken rahdin konferenssin ”tavanomaisilla maksuilla” tai konferenssin palvelusopimusten maksuilla.
Esillä olevassa asiassa kantajat ovat kuitenkin noudattaneet itsenäistä hinnoittelupolitiikkaa vastauksena sekä sisäiseen
että ulkoiseen kilpailuun. Sisäisen kilpailun olemassaolo on näytetty toteen itsenäisellä toiminnalla, erillisillä ja yhteisillä
palvelusopimuksilla ja sopimuksilla NVOCC-yritysten kanssa. Kantajien mukaan tämän sisäisen kilpailun kiistäminen merkitsisi
komission implisiittisen kannan mukaisesti, että linjakonferenssin jäseniä olisi jo määritelmänsä vuoksi tutkittava yhdessä
riippumatta sisäisestä hintakilpailusta tai muuta kuin hintoja koskevasta kilpailusta esitetyistä todisteista. Kantajat katsovat,
että jäljempänä kuvattavat todisteet osoittavat, etteivät ne ole omaksuneet samanlaista markkinakäyttäytymistä hintojen vahvistamisen
osalta. Komissio ei ole niiden mukaan esittänyt mitään vastakkaista näyttöä.
663   Kantajat väittävät ensinnäkin, että vaikka itsenäinen toiminta on usein hyvin lyhytaikaista tai palvelusopimusten neuvottelujen
aikainen tilapäisratkaisu, tämä toiminta ilmentää sisäistä hintakilpailua, sillä turvautuminen itsenäiseen toimintaan, vaikka
vain lyhytaikaisesti, on itsenäinen hintoja koskeva päätös. Kantajat korostavat erityisesti konferenssin kaikkien jäsenten
mahdollisuutta seurata toisen jäsenen toteuttamaa itsenäistä toimintaa (”me too” -menettely). Kantajien mukaan tämä toiminta
on todiste sisäisestä kilpailusta, sillä se osoittaa toimintaa seuraavan jäsenen pyrkimyksen pysyä kilpailukykyisenä aloitteen
tehneeseen jäseneen nähden. Oikeus ”me too” -menettelyyn on turvattu US Shipping Actissa.
664   Kantajat korostavat vielä, että itsenäiseen toimintaan sovellettava menettely antaa konferensseille huomattavan liikkumavaran,
jotta ne voivat vastata sisäiseen ja ulkoiseen kilpailuun. Itsenäinen toiminta ”tavanomaisten maksujen” osalta on ilmoitettava
konferenssin sihteeristölle, joka puolestaan ilmoittaa siitä kaikille konferenssin jäsenille ja julkaisee uuden konferenssin
tariffin siten, että kukin rahdinantaja voi saada nämä maksut hyväkseen tariffin voimassaoloajan ilman velvoitetta suorittaa
kuljetusta aloitteen tehneen jäsenen kanssa. Kantajat korostavat, että kukin konferenssin jäsen voi osallistua TVRIA:han,
kunhan se tekee sen ennen kuin maksu tulee voimaan ja sopii siitä aloitteen tehneen jäsenen kanssa. Kantajat painottavat vielä,
että FMC:n sääntöjen mukaan maksua ei voida enää muuttaa, kun rahdinantaja on hyväksynyt sen, vaikka konferenssin maksu myöhemmin
alenisi.
665   Kantajat selittävät TACA:n jäsenten harjoittaneen ajanjaksona 1994─1997 lukuisia kertoja itsenäistä toimintaa ja väittävät
vuoden 1996 TVRIA:ta koskevien tietojen perusteella seuraavaa: ensimmäiseksi vuonna 1996 8,3 prosenttia Atlantin ylittävän
reitin lastauksista on suoritettu TVRIA:n puitteissa, toiseksi ne ovat noudattaneet erilaisia strategioita (esimerkiksi kaksi
TACA:n jäsentä ei ole harjoittanut lainkaan toimintaa TVRIA:n perusteella, kun taas kaksi muuta jäsentä on kuljettanut yli
20 prosenttia kokonaislastistaan tässä yhteydessä ja kolmanneksi vaikka ne eivät voi määrittää itsenäisen toiminnan puitteissa
kuljetetun lastin määrää, on selvää, että tällä tavoin kuljetetun lastin määrä on suurempi kuin pelkästään TVRIA:n perusteella
kuljetettu määrä.
666   Kantajat toteavat vielä, että vuotta 1996 koskevien tietojen perusteella konsortioihin kuuluvien TACA:n osapuolten väliselle
kilpailulle on ominaista itsenäinen toiminta ja ”me too” -menettely, mikä on ristiriidassa riidanalaisen päätöksen 198 perustelukappaleessa
olevan toteamuksen kanssa, jonka mukaan ”alusten yhteiskäyttöä koskevat [sopimukset] vähentävät kyseisten sopimusten osapuolten
harjoittaman itsenäisen toiminnan määrää”. Kantajat täsmentävät, että riidanalaisen päätöksen 197 perustelukappaleessa toistettu
FMC:n virkailijan ilmoitus, johon tämä toteamus perustuu, ei edusta FMC:n virallista kantaa. Se, että FMC on hyväksynyt useita
alusten yhteiskäyttöä koskevia sopimuksia, osoittaa, ettei FMC:llä ole mitään yhteyttä tämänkaltaisten sopimusten tekemiseen
ja sen jäsenten harjoittaman itsenäisen toiminnan määrään. Kantajat panevat merkille, että komissio pitää vastineessaan tätä
riidanalaiseen päätökseen sisältyvää seikkaa vähäisenä, mutta pitäytyvät väitteessään, jonka mukaan komissio ei ole esittänyt
mitään näyttöä toteamuksensa tueksi.
667   Kantajat kyseenalaistavat riidanalaisen päätöksen taulukossa 4 Tyynenmeren ylittävässä liikenteessä harjoitetun itsenäisen
toiminnan ja Atlantin ylittävässä liikenteessä harjoitetun itsenäisen toiminnan välillä suoritetun vertailun merkityksellisyyden.
Ne huomauttavat, ensimmäiseksi että komissio ei ole esittänyt tietoja näiden kahden liikenteen laajuudesta, toiseksi että
komissio ei ole ottanut huomioon sitä, että TACA:n yhteydessä jokainen ilmoitus itsenäisestä toiminnasta lasketaan kertaalleen
riippumatta niiden merilinjojen määrästä, joihin toiminta vaikuttaa (tavaroiden ja reittien osalta), kun taas Aasiaan suuntautuvassa
Tyynenmeren ylittävässä liikenteessä itsenäinen toiminta rekisteröidään kullekin tavaralle ja reitille, johon toiminta vaikuttaa,
kolmanneksi että ”tavanomaisia maksuja” sisältävän TACA:n yhteydessä tietyssä luokassa toteutettu itsenäinen toiminta voi
vaikuttaa useisiin eri tavaraluokkiin, kun taas Tyynenmeren ylittävässä liikenteessä, jossa on ”tavarakohtainen” tariffi,
itsenäistä toimintaa harjoitetaan yleensä määrätyn tavaran osalta ja neljänneksi että komissio ei ole ilmoittanut siteeraamaansa
tietolähdettä. Arvostelunsa tueksi kantajat ovat liittäneet Transpacific Stabilisation Agreementin Deputy Executive Directorin
ja Asia North America Eastbound Rate Agreementin entisen toimitusjohtajan ja hallituksen puheenjohtajan Conradin ilmoituksen,
jossa selitetään, miksi riidanalaisen päätöksen taulukko 5 ei vahvista komission johtopäätöksiä.
668   Toiseksi kantajat korostavat palvelusopimusten osalta, että vuonna 1996 ne ovat tehneet yhteensä 92 erillistä ja yhteistä
sopimusta, jotka muodostavat 17,8 prosenttia kaikista niiden tekemistä palvelusopimuksista ja vastaavat 15,3:a prosenttia
niiden kuljettamasta lastista vuonna 1996. Kantajat huomauttavat myös, että osallistuminen yhteisiin palvelusopimuksiin ilmentää
kunkin TACA:n osapuolen noudattamaa erilaista kaupallista strategiaa. Vaikka tietyt jäsenet eivät ole osallistuneet yhteenkään
näistä sopimuksista, seitsemän jäsentä on osallistunut yli 70 sopimukseen. Ne muistuttavat, että nämä palvelusopimukset eivät
edellytä konferenssin äänestystä. Koska käytännöllisesti katsoen kaikki kantajat ovat tehneet erillisiä tai yhteisiä palvelusopimuksia
ja ovat tehneet niitä eri määriä, kantajat eivät ymmärrä komission lausumaa, jonka mukaan vähän alle puolet sopimuksista on
tehty lastin omistavien rahdinantajien kanssa. Tarkastellessaan komission esille tuomaa seikkaa, jonka mukaan lähes kaikissa
palvelusopimuksissa määrätään eri kuljetusmaksut, kantajat huomauttavat, että tämä on seurausta yksittäisten varustamojen
erillisistä strategioista. Lisäksi se, että tietyt rahdinantajat ovat toimittaneet osan lastista konferenssin palvelusopimusten
puitteissa, heijastaa yksittäisten varustamojen pyrkimystä harjoittaa liiketoimintaa yksittäisinä yrityksinä, jotka kilpailevat
kokonaisuudessaan konferenssin markkinoilla konferenssin muiden jäsenten ja konferenssin ulkopuolisten varustamojen kanssa.
669   Kantajat vetoavat siihen, että palvelusopimusten tekeminen on johtanut konferenssin tariffin laskuun. Vuonna 1996 Hanjinin
Wittwer Schwelmin kanssa tekemä erillinen palvelusopimus autojen varaosien ja kemiallisten tuotteiden kuljetuksesta johti
eri tavaroiden ”tavanomaisten maksujen” alenemiseen jopa 17,7 prosentilla sen jälkeen, kun NVOCC-yritys Ocean World Lines
oli seurannut niitä ”me too” -menettelyn perusteella. Nämä todisteet on toimitettu komissiolle väitetiedoksiantoon annetussa
vastauksessa, mutta komissio ei ole ottanut niitä huomioon riidanalaisessa päätöksessä, selittämättä sitä millään tavoin.
670   Kolmanneksi kantajat väittävät NVOCC-yritysten lastin kuljetusten osalta, että TACA:n kunkin jäsenen omaksumat erilliset strategiat
osoittavat yhteisen määräävän aseman puuttumisen. Kannekirjelmässä esitetyistä luvuista ilmenee, että ensimmäiseksi vuonna
1994 seitsemän TACA:n silloisista 16 jäsenestä kilpaili NVOCC-yritysten lastin kuljettamisesta, toiseksi vuonna 1995 yhdeksän
TACA:n silloisista 17 jäsenestä kilpaili NVOCC-yritysten lastin kuljettamisesta, kolmanneksi vuonna 1996 15 TACA:n 17 jäsenestä
kilpaili NVOCC-yritysten lastin kuljettamisesta ja neljänneksi vuonna 1997 16 TACA:n 17 jäsenestä kilpaili NVOCC-yritysten
lastin kuljettamisesta. Näistä samoista tiedoista ilmenee, että kunkin kantajan osuus konferenssin yhteensä kuljettamasta
NVOCC-yritysten lastista on vaihdellut huomattavasti kyseisenä ajanjaksona, mikä jälleen ilmentää kantajien mukaan TACA:n
kunkin osapuolen erilaista strategiaa. Siten esimerkiksi Hapag Lloydin osuus konferenssin kuljettamasta NVOCC-yritysten lastista
on noussut vuosien 1994 ja 1997 välillä 0,9 prosentista 9,6 prosenttiin perinteisesti tämänkaltaista lastia käsittelevien
yritysten vahingoksi. Kantajien asiamies on antanut tästä selityksen 3.5.1995 komissiolle osoittamassaan kirjeessä, jossa
todetaan seuraavaa:
”Täyden konttikuorman (FCL) osalta jotkut TACA:n osapuolet ovat kuitenkin päättäneet osana yrityksen kokonaisliikepolitiikkaa,
suunnittelua, markkinointia ja investointistrategiaa olla pitämättä suurta myyntihenkilöstöä ja/tai laajaa konttoriverkostoa
hankkiakseen lastia suurelta määrältä pieniä ja keskisuuria omaa lastiaan täysinä konttilasteina kuljettavia rahdinantajia.
Tämän vuoksi nämä varustamot pyrkivät hyödyntämään enemmän laajaa NVOCC:iden verkostoa hankkiakseen ja kootakseen suuria määriä
FCL-lastia. Erottuakseen näistä TACA:n osapuolista muut osapuolet ovat päättäneet ylläpitää ja kustantaa laajan kansainvälisen
myyntihenkilöstön, asiakaspalvelutehtävät ja laajan konttoriverkoston. Nämä varustamot pyrkivät enemmän asioimaan suoraan
FLC-lastia omistavien rahdinantajien kanssa ja tästä johtuen ne pitävät NVOCC:itä kilpailevina yrityksinä (koska myös ne kilpailevat
FLC-lastia omistavien rahdinantajien lastista).”
671   Ensin mainittuihin kuuluu esimerkiksi Cho Yang, jonka osuus konferenssin kuljettamasta NVOCC-yritysten lastista on pienentynyt
vuosina 1994─1997 19,5 prosentista 8,3 prosenttiin. Kantajat ovat vastauskirjelmässään täsmentäneet, että entiset itsenäiset
varustamot, joilla ei ole markkinointiin ja myyntiin tarvittavaa infrastruktuuria harjoittaakseen toimivaa kilpailua lastin
omistavien rahdinantajien kanssa, ovat turvautuneet NVOCC-yrityksiin tätä markkinointiin ja myyntiin tarvittavaa infrastruktuuria
varten. Kantajat arvioivat, että nämä NVOCC-yritysten lastia koskevat erilaiset politiikat ovat johtaneet merkittävään kilpailuun
TACA:n jäsenten välillä, minkä seurauksena tietyt jäsenet ovat menettäneet huomattavan markkinaosuuden muille jäsenille.
672   Näiden seikkojen valossa kantajat kiistävät riidanalaisen päätöksen 296 perustelukappaleessa esitetyn väitteen, jonka mukaan
”useimmat TACA:n osapuolista eivät kilpaile sopimuksiin osallistumisesta NVOCC:iden kanssa”. Ne korostavat, että vaikka komissio
siteeraa 3.5.1995 päivättyä kirjettä riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappaleen alla olevassa alaviitteessä 55, se ei
ole ottanut niiden selitystä huomioon. Kantajat väittävät myös, että komissio on perustanut väitteensä pelkästään vuotta 1995
koskeviin tietoihin tutkimatta suuntauksia ja kehitystä markkinoilla TACA:n eri osapuolten yksilöllisten strategioiden seurauksena.
Komission väite näyttää niiden mielestä rajoittuvan NVOCC-yritysten kanssa tehtyihin palvelusopimuksiin. Kannekirjelmässä
toimitetuista tiedoista kuitenkin ilmenee, että Hapag Lloyd on vuosina 1994, 1995 ja 1996 kuljettanut kaiken NVOCC-yritysten
lastin TVR-maksuja soveltaen ja että tämä varustamo oli ainoa, joka toimi tällä tavoin. Kantajat täsmentävät, että vuodesta
1994 TVR-maksuja soveltaen kuljetettu NVOCC-yritysten lasti on kokonaisuudessaan kuljetettu TVRIA:n perusteella itsenäisesti
toimivien varustamojen vahvistamien kuljetusmaksujen perusteella eikä yhdessä sovittujen maksujen perusteella.
673   Komission kriittiseen huomaukseen, jonka mukaan neljä TACA:n jäsenistä on kuljettanut suurimman osan NVOCC-yritysten lastista,
kantajat vastaavat, että tämän kannan mukaan TACA:n jäsenillä olisi riittävän erilaiset strategiat vain, jos ne tekisivät
kaikki samaa asiaa. Kantajien mukaan olennaista on pikemminkin se, ovatko TACA:n jäsenet noudattaneet erilaista strategiaa
NVOCC-yritysten lastin osalta, kuten ne ovat tehneet, sillä edellä esitetyt seikat osoittavat, että NVOCC-yritysten lastin
kuljettaminen on huomattavasti muuttunut aikojen kuluessa. Se, onko nämä kuljetukset toteutettu palvelusopimusten vai TVR-maksujen
puitteissa, on merkityksetöntä. Kantajien mukaan merkitystä on tästä lastista käydyllä kilpailulla.
674   Toiseksi, muuta kuin hintoja koskevan kilpailun osalta kantajat väittävät, että niiden erillisestä strategiasta esittämien
todisteiden arviointi on taloudellisesti ja oikeudellisesti ristiriidassa yhteistä määräävää markkina-asemaa koskevan toteamuksen
kanssa. Kantajat arvostelevat komissiota etenkin siitä, että se on todennut riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappaleessa,
että kunkin ”varustamon tarjoama tuote ei erotu muista”, huolimatta lukuisista todisteista, joita kantajat ovat esittäneet
hallinnollisen menettelyn kuluessa muuta kuin hintoja koskevasta kilpailusta.
675   Aluksi kantajat huomauttavat, että laivanvarustamojen tarjoamat palvelut eivät rajoitu palvelusopimuksiin nimenomaisesti sisällytettyihin
palveluihin, vaan niillä on ymmärrettävä tarkoitettavan myös ”lisäarvopalveluja” eli palveluja, jotka määrittävät sopimuksentekoa
edeltävässä vaiheessa, miltä varustamoilta rahdinantaja päättää pyytää tarjousta tietyn lastin kuljettamisesta, minkä varustamon
kanssa se tekee sopimuksen ja minkä määrätyn varustamon se valitsee konferenssin palvelusopimuksen tai yhdessä tehdyn erillisen
palvelusopimuksen osalta. Kantajat katsovat, että nämä kilpailutekijät ilmenevät konferenssin palvelusopimuksista, rahdinantajien
erityisiä palveluja koskevista vaatimuksista ja ”lisäarvopalveluista”.
676   Kantajat korostavat ensinnäkin, että kun konferenssin palvelusopimus on allekirjoitettu, on rahdinantajan tehtävänä kaupallisen
arvionsa mukaisesti jakaa lasti sopimukseen osallistuvien varustamojen välillä. Kantajat väittävät kannekirjelmässä esitettyjen
tietojen perusteella, että useimmissa tapauksissa ”päävarustamo” (”lead carrier”) on vaihtunut vuosittain ja että ”päävarustamon”
kuljettaman lastin osuus vaihtelee huomattavasti vuosittain. Tältä osin ei voida kantajien mielestä väittää, kuten komissio
tekee riidanalaisen päätöksen liitteen V perusteella, että suurin osa varustamojen muutoksista olisi tapahtunut saman sopimuksen
osapuolina olevien varustamojen ryhmittymien keskuudessa. Kyseisestä liitteestä ilmenee päinvastoin, että rahdinantajien suhteellinen
osuus kuhunkin ryhmittymään kuuluvien yhtiöiden kuljettamasta lastista on huomattavasti muuttunut vuosina 1994─1996. Koska
konferenssin palvelusopimusten kuljetusmaksuista sovitaan konferenssin menettelyissä, kantajat katsovat, että näiden muutosten
on katsottava johtuvan muusta kuin hintoja koskevasta kilpailusta.
677   Toiseksi kantajat väittävät rahdinantajien erityisiä palveluja koskevien vaatimusten osalta, että rahdinantajat valitsevat
varustamot niiden tarjoamien erityisten ”lisäarvopalvelujen” perusteella. On olemassa suuri valikoima palveluja, jotka määrittävät
erikseen tai yhdessä muiden palvelujen kanssa sen, minkä varustamon rahdinantaja valitsee.
678   Kantajat vetoavat näiden väitteidensä tueksi ensinnäkin ilmoituksiin, jotka rahdinantajat ovat antaneet neuvotellessaan konferenssin
palvelusopimuksista konferenssin sihteeristön kanssa. Se, että rahdinantajat antavat huomattavan arvon varustamojen tarjoamien
palvelujen tasoeroille, ilmenee erityisesti rahdinantajien esittämistä kuljetusmaksun alentamista koskevista vaatimuksista
varustamoille, jotka niiden näkökulmasta tarjoavat heikompilaatuisia palveluja. Kantajien mukaan erottavat tekijät liittyvät
huolinta-ajanjaksoihin, kaluston käytettävissä oloon, varastojen käytettävissä oloon, poikkeamissatamiin, palvelujen sisältöön,
myyntipalveluihin ja lastauksen nopeuteen. Toiseksi kantajat viittaavat rahdinantajien tarjouspyynnöissään esittämiin vaatimuksiin
sekä varustamojen näihin tarjouspyyntöihin antamiin vastauksiin. Nämä asiakirjat kuvastavat kantajien mukaan myös kultakin
yksittäiseltä varustamolta edellytettyjen erityisten palvelujen kirjoa. Kantajat ovat hallinnollisen menettelyn kuluessa pyytäneet
näiden tarjouspyyntöjen luottamuksellista käsittelyä, minkä vuoksi komissio ei ole voinut tarkistaa rahdinantajien kantaa,
mistä kantajat toteavat, että konferenssin palvelusopimukset sisältävät suurimmassa osassa tapauksia vakiolausekkeita, joiden
mukaan varustamot vastaavat ensinnäkin aikatauluissa pysymistä, aluksella käytettävissä olevia tiloja, satamassa poikkeamista,
huolinta-aikaa ja kontteja koskevista yhteisistä palveluvelvoitteista ja toiseksi aikataulujen julkisuutta, turvallisuutta
ja erikoiskalustoa koskevista yksilöllisistä palveluvelvoitteista. Kantajat tähdentävät vielä, että suuri osa vuonna 1995
tehdyistä palvelusopimuksista sisältää erikseen rahdinantajien kanssa neuvoteltuja palveluehtoja. Kantajat mainitsevat kannekirjelmässään
16 tämäntyyppistä eri ehtoa. Riidanalaisen päätöksen 146 perustelukappaleessa esitetty väite, jonka mukaan ”komissiolle on
kerrottu linjavarustamoiden myyntiedustajien valittaneen, etteivät ne voi TAA:n tai TACA:n määräysten mukaisesti tarjota mitään
muuta kuin tavanomaista palvelusopimusta eli määrään perustuvaa sopimusta ilman lisäpalveluja”, on näin ollen täysin perätön.
Kantajien mukaan on joka tapauksessa katsottava, että rahdinantajien huomioon ottamat seikat niiden valitessa varustamoa eivät
yleensä perustu sopimusehtoihin, vaan valinta tapahtuu yleensä edellä kuvattujen lisäarvoa tuottavien seikkojen perusteella.
Neljänneksi kantajat selittävät, että konferenssin palvelusopimusten yhteydessä konferenssin jäsenet kilpailevat erillisten
palvelujen tarjonnan perusteella. Kukin rahdinantaja valitsee varustamon sille ominaisista lähtökohdista. Vastauksena komission
kritiikkiin, jonka mukaan kannekirjelmässä ei esitettäisi tältä osin rahdinantajien näkemystä, vaan kantajien näkemys, kantajat
väittävät, että komissio ei ole pyrkinyt hankkimaan todisteita rahdinantajilta ja että se kiistää myös kannekirjelmässä mainitut
rahdinantajien ilmoitukset. Viidenneksi kantajat tuovat vielä esille varustamojen ja rahdinantajien väliset globaalin yhteistyön
sopimukset.
679   Kolmanneksi kantajat väittävät, että niiden yksilölliset strategiat rahdinantajien vaatimusten täyttämiseksi palvelujen osalta
poikkeavat toisistaan. Ensinnäkin valtameriliikenteessä TACA:n jäsenet kilpailevat huolinta-ajasta ja satamassa poikkeamisesta,
odotus- ja noutoajoista, erityisesti multimodaalikuljetuksissa, sekä konttien jättöaikoja koskevan ilmoituksen pituudesta
ja seisontailmoituksista. Kantajien mukaan nämä tiedot osoittavat joka tapauksessa virheelliseksi komission väitteen, jonka
mukaan TACA:n osapuolet ovat pyrkineet määrittämään satamat, joissa niiden piti tai ei pitänyt poiketa. Toiseksi kantajat
korostavat, että TACA:n osapuolet tekevät yksittäisiä aloitteita erikoiskaluston hankinnasta ja standardeista poikkeavien
konttien kuljettamisesta. Kolmanneksi TACA:n osapuolet kilpailevat satama- ja maapalvelujen logistiikan osalta etenkin konttien
säilyttämiskapasiteetista rahdinantajien kannalta sopivissa satamissa sekä mahdollisuudesta tarjota palveluja viikonloppuisin
ja erityispalveluja myöhäisen varauksen tai toimituksen tapauksessa. Neljänneksi kantajat korostavat tietotekniikan osalta,
että niiden on täytynyt tehdä erillisiä aloitteita täyttääkseen automaattista tiedonsiirtoa (electronic data interchange)
ja Internet-palveluja koskevat rahdinantajien vaatimukset, erityisesti jotta nämä voisivat saada nopeasti tietoa meneillään
olevista kuljetuksista. Viidenneksi kantajat tarjoavat erilaisia tullausmenettelyä koskevia palveluja. Kuudenneksi kantajat
huomauttavat, että ne eivät kaikki takaa samaa laatua. Kaikki varustamot eivät ole saaneet ISO 90022 -standardia (laadunhallinta).
Seitsemänneksi ne painottavat vielä sitä, että ne markkinoivat palvelujaan, tapahtuipa se perinteisillä tiedotusvälineillä
tai sähköisesti, yksilöllisellä perusteella ja että ne eivät harjoita minkäänlaista yhteismainontaa konferenssina tai konsortiona.
Ne huomauttavat myös, että niiden markkinointipolitiikka on tarkoitettu erottamaan niiden tarjoamat yksilölliset palvelut
muiden varustamojen tarjoamista palveluista.
680   Kaikista näistä syistä kantajat päättelevät, että ne tarjoavat erillisiä palveluja ja kilpailevat täyttääkseen rahdinantajien
erityisvaatimukset. Niiden mielestä on näin ollen virheellistä väittää, että niiden markkinakäyttäytyminen olisi samanlaista
ja että ne esiintyisivät markkinoilla yhtenä yksikkönä.
681   Asian T-213/98 kantaja selittää, että sen yksittäistapaukselle ominaiset olosuhteet, joita komissio ei ole kiistänyt, vahvistavat
yhteisen määräävän aseman puuttumisen. Se väittää, että sen kaupallinen strategia ja erityisesti syyt, joiden vuoksi se liittyi
TACA:han vuonna 1993, osoittavat sen toimineen itsenäisesti TACA:n muiden jäsenten kanssa kilpaillen, minkä vuoksi sen ei
voida katsoa muodostavan yhtä taloudellista yksikköä TACA:n muiden jäsenten kanssa.
682   Kantaja toteaa aluksi, että syyt, jotka saivat sen liittymään TACA:han, olivat kaupallisesti perusteltuja, toisin kuin komissio
väittää riidanalaisen päätöksen 293 perustelukappaleessa. Se väittää tältä osin, että sen on täytynyt Tyynenmeren ylittävässä
liikenteessä ja Euroopan ja Aasian välisessä liikenteessä toimivana perinteisenä linjavarustamona muuttua maailmanlaajuiseksi
varustamoksi, jotta se voisi mukautua asiakaskunnan pyrkimykseen keskittää yhä enemmän ostoksiaan alueellisesti (Pohjois-Amerikka,
Eurooppa) ja jopa maailmanlaajuisesti. Tässä yhteydessä kantaja on päättänyt harjoittaa kuljetustoimintaa Atlantin ylittävässä
liikenteessä voidakseen tarjota nykyisille asiakkailleen yhden verkoston (”one stop shop”) niiden tavaroiden kuljetukselle
ympäri maailmaa.
683   TACA:n jäsenille tästä liikenteestä aiheutuneiden vuosittaisten tappioiden (ks. riidanalaisen päätöksen 590 perustelukappaleen
b alakohta) vuoksi NYK on katsonut, että itsenäisen palvelun aloittaminen sisältää kohtuuttomia riskejä. Se on tämän vuoksi
päättänyt harjoittaa toimintaansa tässä liikenteessä Hapag Lloydin ja NOL:n kanssa tekemänsä konsortiosopimuksen puitteissa
(Pasific Atlantic Express), jonka tavoitteena oli tarjota samalla sekä Tyynenmeren ylittävä palvelu että Atlantin ylittävä
palvelu. Kantaja myöntää, että sen toiminta Atlantin ylittävässä liikenteessä on jäänyt vähäiseksi. Tämän perusteluna on kuitenkin
se, että sen perinteinen asiakaskunta haluaa ennen kaikkea lastin kuljetusta Tyynenmeren ylittävässä liikenteessä ja että
on ollut vaikeaa ennakoida, missä määrin asiakaskunta olisi valmis uskomaan sille lastin kuljetuksen Atlantin ylittävässä
liikenteessä.
684   Kantajan mukaan se on tämän jälkeen liittynyt TAA:han/TACA:han sen vuoksi, että asiakkaiden kohderyhmät Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa
käyttivät tätä linjakonferenssia lastinsa kuljettamiseen. NYK korostaa, että se toimii perinteisesti linjakonferenssien puitteissa
ja että sen liittyminen TACA:han edisti kyseessä olevan liikenteen vakautta asetuksen N:o 4056/86 kahdeksannen perustelukappaleen
mukaisesti. Koska Yhdysvaltojen oikeuden mukaan liittymistä linjakonferenssiin ei voida kieltää ja tämä liittyminen antaa
mahdollisuuden tehdä konferenssin palvelusopimuksia samoin edellytyksin kuin muut jäsenet, NYK on vain käyttänyt Yhdysvaltojen
oikeudessa annettuja mahdollisuuksia lisätäkseen kuljetetun lastin määrää kyseessä olevassa liikenteessä uuden maailmanlaajuisen
palvelun puitteissa.
685   Kantaja korostaa, että syyt, joiden vuoksi se on liittynyt TACA:n jäseneksi, ovat määrittäneet sen itsenäisen kaupallisen
strategian liittymisen jälkeen. Kantaja selittää, että sen kaupallisena strategiana Atlantin ylittävässä liikenteessä oli
keskittyä varustamon perinteisiin asiakkaisiin muussa liikenteessä. Sen mukaan kaupallinen etu, jonka se saattoi tarjota asiakkailleen,
liittyi toisaalta mahdollisuuteen kuljettaa Atlantin ylittävä lasti Yhdysvaltojen länsirannikolle ja hoitaa Tyynenmeren ylittävät
linjat pelkästään meriteitse (Panaman kanavan kautta) ja toisaalta Kanadan satamiin konferenssin ulkopuolella tarjottuihin
palveluihin.
686   Toisin kuin komissio antaa ymmärtää riidanalaisessa päätöksessä (293 perustelukappale ja sitä seuraavat kappaleet), liittyminen
TACA:han ei antanut varustamolle minkäänlaisia takeita siitä, että se voisi toimia menestyksellisesti uudessa liikenteessä.
Kantaja täsmentää, että mahdollisuus tehdä välittömästi TACA:n palvelusopimuksia ei merkitse varmuutta näillä sopimuksilla
katetun lastin saamisesta, sillä on kunkin varustamon asiana vakuuttaa rahdinantajat lastin antamisesta. Komissio päättelee
näin ollen virheellisesti 564 perustelukappaleessa, että mahdollisuus tehdä heti konferenssin palvelusopimuksia kannusti Hyundaita
liittymään TACA:han. Kantaja korostaa, että vaikka se on toteuttamiensa eri kaupallisten toimien ansiosta saanut joitakin
uusia asiakkaita ja päässyt uusille markkinoille (esimerkiksi henkilökohtaisten tavaroiden markkinat Yhdistyneessä kuningaskunnassa),
se on myös menettänyt joitakin asiakkaita tai joutunut vetäytymään tietyiltä markkinoilta esimerkiksi logistisista syistä.
Kantaja muistuttaa, että sen markkinaosuus kyseessä olevasta liikenteestä on laskenut 0,9 prosentista vuonna 1994 0,6 prosenttiin
vuosina 1995 ja 1996.
687   Näissä olosuhteissa kantaja katsoo, ettei komissio voi väittää, että TACA:n jäsenten markkinaosuudet eivät olisi vaihdelleet
kyseessä olevana ajanjaksona ja että tällaisen vaihtelun puuttuminen osoittaisi kilpailun puuttumisen. Kantajan mukaan vakaat
markkinaosuudet eivät merkitse välttämättä kilpailun puuttumista. Merikuljetuksen alalla on luonnollisena suuntauksena, että
markkinaosuudet heijastavat varustamojen kullakin linjalla tarjoamaa kapasiteettia. Kantaja väittää vielä, että vakaat markkinaosuudet
voivat selittyä myös asiakasuskollisuudella tai asiakkaiden siirtymisellä. Kantajan mukaan komission vastineessaan mainitsemat
talousteoriat tukevat tätä väitettä, sillä Scherer & Ross (Industrial Market Structure and Economic Performance, Houghton
Mifflin, 1990) katsovat merkkien voivan muuttua tiheästi kuluttajien mieltymysten puuttuessa. Näissä olosuhteissa on kantajan
mukaan jokseenkin merkityksetöntä, että varustamot ryhtyvät ”turhiin yrityksiin tuotteiden erottamiseksi”, kuten nämä tekijät
toteavat.
688   Kantaja väittää vielä, ettei se ole koskaan päättänyt olla kilpailematta lastista helpottaakseen Hyundain ja Hanjinin pääsyä
liikenteeseen. Koska kieltäytyminen asiakkaiden toimittamisesta voi aiheuttaa niiden menettämisen muussa liikenteessä, tällaiselle
käyttäytymiselle ei ole ollut minkäänlaista kaupallista perustetta.
689   Kantaja lisää, että koska konferenssiin liittymistä ei voida kieltää ja koska TACA:n puitteissa ei ole tehty sopimusta kunkin
yksittäisen varustamon tarjoaman kapasiteetin rajoittamiseksi, konferenssi ei voi valvoa kapasiteettejä, etenkään itsenäisten
varustamojen tarjoamia. Tästä seuraa kantajan mukaan, että TACA:n osapuolet eivät voi kysynnän ja tarjonnan väliseen suhteeseen
olennaisesti liittyvän seikan osalta toimia yhtenä taloudellisena yksikkönä tai poistaa mahdollista kilpailua.
690   Hintakilpailua tarkastellessaan kantaja täsmentää, että sen kannekirjelmän yhteisestä osasta ilmenevää suhteellisen vähäistä
itsenäistä toimintaa hintojen osalta, TVR-maksut tai erilliset tai yhteiset palvelusopimukset mukaan lukien, ei pidä tulkita
osoitukseksi siitä, ettei se olisi käyttänyt oikeuttaan harjoittaa itsenäistä hintapolitiikkaa. Näitä absoluuttisesti ilmaistuja
lukuja on tarkasteltava siltä kannalta, että sen markkinaosuus kyseessä olevassa liikenteessä on ollut pieni. Näissä tiedoissa
ei myöskään oteta huomioon sen toteuttamia toimia Kanadan satamiin suuntautuvassa liikenteessä, jolla se toimii kokonaan konferenssien
ulkopuolella. Kantaja huomauttaa myös, että vaikka sen kuljettama NVOCC-yritysten lasti saattaa vaikuttaa vähäiseltä, yksi
sen pääasiakkaista oli kuitenkin NVOCC-yritys ja tämän lasti muodosti 25 prosenttia sen länteen suuntautuvasta liikenteestä
vuonna 1995. Se korostaa, että yli 30 prosenttia länteen, mukaan luettuna Kanadan satamiin, kuljetetusta lastista oli NVOCC-yritysten
lastia.
691   Kantajan mukaan komission esille tuoma seikka, jonka mukaan kantajat kuuluvat linjakonferenssiin, jolle on myönnetty ryhmäpoikkeus
merikuljetusten tariffien vahvistamista varten, on merkityksetön, sillä kantajat ovat osoittaneet muihin parametreihin perustuvan
kilpailun olemassaolon. Komissio on sitä paitsi myöntänyt tällaista kilpailua ilmenevän konsortion yhteydessä (edellä mainittu
päätös asiassa P & O/Nedlloyd). Kantaja korostaa, että TACA sisältää useita eri konsortioita. Komissio on myös perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta linjaliikennettä harjoittavien varustamoiden sopimuksiin, päätöksiin ja yhdenmukaistettuihin
menettelytapoihin (konsortiot), annettu neuvoston asetuksen (ETY) N:o 497/92 nojalla, 20 päivänä huhtikuuta 1995 annetun komission
asetuksen (EY) N:o 870/95 (EYVL L 89, s. 7, ks. 8. perustelukappale ja 5 artiklan toinen luetelmakohta) yhteydessä nimenomaisesti
myöntänyt, että konferenssin jäsenten välillä voi olla toimivaa kilpailua tarjottujen palvelujen osalta, sillä tällainen kilpailu
on poikkeusasetuksen soveltamisen edellytyksenä.
692   Kantaja vetoaa vielä siihen, että riidanalaisessa päätöksessä ei käsitellä kysymystä siitä, onko sen liittymisellä TACA:han
ollut niin tuntuva vaikutus relevanteilla markkinoilla, että sen voidaan katsoa osallistuneen yhteisessä määräävässä markkina-asemassa
olevien yritysten ryhmän toteuttamiin kilpailusääntöjen vastaisiin menettelytapoihin.
693   Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että kantajien esillä olevien kanneperusteiden yhteydessä esittämät väitteet ovat perusteettomia
ja että ne on tästä syystä hylättävä.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
694   Esillä olevien kanneperusteidensa yhteydessä kantajat väittävät, että TACA:n osapuolten välinen merkittävä sisäinen kilpailu
on ristiriidassa yhteistä määräävää markkina-asemaa koskevan toteamuksen kanssa.
695   Riippumatta siitä, voiko asetuksessa N:o 4056/86 tarkoitetun linjakonferenssin merkittävä sisäinen kilpailu vaikuttaa liikenteen
vakauteen, joka oikeuttaa kyseisessä asetuksessa säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisen, ja näin ollen saada komission peruuttamaan
tämän ryhmäpoikkeuksen, on katsottava kantajan tavoin, että merkittävä sisäinen kilpailu voi myös osoittaa, että linjakonferenssin
jäsenten välisistä eri yhteyksistä tai vuorovaikutustekijöistä huolimatta nämä jäsenet eivät voi omaksua samanlaista toimintatapaa
markkinoilla, jolloin ne voisivat näyttää yhdeltä yksiköltä kolmansiin nähden ja jolloin niiden markkina-asemaa voitaisiin
siten arvioida yhdessä perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta.
696   Esillä olevassa asiassa kantajat ovat esittäneet näyttöä sekä hintakilpailusta että muusta kuin hintoja koskevasta kilpailusta.
Asian T-213/98 kantaja on esittänyt joitakin erityisiä väitteitä.
i)  Sisäinen hintakilpailu
697   Kantajat väittävät, että itsenäinen toiminta, palvelusopimukset ja NVOCC-yritysten lastin kuljettaminen osoittavat TACA:n
jäsenten kilpailevan keskenään hintojen osalta. Ne korostavat, että itsenäinen toiminta ja erilliset palvelusopimukset johtavat
tariffia alempien hintojen soveltamiseen, kun taas konferenssin palvelusopimukset ja NVOCC-yritysten lastin kuljettaminen
ilmentävät yksilöllisiä kaupallisia strategioita, joihin tietyt TACA:n jäsenet turvautuvat enemmän kuin toiset.
698   Itsenäisestä toiminnasta eli Yhdysvaltojen lainsäädännössä säädetystä kunkin linjakonferenssin jäsenen oikeudesta tarjota
tariffin hintaa alhaisempi hinta on aluksi todettava, että tämä kolmannen valtion lainsäädännössä annettu oikeus poiketa tietyin
edellytyksin merikuljetuksen hintojen vahvistamista koskeviin sopimuksiin perustuvasta hintakurista on poikkeus konferenssin
hintojen yhteistä vahvistamista koskevasta periaatteesta (TAA-tapauksessa annetun tuomion 307 kohta).
699   TAA-sopimuksen 13 artiklasta ilmenee, että kuten komissio korostaa riidanalaisen päätöksen 104 perustelukappaleessa ─ ja mitä
kantajat eivät ole kiistäneet ─ nimestään huolimatta itsenäistä toimintaa valvotaan ja sitä ohjaillaan konferenssin säännöillä,
koska siihen ryhtymisestä on ennakolta ilmoitettava TACA-sopimuksen sihteeristölle, mikä antaa muille osapuolille mahdollisuuden
ryhtyä samanlaiseen toimintaan tai suostutella toiminnan alkuperäinen toteuttaja luopumaan siitä. Itsenäinen toiminta ei kuulu
näin ollen tavalliseen kilpailuun, jossa kunkin toimijan on määritettävä itsenäisesti politiikka, jota se aikoo markkinoilla
noudattaa, ja tämän kanssa on jyrkästi ristiriidassa se, että taloudellisten toimijoiden välillä olisi suoria tai epäsuoria
kontakteja, joiden tarkoituksena on joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen
tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle, kuinka yritys itse on päättänyt käyttäytyä tai kuinka se aikoo itse käyttäytyä markkinoilla,
tai joilla on tällaisia vaikutuksia (TAA-tapauksessa annetun tuomion 307 kohta).
700   Asianosaisten kesken on selvää, että kuten komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 215 ja 216 perustelukappaleessa, itsenäinen
toiminta voidaan toteuttaa hyvin lyhyen ajanjakson kuluessa ja se voi olla väliaikaisratkaisu palvelusopimusneuvotteluja käytäessä.
701   Todettakoon lisäksi, että kantajien itsensä toimittamien tietojen perusteella ei voida kumota riidanalaisen päätöksen 221
perustelukappaleessa olevaa toteamusta, jonka mukaan itsenäisen toiminnan harjoittaminen on jäänyt vähäiseksi Atlantin ylittävässä
liikenteessä. Vaikka nämä tiedot osoittavat TACA:n osapuolten vuosina 1994, 1995 ja 1996 harjoittaman itsenäisen toiminnan
määrän tariffin hintojen osalta, TVRIA mukaan lukien, ne eivät kuitenkaan osoita kahden ensimmäisen vuoden osalta kyseisen
toiminnan puitteissa kuljetetun lastin määrää, minkä vuoksi niillä ei voida katsoa olevan todistusarvoa näytettäessä merkittävää
sisäistä kilpailua toteen. Vuotta 1996 koskevista tiedoista, jotka ainoina osoittavat TVRIA:n osalta itsenäisen toiminnan
puitteissa kuljetetun lastin määrän, ilmenee päinvastoin, että kyseisenä vuonna TVRIA-lastin osuus on ollut vain 8,3 prosenttia
TACA:n osapuolten kuljettamasta lastista kokonaisuudessaan, eli suhteellisen vähäinen määrä.
702   Korostettakoon vielä, että komissio on riidanalaisen päätöksen 220 perustelukappaleessa olevassa taulukossa 5 todennut, että
Atlantin ylittävässä liikenteessä on harjoitettu hyvin vähän itsenäistä toimintaa Tyynenmeren ylittävään liikenteeseen verrattuna.
Vaikka kantajat kiistävät komission käyttämän menetelmän itsenäisen toiminnan määrän laskemiseksi ja vertailemiseksi näissä
kahdessa liikenteessä ja väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä ei selitetä näiden kahden liikenteen suuruusluokkaa koskevien
tietojen puuttumista, on todettava, että kantajat eivät ole esittäneet mitään näyttöä osoittaakseen virheelliseksi komission
johtopäätöksen, jonka mukaan itsenäisen toiminnan määrä Atlantin ylittävässä liikenteessä ei ole merkittävää.
703   Kantajien väitteet itsenäiseen toimintaan perustuvasta merkittävästä sisäisestä kilpailusta on näin ollen hylättävä.
704   Tarkasteltaessa toiseksi palvelusopimuksia on todettava, että komissio on perustellusti katsonut riidanalaisen päätöksen 224
perustelukappaleessa, ettei konferenssin palvelusopimuksiin voida vedota sisäisen hintakilpailun osoittamiseksi. Koska konferenssin
palvelusopimukset on tehty yhdessä konferenssin puitteissa TACA-sopimuksessa määrättyjä äänestysmenettelyjä noudattaen, nämä
sopimukset merkitsevät sitä, että kaikki kyseiseen sopimukseen osallistuvat konferenssin jäsenet vahvistavat yhdessä yhteisen
hinnan. Kantajien esille tuoma seikka, jonka mukaan toiset TACA:n jäsenet osallistuvat toisia useammin konferenssin palvelusopimuksiin,
on merkityksetön, sillä tällaisten sopimusten osapuolina olevat rahdinantajat joutuvat joka tapauksessa maksamaan yhteisen
hinnan lastinsa kuljettamisesta, riippumatta siitä, mikä sopimukseen osallistuvista TACA:n jäsenistä suorittaa kyseisen kuljetuksen.
705   Erillisistä palvelusopimuksista on todettava, että vaikka ne toki merkitsevät sisäistä hintakilpailua, TACA on kieltänyt ne
vuosina 1994 ja 1995. Tämän vuoksi kantajat voivat vedota näihin sopimuksiin todisteena sisäisestä kilpailusta ainoastaan
yhden vuoden eli vuoden 1996 osalta riidanalaisen päätöksen kattamista kolmesta vuodesta. Lisäksi kantajien itsensä toimittamista
tiedoista ilmenee, että vuonna 1996 erillisten palvelusopimusten perusteella on kuljetettu vain 15,3 prosenttia kaikesta TACA:n
kuljettamasta lastista. Näistä samoista tiedoista ilmenee niin ikään, että useimmat erillisistä palvelusopimuksista on tehty
yhdessä usean varustamon kanssa, minkä seurauksena sisäinen hintakilpailu ei tällaisessa tapauksessa ole koskenut kaikkia
TACA:n osapuolia. Itsenäisen toiminnan tavoin erillisten palvelusopimusten tekemisestä ja neuvottelemisesta oli määrätty TACA-sopimuksen
14 artiklassa, jossa asetetaan, kuten riidanalaisen päätöksen 149 perustelukappaleesta ilmenee, tiettyjä rajoituksia, jotka
koskevat palvelusopimusten sisältöä sekä tilanteita, joissa niitä voidaan tehdä. Riidanalaisen päätöksen 447 perustelukappaleessa
komissio on katsonut, eivätkä kantajat ole tätä kiistäneet, että tällaiset rajoitukset kuuluivat perustamissopimuksen 85 artiklan
1 kohdan soveltamisalaan. Tästä seuraa, että silloinkin, kun TACA on antanut luvan erillisten palvelusopimusten tekemiselle,
ne eivät ole kuuluneet tavanomaiseen kilpailuun.
706   Tarkasteltaessa kantajien väitettä, jonka mukaan erilliset palvelusopimukset ovat johtaneet tariffin pienenemiseen, on todettava,
että kantajat eivät ole näyttäneet kannekirjelmässään mainitsemiensa tavaroiden osalta erillisten palvelusopimusten ja TACA:n
päättämän tariffin välistä syy-yhteyttä, minkä vuoksi tämän väitteen perustana olevien seikkojen ei ole näytetty pitävän paikkaansa.
Se, että TACA on päättänyt alentaa tariffia yhdenmukaistaakseen sen erillisten palvelusopimusten kanssa, ei millään tavoin
kyseenalaista yhteisen markkina-aseman olemassaoloa vaan päinvastoin vahvistaa sen, sillä se ilmentää TACA:n osapuolten kykyä
reagoida yhdessä joidenkin niistä toteuttamiin toimenpiteisiin ulottaakseen viimeksi mainittujen tarjoamat alhaisemmat hinnat
koko konferenssiin.
707   Kantajien väitteet palvelusopimuksiin perustuvasta merkittävästä sisäisestä kilpailusta on näin ollen hylättävä.
708   NVOCC-yritysten lastin kuljetusta tarkasteltaessa on huomattava, että kantajien vuosilta 1994, 1995 ja 1996 toimittamista
luvuista ilmenee, että TACA:n osapuolet ovat kuljettaneet kaiken NVOCC-yritysten lastin joko TVR-maksujen tai palvelusopimusten
puitteissa. TVR-maksujen osalta kantajat ovat vastauksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen
vahvistaneet kannekirjelmään sisältyvän väitteensä, jonka mukaan TVR-maksujen kohteena oleva lasti kuljetettiin todellisuudessa
kokonaan itsenäisen toiminnan puitteissa ja kuului näin ollen TVRIA-toimintaan. Vaikka tämä seikka onkin näytetty toteen,
se ei kuitenkaan riitä osoittamaan TACA:n sisäistä merkittävää hintakilpailua. NVOCC-yritysten lasti oli vuonna 1994 vain
12,5 prosenttia, vuonna 1995 14,5 prosenttia ja vuonna 1996 15,1 prosenttia TACA:n kaikkiaan kuljettamasta lastista näinä
kolmena vuonna. On myös todettava, että TVRIA:n yhteydessä kuljetettu osa NVOCC-yritysten lastista on ollut näinä vuosina
vain 1, 4,5 ja 15,5 prosenttia TACA:n osapuolten kuljettamasta NVOCC-yritysten lastista, sillä pääosa tästä lastista kuljetettiin
palvelusopimusten perusteella. Vuosina 1994 ja 1995 TACA oli kieltänyt erilliset palvelusopimukset, joten näinä kahtena vuonna
palvelusopimusten perusteella kuljetettu NVOCC-yritysten lasti, joka oli vuonna 1994 99 prosenttia ja vuonna 1995 94,5 prosenttia
NVOCC-yritysten kokonaislastista, perustui konferenssin palvelusopimuksiin, joissa vahvistetaan yhteiset hinnat. Komissio
toteaa, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, että 70 prosenttia palvelusopimusten perusteella kuljetetusta NVOCC-yritysten
lastista vuonna 1996 perustui niin ikään konferenssin palvelusopimuksiin.
709   Kantajien itsensä toimittamista tiedoista ilmenee näin ollen, että riidanalaisessa päätöksessä kyseessä olevana ajanjaksona
NVOCC-yritysten lasti on pääosin kuljetettu konferenssin vahvistamien yhteisten hintojen perusteella. Tältä osin osoitettaessa
merkittävän sisäisen hintakilpailun olemassaoloa on merkityksetöntä, että tietyt TACA:n osapuolet kuljettavat enemmän NVOCC-yritysten
lastia kuin toiset, sillä lähes kaikkeen NVOCC-yritysten lastiin sovelletaan konferenssin yhdessä vahvistamaa hintaa.
710   Kantajien väitteet NVOCC-yritysten lastin kuljettamiseen perustuvasta merkittävästä sisäisestä kilpailusta on näin ollen hylättävä.
711   Edellä esitetystä seuraa, että yksikään kantajien esittämistä seikoista ─ itsenäinen tariffitoiminta, konferenssin palvelusopimusten
ja erillisten palvelusopimusten tekeminen tai NVOCC-yritysten lastin kuljettaminen ─ ei osoita, että TACA:n piirissä olisi
käyty merkittävää sisäistä hintakilpailua. Vaikka näitä seikkoja tarkasteltaisiin kokonaisuutena, ne ovat osoitus aivan liian
vähäisestä kilpailusta, jotta niillä voitaisiin kyseenalaistaa asetuksessa N:o 4056/86 tarkoitetun linjakonferenssin sopimuksen
perustana olevan yhdenmukaisen tai yhteisen tariffin kuljetusmaksuista johtuva sisäisen hintakilpailun puuttuminen.
712   On kuitenkin vielä tarkistettava, voivatko kantajien esittämät seikat muusta kuin hintoja koskevasta sisäisestä kilpailusta
kyseenalaistaa tämän päätelmän.
ii)  Muu kuin hintoja koskeva kilpailu
713   Osoittaakseen muun kuin hintoja koskevan merkittävän sisäisen kilpailun kantajat vetoavat ensinnäkin siihen, että konferenssin
palvelusopimusten yhteydessä ”päävarustamo” (”lead carrier”) ja sen kunakin vuonna kuljettaman lastin osuus vaihtelee vuosittain.
Tämän jälkeen ne väittävät, että rahdinantajilla on erityisiä palveluja koskevia vaatimuksia, minkä vuoksi ne valitsevat varustamot
näiden tarjoamien erityisten palvelujen perusteella. Lisäksi ne väittävät, että TACA:n osapuolten yksilölliset strategiat
rahdinantajien vaatimusten täyttämiseksi palvelujen osalta poikkeavat toisistaan.
714   Aluksi on korostettava, että linjakonferenssin jäsenten välinen muu kuin hintoja koskeva kilpailu, joka kohdistuu esimerkiksi
tarjotun palvelun laatuun, ei lähtökohtaisesti riitä osoittamaan vääräksi toteamusta, jonka mukaan yrityksillä on yhteisen
hinnoittelustrategian nojalla muodostuneisiin yhteyksiin perustuva yhteinen määräävä asema, elleivät vaihtoehtoiset kilpailun
muodot ole niin laajoja ja voimakkaita, että yhteisen hinnoittelupolitiikan perusteella ei kohtuudella voida päätellä yritysten
muodostavan yhden markkinoilla toimivan yksikön (edellä 638 kohdassa mainittu julkisasiamies Fennellyn ratkaisuehdotus ns.
CEWAL-tapauksessa, tuomio 16.3.2000, 34 kohta).
715   Kantajien on näin ollen esitettävä näyttöä paitsi siitä, että TACA:n piirissä käydään muuta kuin hintoja koskevaa sisäistä
kilpailua, myös ennen kaikkea siitä, että tämä mahdollinen sisäinen kilpailu on niin laajaa ja voimakasta, että se voi estää
TACA:n osapuolten arvioimisen yhdessä.
716   Kantajien tältä osin esittämän näytön todistusarvoa on tutkittava tässä valossa.
717   Tarkasteltaessa väitteitä konferenssin palvelusopimuksista on huomattava, että muun kuin hintoja koskevan sisäisen kilpailun
osalta on pidettävä sinänsä merkityksettömänä pelkästään sitä seikkaa, että ”päävarustamo”, jonka kanssa rahdinantajat suorittavat
kuljetuksen, vaihtelee vuosittain, jollei oteta huomioon, että kaikki varustamot ovat myös osapuolina linjaliikenteen konsortiosopimuksissa.
Kuten komissio korostaa perustellusti riidanalaisen päätöksen 232 perustelukappaleessa ilman, että kantajat olisivat sitä
kiistäneet, kun varustamo on P & O:n, Nedlloydin, Sea-Landin, Maerskin ja OOCL:n välisen alusten yhteiskäyttöä koskevan VSA-sopimuksen
kaltaisen konsortiosopimuksen osapuolena, kilpailu palvelun laadusta on poissuljettua, koska tällaisten sopimusten osapuolet
käyttävät aluksia yhteisesti ja toimivat samalla aikataululla. Koska konsortiosopimusten tarkoituksena on yhdenmukaistaa siihen
kuuluvien varustamojen tarjoamat palvelut, TACA:n sisäinen palveluja koskeva kilpailu rajoittuu välttämättä sen muodostavien
eri konsortioiden väliseen kilpailuun. TACA:n piirissä palvelujen laadusta käytävän sisäisen kilpailun osoittamiseksi on tarpeen,
kuten komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 233 perustelukappaleessa, että kantajat näyttävät rahdinantajien siirtäneen
rahtejaan paitsi saman konsortion sisällä, myös eri konsortioiden välillä.
718   Komissio on tältä osin todennut samassa perustelukappaleessa, että kantajien väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa esittämistä
tiedoista, jotka on osittain toistettu riidanalaisen päätöksen liitteessä V, ilmenee, että ”varustamoryhmittymien osuudet
ovat pysyneet suurimmalta osin vakaina ja että muutamia tapauksia lukuun ottamatta siirtyminen on tapahtunut muualla kuin
ryhmittymien välillä”.
719   Vaikka kantajat kiistävät tämän riidanalaisessa päätöksessä tehdyn arvioinnin, on huomattava, että tämä toteamus on tehty
ensimmäisen kerran vastineessa, minkä lisäksi kantajien tässä oikeudenkäynnissä toimittamat tiedot, joilla pyritään osoittamaan
määrättyjen rahdinantajien osalta ”päävarustamon” muuttuminen sekä vuosittaiset vaihtelut näiden kuljettaman lastin osalta,
ovat olennaisilta osin samoja kuin komissiolle väitetiedoksiantoon annetussa vastauksessa esitetyt tiedot. Näiden tietojen
tarkastelusta ilmenee, että kuten komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 233 perustelukappaleessa, useimmissa tapauksissa
”päävarustamon” muutokset ovat tapahtuneet saman konsortion sisällä. Siitä, että kunkin ”päävarustamon” kuljettama osuus kunkin
rahdinantajan lastista vaihtelee vuosittain, riittää kun todetaan, että ilman tietoa siitä, mitkä varustamot kuljettavat loppuosan
lastista, kantajien toimittamien tietojen perusteella ei voida määrittää tämän lastin kuljettavaa konsortiota. Näissä olosuhteissa
kantajien esittämien tietojen perusteella ei voida kyseenalaistaa riidanalaisessa päätöksessä olevaa toteamusta, jonka mukaan
”päävarustamo” on muuttunut saman konsortion osapuolina olevien varustamojen välillä.
720   Tästä seuraa, että kantajien esittämät seikat eivät osoita, että palvelujen laadusta olisi käyty merkittävää sisäistä kilpailua
konferenssin palvelusopimusten puitteissa.
721   Näin ollen kantajien tältä osin esittämät väitteet on hylättävä.
722   Tarkasteltaessa toiseksi väitteitä rahdinantajien vaatimuksista ei voida kiistää, että rahdinantajat edellyttävät TACA:n osapuolilta
tietyntasoista laatua niiden tarjoamilta kuljetuspalveluilta. Tämä seikka on kuitenkin sellaisenaan merkityksetön näytettäessä
TACA:n osapuolten muuta kuin hintoja koskevaa sisäistä kilpailua toteen, jollei osoiteta, että rahdinantajat siirtävät rahtia
varustamolta toiselle juuri niiden tarjoamien erilaisten palvelujen vuoksi. Kantajat eivät kuitenkaan ole esittäneet tällaista
näyttöä vaan ne ovat ainoastaan toimittaneet luettelon rahdinantajien edellyttämistä palveluista.
723   Vaikka kantajat väittävät todisteita esittämättä, että konferenssin palvelusopimukset sisältävät paitsi kaikkien niihin osallistuvien
varustamojen yhteisiä palveluja koskevia sitoumuksia, myös kunkin varustamon erillisiä palveluja koskevia sitoumuksia, ne
eivät osoita, että nämä erilliset sitoumukset ilmenisivät rahdin siirtymisellä varustamolta toiselle.
724   Ainoat kannekirjelmässä esitetyt esimerkit neuvotelluista ehdoista ovat kaikki TACA:n neuvottelemia ehtoja, jotka koskevat
yhteisiä sitoumuksia, joita kaikki mukana olevat varustamot voivat tarjota. Komissio on näin ollen perustellusti katsonut
riidanalaisen päätöksen 242 perustelukappaleessa, että vain muutamat konferenssin palvelusopimukset sisälsivät tarjottuihin
palvelutyyppeihin liittyviä yksilöllisesti laadittuja määräyksiä. On tosin myönnettävä, että erilliset palvelusopimukset sisältävät
enemmän erityisehtoja kuin konferenssin palvelusopimukset. On kuitenkin muistettava, että TACA hyväksyi erilliset palvelusopimukset
vasta vuodesta 1996. Kantajien toimittamista tiedoista ilmenee, että vuonna 1996 TACA:n osapuolten erillisten palvelusopimusten
perusteella kuljettama lasti, mukaan lukien yhdessä usean varustamon kanssa tehdyt palvelusopimukset, muodosti vain 15,3 prosenttia
kaikesta TACA:n kuljettamasta lastista ja että vain vähemmistö näistä sopimuksista on tehty erikseen yhden ainoan varustamon
kanssa.
725   Näissä olosuhteissa kantajien toimittamat tiedot eivät voi kyseenalaistaa riidanalaisessa päätöksessä tältä osin tehtyjä arviointeja.
726   Kantajien väitteet rahdinantajien vaatimuksista on näin ollen hylättävä.
727   Tutkittaessa kolmanneksi väitteitä kunkin TACA:n osapuolen yksilöllisestä strategiasta on niin ikään todettava, että yksikään
kantajien toimittamista tiedoista ei osoita, että rahdinantajille tarjottujen palvelujen erot olisivat vaikuttaneet merkittävästi
valintaan siitä, minkä varustamon tehtäväksi lastin kuljettaminen annetaan.
728   Näin ollen kantajien tältä osin esittämät väitteet ovat merkityksettömiä ja ne on tämän vuoksi hylättävä.
729   Edellä esitetystä seuraa, että siltä osin kuin kantajien esittämät seikat osoittavat muun kuin hintoja koskevan sisäisen kilpailun
olemassaolon, ne eivät osoita tämän kilpailun olevan niin laajaa ja voimakasta, että se voisi korvata tariffin yhdenmukaisista
tai yhteisistä kuljetusmaksuista johtuvan hintakilpailun puuttumisen.
iii)  Asian T-213/98 kantajan esittämät erityiset väitteet
730   Kantaja väittää ensinnäkin liittyneensä TACA:han kaupallisilla perusteilla ja noudattaneensa itsenäistä kaupallista strategiaa
TACA:n yhteydessä, minkä osalta on todettava, että kantajan toimittamien tietojen mukaan sen markkinaosuus kyseisestä liikenteestä
riidanalaisessa päätöksessä katsottuna kilpailusääntöjen rikkomisen kattamana ajanjaksona on ollut alle yksi prosentti. Vaikka
näiden kantajan väitteiden, joiden tueksi ei juuri ole esitetty näyttöä, oletettaisiin pitävän paikkansa sen itsenäisen kaupallisen
strategian osalta, kyseisen varustamon harjoittama kilpailu muiden TACA:n osapuolten kanssa ei yksinään merkitse niin laajaa
ja voimakasta sisäistä kilpailua, että sillä voitaisiin kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen 525─531 perustelukappaleessa
todettuihin yhteyksiin perustuva TACA:n osapuolten yhteinen markkina-asema kyseisessä liikenteessä.
731   Tarkasteltaessa toiseksi väitettä, jonka mukaan vakaat markkinaosuudet eivät merkitse välttämättä kaiken kilpailun puuttumista
vaan voivat selittyä myös asiakasuskollisuudella tai korvaavilla asiakkaiden siirtymisillä, voidaan vain todeta, että kantaja
ei ole esittänyt näyttöä todellisesta kilpailusta. Päinvastoin, kantajan tämän väitteen yhteydessä korostama seikka, jonka
mukaan merikuljetuksen alalla on luonnollisena suuntauksena, että markkinaosuudet heijastavat varustamojen kullakin linjalla
tarjoamaa kapasiteettia, pikemminkin vahvistaa linjakonferenssin jäsenten sisäisen kilpailun puuttumisen. Konferenssin vahvistaman
yhteisen tariffin vuoksi kantajia ei ole kannustettu kapasiteetin käyttöönottoon markkinaosuuksien saamiseksi aggressiivisella
hintapolitiikalla, sillä uuden kapasiteetin käyttöönotolla ei olisi vaikutusta hintoihin. Näissä olosuhteissa komissio on
perustellusti todennut riidanalaisen päätöksen 233 ja 239 perustelukappaleessa, että se, että TACA:n osapuolten markkinaosuudet
ovat säilyneet vakaina kyseessä olevana ajanjaksona, viittaa merkittävän sisäisen kilpailun puuttumiseen.
732   Tutkittaessa kolmanneksi väitettä, jonka mukaan siltä osin kuin konferenssiin liittymistä ei voida kieltää eikä TACA:n puitteissa
ole tehty sopimusta kunkin yksittäisen varustamon tarjoaman kapasiteetin rajoittamiseksi, TACA ei voi toimia yhtenä yksikkönä
kysynnän ja tarjonnan suhteeseen olennaisesti liittyvän seikan osalta, on pidettävä merkityksettömänä pelkästään sitä, että
TACA ei ole tehnyt keskuudessaan sopimusta jäsentensä kaupallisten suhteiden tiettyjen näkökohtien kollektiiviseksi sääntelemiseksi,
sillä tällainen kollektiivinen sopimus on tehty näiden kaupallisten suhteiden muista näkökohdista ja tämä sopimus osoittaa
oikeudellisesti riittävällä tavalla, että TACA:n osapuolten asemaa on arvioitava yhdessä perustamissopimuksen 86 artiklan
kannalta. Näin ollen on korostettava, että jopa ilman yhteisiä sääntöjä kapasiteetista kunkin TACA:n uuden jäsenen on liittymisensä
vuoksi noudatettava TACA:n vahvistamia yhteisiä sääntöjä etenkin tariffin osalta. On muistettava, että konferenssin vahvistaman
tariffin vuoksi TACA:lla ei ole juurikaan intressiä säännellä kapasiteettia, sillä kaikki jäsenet ovat tietoisia siitä, ettei
kapasiteetin lisäämisellä tai vähentämisellä ole lähtökohtaisesti vaikutusta hintoihin ja siten niiden omaan markkinaosuuteen.
733   Neljänneksi, kantajan muilla väitteillä ei pyritä riitauttamaan TACA:n osapuolilla olevan markkina-aseman yhteistä arviointia
vaan riidanalaisessa päätöksessä niiden syyksi luettu kilpailusääntöjen rikkominen.
734   Näillä väitteillä ei siten ole merkitystä esillä olevia kanneperusteita tutkittaessa, minkä vuoksi ne on hylättävä.
iv)  Johtopäätös sisäisen kilpailun tasosta
735   Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava, että kantajien sisäisestä hintakilpailusta ja muusta kuin hintoja koskevasta
sisäisestä kilpailusta esittämät todisteet eivät osoita komission tehneen arviointivirhettä, kun se on todennut yhdenmukaisen
tai yhteisen tariffin olemassaolon perusteella, että TACA:n osapuolten hintakilpailu on suurelta osin poistettu, minkä vuoksi
kyseisten osapuolten on mahdollista omaksua markkinoilla samanlainen toimintatapa ja niiden markkina-asemaa on arvioitava
yhdessä perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta.
736   Tämän vuoksi kantajien tältä osin esittämät väitteet on kokonaisuudessaan hylättävä.
3.  Perustelujen puutteellisuutta koskevat kanneperusteet
a)  Asianosaisten lausumat
737   Kantajat väittävät ensinnäkin, että komissio päättelee riidanalaisen päätöksen 531 perustelukappaleessa TACA:n osapuolten
hyvin tiiviistä taloudellisista yhteyksistä, että niillä voi olla yhteinen määräävä markkina-asema, toteamatta tätä ennen,
että kyseiset yritykset olisivat omaksuneet samanlaisen markkinakäyttäytymisen. Kantajat katsovat, että tämä perustelujen
puutteellisuus ei korjaudu vastineessa olevilla viittauksilla riidanalaisen päätöksen 174─242 perustelukappaleen sisäistä
kilpailua koskevaan arviointiin. Siinä esitetyn tosiseikkojen kuvauksen perusteella ei voida väittää, että kantajat olisivat
omaksuneet samanlaisen markkinakäyttäytymisen tai ettei kilpailua hinnoilla tai muulla kuin hinnoilla olisi käyty riittävästi.
738   Toiseksi kantajat väittävät, että komissio ei pyri riidanalaisen päätöksen 522 perustelukappaleessa määrittämään tai selittämään,
mikä sisäisen kilpailun taso olisi yhteensopiva yhteistä määräävää markkina-asemaa koskevan toteamuksen kanssa. Kantajat kertovat
esittäneensä hallinnollisen menettelyn kuluessa todisteita sisäisestä kilpailusta. Kantajat tai ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
eivät voi ilman selviä kriteereitä tietää niitä syitä, joiden vuoksi komissio on hylännyt nämä todisteet, ja arvioida, pitääkö
paikkansa, että tietyn kilpailun säilyminen ei ole esteenä yhteiselle määräävälle markkina-asemalle. Kantajat lisäävät, että
komissio ei ole todennut, mitkä kilpailutekijät ovat ratkaisevia osoitettaessa, että niiden arviointi yhdessä on perusteltua.
Kantajien mukaan riidanalaisessa päätöksessä ei oteta huomioon muita kuin hinnoilla käytävän kilpailun muotoja.
739   Kolmanneksi komissio ei ole kantajien mukaan perustellut riittävästi TACA:n jäsenten välistä sisäistä kilpailua koskevassa
analyysissään ensimmäiseksi 198 perustelukappaleessa olevaa toteamustaan, että alusten yhteiskäyttöä koskevien sopimusten
kaltaiset konsortiot, joihin TACA:n jäsenet osallistuvat, vähentävät kyseisten sopimusten osapuolten harjoittaman itsenäisen
toiminnan määrää, toiseksi sitä, että 221 perustelukappaleessa ei ole tietoja Tyynenmeren ylittävän liikenteen suhteellisesta
määrästä Atlantin ylittävään liikenteeseen verrattuna, ja kolmanneksi päätöstään perustaa 296 perustelukappaleessa tekemänsä
johtopäätös siitä, että useimmat TACA:n osapuolista eivät kilpaile palvelusopimuksiin osallistumisesta NVOCC:iden kanssa,
pelkästään yhtä vuotta koskeviin tietoihin.
740   Komissio vaatii ECTU:n tukemana näiden kanneperusteiden ja väitteiden kumoamista.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
741   Tutkittaessa ensinnäkin kanneperustetta, jossa komissiota arvostellaan siitä, ettei se ole todennut riidanalaisessa päätöksessä
TACA:n osapuolten omaksuneen samanlaista markkinakäyttäytymistä, voidaan vain todeta, että kantajien väitteillä pyritään todellisuudessa
kiistämään komission riidanalaisessa päätöksessä esittämät arvioinnit tältä osin. Tällaiset väitteet, jotka on edellä 649─655
kohdassa esitetyillä perusteilla hylättävä, ovat kuitenkin merkityksettömiä perusteluvelvollisuuden noudattamista tutkittaessa
(edellä 191 kohdassa mainittu PVC II -tapaus, tuomio 20.4.1999, 389 kohta).
742   Riidanalaisen päätöksen 525─531 perustelukappaleessa todetaan syyt, joiden vuoksi komissio katsoo, että TACA:n osapuolilla
on yhdessä keskinäisten siteidensä vuoksi mahdollisuus omaksua sama toimintatapa markkinoilla (edellä 595 kohdassa mainittu
ns. Kali und Salz -tapaus, tuomion 221 kohta). Kyseisissä perustelukappaleissa komissio esittää kaikki TACA:n osapuolten väliset
viisi taloudellista yhteyttä, joiden perusteella se arvioi yhdessä niiden asemaa relevanteilla markkinoilla. Tässä arvioinnissaan
komissio toteaa nimenomaisesti riidanalaisen päätöksen 525 perustelukappaleessa, että nämä yhteydet ovat vähentäneet merkittävästi
TACA:n osapuolten mahdollisuuksia toimia toisistaan riippumatta. Tältä osin se täsmentää riidanalaisen päätöksen 528 perustelukappaleessa
ensinnäkin, että tariffilla sekä täytäntöönpanotoimilla ja seuraamuksilla on tarkoitus ”poistaa [TACA:n osapuolten] välinen
hintakilpailu merkittävässä määrin”, ja viittaa implisiittisesti mutta selvästi 174─242 perustelukappaleeseen, joissa se tarkastelee
TACA:n osapuolten sisäisen kilpailun tasoa, ja toiseksi, että sihteeristöllä ja vuotuisten liiketoimintasuunnitelmien julkaisemisella
on mahdollistettu TACA:n osapuolten esiintyminen ”yhtenä yhtenäisenä toimijana”. Näitä syitä on pidettävä riittävänä mainintana
niistä tosiseikoista tai oikeudellisista seikoista, jotka ovat merkityksellisiä riidanalaisen päätöksen perustelemiseksi oikeudellisesti,
sekä komission päätöksen tekemiseen johtaneista näkökohdista (ks. mm. edellä 575 kohdassa mainittu asia Remia ym. v. komissio,
tuomion 26 ja 44 kohta).
743   On myös huomattava, että kantajat eivät ole hallinnollisen menettelyn kuluessa eivätkä varsinkaan vastauksessaan väitetiedoksiantoon
väittäneet, että TACA:n osapuolten asemaa relevanteilla markkinoilla koskeva yhteinen arviointi perustamissopimuksen 86 artiklan
kannalta olisi edellyttänyt kaiken niiden välisen kilpailun puuttumista. On selvää, ettei komissiota voida arvostella perusteluvelvollisuuden
noudattamisen osalta siitä, ettei se ole vastannut riidanalaisessa päätöksessä väitteisiin, joita ei ole esitetty ennen kyseisen
päätöksen tekemistä (ks. vastaavasti edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 427 kohta).
744   Toiseksi tutkittaessa kanneperustetta, jonka mukaan komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä määrittänyt tai selittänyt,
mikä sisäisen kilpailun taso olisi yhteensopiva yhteistä määräävää markkina-asemaa koskevan toteamuksen kanssa, komission
on todettava riidanalaisen päätöksen 174─242 perustelukappaleessa tutkineen yksityiskohtaisesti TACA:n osapuolten sisäisen
kilpailun tasoa. Näistä riidanalaisen päätöksen perustelukappaleista ilmenee, että komissio on todennut TACA:n osapuolten
sisäisen kilpailun olleen vähäistä ja jopa merkityksetöntä. Tutkittuaan US Shipping Actilla vahvistetun lainsäädännön sisältöä
(175─180 perustelukappale) komissio on korostanut muiden Atlantin ylittävään liikenteeseen vaikuttavien rajoittavien sopimusten
ja erityisesti konsortiosopimusten vaikutusta (181─198 perustelukappale). Tämän jälkeen se on tutkinut 199─242 perustelukappaleessa
kutakin kantajien hallinnollisen menettelyn kuluessa sisäisestä kilpailusta esittämää todistetta, jotka koskevat itsenäistä
toimintaa, palvelusopimuksia, yksipuolisia toimia palvelusopimusten osalta, TVR-maksuja, TVRIA:ta ja kilpailua tarjottujen
palvelujen osalta. Komissio on siten tutkinut peräkkäin hintasyrjintää (203─213 perustelukappale), itsenäistä toimintaa (214─222
perustelukappale), palvelusopimuksia (223─233 perustelukappale), markkinaosuuksien vaihteluja (234─239 perustelukappale) ja
laatukilpailua (240─242 perustelukappale). Komissio on oikeudellisen arviointinsa yhteydessä todennut riidanalaisen päätöksen
525 perustelukappaleessa, että TACA:n osapuolten asemaa perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta oli tutkittava yhdessä,
koska niiden mahdollisuuksia toimia toisistaan riippumatta oli rajoitettu.
745   Edellä esitetystä seuraa, että komissio on vastauksena TACA:n osapuolten hallinnollisen menettelyn kuluessa esittämiin todisteisiin
selittänyt riidanalaisessa päätöksessä syyt, joiden vuoksi esillä olevassa asiassa TACA:n osapuolten sisäinen kilpailu oli
riittämätöntä estääkseen niiden markkina-aseman arvioinnin yhdessä. Näin toimiessaan komissio on vastannut yksityiskohtaisesti
kantajien hallinnollisessa menettelyssä esittämiin olennaisiin väitteisiin (edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus,
tuomion 426 kohta). Lisäksi se on tutkinut, toisin kuin kantajat väittävät, kaikkia sisäisiä kilpailutekijöitä, jotka voivat
olla merkityksellisiä, paitsi hintakilpailun muotoja riidanalaisen päätöksen 199─222 perustelukappaleessa, myös muulla kuin
hinnoilla käytävän sisäisen kilpailun muotoja 231─233 ja 240─242 perustelukappaleessa.
746   Komissio ei tosin ole maininnut riidanalaisessa päätöksessä, mikä sisäisen kilpailun taso olisi mahdollistanut sen, että TACA:n
osapuolten markkina-asemaa ei olisi tutkittu yhdessä. Perustellakseen päätöstään oikeudellisesti riittävällä tavalla komission
on kuitenkin vain esitettävä selvästi ja täsmällisesti päätöksen perusteluja tukevat syyt (edellä 575 kohdassa mainittu asia
Remia ym. v. komissio, tuomion 26 ja 44 kohta). Sillä ei sitä vastoin ole velvollisuutta esittää syitä perusteluille, joita
ei ole hyväksytty ja jotka ovat näin ollen puhtaasti hypoteettisia (ks. vastaavasti asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval
ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I-1719, 64 kohta).
747   Koska komissio ei ole esillä olevassa asiassa todennut, että TACA:n sisäinen kilpailu olisi ollut riittävää, jotta sitä ei
arvioitaisi yhdessä, sen ei ole tarvinnut täsmentää, minkä tasoista kilpailua olisi vaadittu tällaisen arvioinnin poissulkemiseksi.
748   Näin ollen riidanalaisen päätöksen perustelujen puutteellisuutta koskeva kanneperuste on tältä osin hylättävä.
749   Tutkittaessa kolmanneksi kanneperustetta, jonka mukaan komissio ei ole perustellut riittävästi riidanalaisen päätöksen 198
perustelukappaleessa olevaa toteamusta, jonka mukaan konsortiot, joihin TACA:n jäsenet osallistuvat, vähentävät kyseisten
sopimusten osapuolten harjoittaman itsenäisen toiminnan määrää, riittää kun todetaan, että tämän perustelukappaleen sanamuodon
mukaan kyseessä ei ole komission vaan yhden TACA:n osapuolen esittämä väite. Perustamissopimuksen 190 artiklan mukaisen perusteluvelvollisuuden
noudattaminen ei merkitse komission velvollisuutta perustella kolmansien esittämiä väitteitä, varsinkaan kun riidanalaisesta
päätöksestä ei ilmene, että komissio tukeutuisi tähän väitteeseen päätellessään, että kyseessä on yhteinen määräävä markkina-asema.
750   Näin ollen perustelujen puutteellisuutta koskeva kanneperuste on tältä osin hylättävä.
751   Tutkittaessa neljänneksi kanneperustetta, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappaleessa ei ole tietoja Tyynenmeren
ylittävän liikenteen suhteellisesta määrästä Atlantin ylittävään liikenteeseen verrattuna, voidaan todeta, että siltä osin
kuin kantajat väittävät, että komissio ei ole voinut ilman näitä tietoja todeta itsenäisen toiminnan määrän jälkimmäisessä
liikenteessä olleen hyvin vähäistä suhteessa itsenäisen toiminnan määrään ensin mainitussa liikenteessä, ne pyrkivät todellisuudessa
kiistämään riidanalaisessa päätöksessä tältä osin esitetyt arvioinnit. Tällainen väite, joka on edellä 698─703 kohdassa esitetyillä
perusteilla hylättävä, on kuitenkin merkityksetön perusteluvelvollisuuden noudattamista tutkittaessa (edellä 191 kohdassa
mainittu PVC II -tapaus, tuomio 20.4.1999, 389 kohta).
752   Riidanalaisen päätöksen 221 ja 222 perustelukappaleessa mainitaan tiedot, joihin komission analyysi perustuu, ja komission
niistä tekemä johtopäätös, ja annetaan näin ollen kantajille riittävät tiedot sen selvittämiseksi, onko riidanalainen päätös
asianmukainen, ja mikäli se on virheellinen, mahdollisuus kiistää sen pätevyys, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi
niiden perusteella tutkia päätöksen laillisuuden (ks. mm. edellä 548 kohdassa mainittu asia Van Megen Sports v. komissio,
tuomion 51 kohta).
753   Näin ollen kantajien perustelujen puutteellisuudesta esittämä kanneperuste on tältä osin hylättävä.
754   Tarkasteltaessa viidenneksi kanneperustetta, jonka mukaan komissio ei ole riidanalaisen päätöksen 150 perustelukappaleessa
perustellut päätöstään perustaa vain yhtä vuotta koskeviin palvelusopimuksiin toteamuksensa, jonka mukaan erittäin suuren
osan NVOCC-yritysten kanssa tehdyistä palvelusopimuksista ovat tehneet TACA:n osapuolet, jotka olivat aiemmin järjestäytymättömiä
TAA:n jäseniä, on todettava, että komissiolla ei ollut minkäänlaista velvollisuutta perustella päätöstään tämän ratkaisun
osalta. Perusteluvelvollisuuden noudattamisen osalta silloin, kun komissio mainitsee riidanalaisessa päätöksessä seikat, joihin
sen analyysi perustuu, sekä niistä tekemänsä johtopäätöksen, se antaa kantajille ─ mitä nämä eivät sitä paitsi ole kiistäneet
─ riittävät tiedot sen selvittämiseksi, onko riidanalainen päätös asianmukainen, ja mikäli se on virheellinen, mahdollisuuden
kiistää sen pätevyys, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi niiden perusteella tutkia päätöksen laillisuuden (ks. mm.
edellä 548 kohdassa mainittu asia Van Megen Sports v. komissio, tuomion 51 kohta).
755   Huomattakoon vielä, että vaikka kantajien esillä olevien kanteiden yhteydessä muilta vuosilta esittämät tiedot olisivat ristiriidassa
komission yhden ainoan vuoden perusteella riidanalaisessa päätöksessä tekemän johtopäätöksen kanssa, ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen ei pitäisi ratkaista asiaa perusteluvelvollisuuden noudattamisen vaan aineellisen sisällön kannalta.
756   Näillä perusteilla kanneperuste, joka koskee perustelujen puutteellisuutta, on tältä osin hylättävä.
C  Johtopäätös ensimmäisestä osasta
757   Edellä esitetystä seuraa, että kaikki ensimmäisen osan yhteydessä esitetyt kanneperusteet, joiden mukaan TACA:n osapuolilla
ei ole yhteistä määräävää markkina-asemaa, on hylättävä.
Toinen osa, joka koskee TACA:n osapuolten määräävää markkina-asemaa
758   Tässä kanneperusteiden osassa, jonka mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa ei ole rikottu, kantajat kiistävät ensinnäkin
riidanalaisessa päätöksessä olevan relevanttien markkinoiden määrittelyn tämän määräyksen soveltamisen kannalta. Tämän jälkeen
ne kiistävät, että niiden markkina-asema olisi määräävä. Lopuksi ne vetoavat useisiin perustelujen puutteellisuuksiin näiltä
osin.
A  Relevanttien markkinoiden määrittely
759   Kantajat esittävät kanneperusteita ja väitteitä, jotka koskevat sekä relevanttien palvelumarkkinoiden määrittelyä että relevanttien
maantieteellisten markkinoiden määrittelyä riidanalaisessa päätöksessä perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen kannalta.
1.  Relevantit palvelumarkkinat
760   Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 519 perustelukappaleessa, että perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen kannalta
relevantteja palvelumarkkinoita kuvataan 60─75 perustelukappaleessa. Tutkittuaan kyseisissä perustelukappaleissa kantajien
esittämiä korvaavia mahdollisuuksia komissio päättelee 84 perustelukappaleessa, että relevantit merikuljetuspalvelujen markkinat
koskevat ”Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välistä konttien linjakuljetusta, jota harjoitetaan Pohjois-Euroopan satamien
sekä Yhdysvaltojen ja Kanadan satamien välisillä meriteillä”.
761   Kantajat ovat esittäneet kahdenlaisia kanneperusteita ja väitteitä tätä määrittelyä vastaan. Ne kiistävät ensinnäkin sen,
että relevantit markkinat muodostuisivat konttien merikuljetuspalveluista. Toiseksi ne väittävät, että markkinoihin on luettava
paitsi Pohjois-Euroopan satamat, myös Etelä-Euroopan Välimeren satamat.
a)  Relevantit kuljetuspalvelut
i)  Asianosaisten lausumat
762   Kantajien mukaan komissio ei voi vedota asiassa C-333/94 P, Tetra Pak vastaan komissio, 14.11.1996 annettuun tuomioon (Kok.
1996, s. I-5951, ns. Tetra Pak II -tapaus) katsoakseen riidanalaisessa päätöksessä, että kysynnän vakaus on asianmukainen
peruste relevanttien markkinoiden määrittelemiseksi. Komissio selittää riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappaleessa, että
kyseisessä tuomiossa ”Euroopan yhteisöjen tuomioistuin totesi ─ ─, että jonkin tietyn tuotteen kysynnän vakaus on soveltuva
peruste merkityksellisten markkinoiden määrittelemiseksi, ja se seikka, että eri tuotteet ovat jossakin määrin vaihdettavissa
keskenään, ei estä tekemästä päätelmää, jonka mukaan nämä tuotteet kuuluvat erillisille tuotemarkkinoille”.
763   Ensinnäkin yhteisöjen tuomioistuimen viittaus ”soveltuvaan perusteeseen” merkitsee kantajien mukaan, että myös muita perusteita
on otettava huomioon korvaavuuden astetta määritettäessä. Toiseksi, yhteisöjen tuomioistuin ei ole kyseisessä tuomiossa katsonut,
että kysynnän vakaus olisi asianmukainen peruste relevanttien markkinoiden määrittelemiseksi, vaan se on tutkinut kysynnän
vakautta koskevaa kysymystä korvaavuuden yhteydessä. Kolmanneksi, toisin kuin edellä 762 kohdassa mainitussa Tetra Pak II
-tapauksessa annetussa tuomiossa, komission toteamuksista riidanalaisen päätöksen 69 perustelukappaleessa ilmenee, että kuljetetun
lastin määrä konttia kohden ja irtotavarakuljetuksena on vaihdellut huomattavasti eri aikoina ja että irtotavarakuljetuksen
ja konttikuljetuksen korvaavuus ei ole määrällisesti vähäistä.
764   Esillä olevalla kanneperusteellaan kantajat arvostelevat komissiota lähinnä siitä, että se on riidanalaisen päätöksen 62─75
ja 84 perustelukappaleessa katsonut, että relevantit markkinat koskivat ”konttien linjakuljetusta”, eivät perinteistä irtotavarakuljetusta,
kylmäkuljetusta, lentokuljetusta ja NVOCC-yrityksiä. Ne katsovat, että komission analyysi ei ole merkityksellisten markkinoiden
määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta annetussa komission tiedonannossa (EYVL 1997, C 372, s. 5) vahvistettujen
suuntaviivojen mukainen sikäli kuin kyse on kysynnän korvaavuudesta ja tarjonnan korvaavuudesta.
765   Komissio on ensinnäkin tehnyt kantajien mukaan virheellisen analyysin kysynnän korvaavuudesta. Ne muistuttavat yhteisöjen
tuomioistuimen katsoneen asiassa Hoffmann-La Roche vastaan komissio (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979,
Kok. 1979, s. 461, Kok. Ep. IV, s. 341, 28 kohta), että ”relevanttien markkinoiden käsitteeseen kuuluukin, että siihen kuuluvien
tuotteiden välillä voi olla tehokasta kilpailua; tämä edellyttää, että kaikki samoihin markkinoihin kuuluvat tuotteet ovat
riittävästi keskenään korvattavissa, kun kyse on samasta käyttötarkoituksesta”.
766   Kantajat väittävät yleisesti, että komissio on jättänyt huomiotta eri kilpailutekijöiden yhteisvaikutuksen katsoessaan, että
konttikuljetus voitiin korvata kullakin näistä tekijöistä ainoastaan poikkeustapauksessa ja vain rajatun tuotemäärän osalta.
Kantajien mielestä kahden tuotteen korvaavuudelta ei voida edellyttää, että ne voidaan korvata useimmissa tapauksissa. Tällaisella
väitteellä jätettäisiin huomiotta hyvin heterogeeniset tuotteet ja käyttäjät, joiden kanssa kantajat ovat tekemisissä. Yritys,
joka kuljettaa 50:tä erilaista tuotetta, jotka ovat kaikki eriarvoisia, ja kohtaa näin ollen kilpailua yhden tai useamman
muun vaihtoehtoisen varustamon osalta, kilpailee kaikkien tuotteidensa osalta.
767   Tämän jälkeen kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on perinteisten kuljetusten (65, 68 ja 74 perustelukappale ja
alaviite 29) ja kylmäkuljetusten (73 perustelukappale) osalta perustanut päätelmänsä ”yksisuuntaiseen korvattavuuteen” sen
sijaan, että se olisi tutkinut kummallakin eri kuljetusmuodolla kuljetettujen lastien suhteellisen määrän reagointia niiden
suhteellisen hinnan muutoksiin, kuten sen edellä mainitussa tiedonannossa merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön
kilpailuoikeuden kannalta ja talousteorioissa edellytetään. Kantajat katsovat, että yleisesti hyväksyttyjen talousteorioiden
mukaan korvaavuus edellyttää välttämättä symmetristä (tai kahdensuuntaista) suhdetta. Kantajat korostavat, että esimerkiksi
silloin, jos asiakkaat siirtyvät irtotavarakuljetuksesta konttikuljetukseen voimassa olevan suhteellisen hinnan perusteella,
konttikuljetuksen hinnannousulla on taipumus hidastaa kuljetusmuodon vaihtamista tai jos hinnanmuutos on riittävän suuri,
johtaa jopa päinvastaiseen suuntaukseen. Irtotavarakuljetuspalvelujen tarjoaminen on näin ollen konttikuljetuspalvelujen hinnan
vahvistamisen kannalta rajoittava tekijä. Kantajat kiistävät tämän vuoksi komission riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa
tekemän toteamuksen, jonka mukaan ”on epätodennäköistä, että kun tietyn tyyppistä lastia on ryhdytty säännöllisesti kuljettamaan
konteissa, sitä enää koskaan kuljetettaisiin muuten kuin konttikuljetuksena”. Kantajat katsovat, että tarkka taloudellinen
tutkimus olisi edellyttänyt komission täsmentävän toteamustaan lisäämällä sanat ”jos konttikuljetuksella tarjotaan edelleen
samat nettoedut kuin aikaisemmin”, ja että tällainen tutkimus edellyttää analyysiä kysynnän reagoinnista rahdinantajien houkuttelevina
pitämien nettoetujen muutoksiin. Riidanalaisessa päätöksessä ei ole tehty tällaista analyysiä.
768   Kantajat väittävät erityisesti, että konttikuljetuksen ja muiden edellä yksilöityjen kuljetusmuotojen korvaavuutta koskeva
arviointi on asiallisesti virheellinen.
769   Kantajat katsovat, että konttikuljetukset ovat korvattavissa perinteisillä irtotavarakuljetuksilla ja että ne kuuluvat näin
ollen samoille markkinoille. Kantajat huomauttavat, että tämä korvaavuus on todettu aikakauskirjassa American Shipper elokuussa
1996 julkaistussa artikkelissa, jossa viitataan yhdysvaltaisen paperinvientiyhtiön Mead Corporationin johtajan lausuntoihin.
Kantajat korostavat, että itään suuntautuvassa Atlantin ylittävässä liikenteessä perinteisen kuljetuksen ja konttikuljetuksen
korvaavuus koskee yleensä suurina määrinä kuljetettavia tavaroita Yhdysvaltojen erityisiltä alueilta (esimerkiksi kahvi, maapähkinät,
omenat ja päärynät, sitruunat jne.). Tämä korvaavuus on erityisen merkittävää vähäarvoisten tavaroiden osalta erityyppisiä
aluksia liikennöivien yritysten tarjoamien alennettujen kuljetusmaksujen vuoksi. Kantajat huomauttavat, että komissio myöntää
tämän korvaavuuden nimenomaisesti kahvin ja maapähkinöiden osalta riidanalaisen päätöksen 217 ja 218 perustelukappaleessa.
Ne katsovat Dynamarin raportin (liite 25) vahvistavan niiden kannan, kun siinä todetaan esitettyjen tietojen perusteella,
että tällaista korvaavuutta ilmenee joidenkin teräs- ja metsäteollisuustuotteiden osalta. Toisin kuin komissio väittää, kantajien
mielestä irtotavarakuljetuksen korvaaminen on edelleen mahdollista jopa siinä tilanteessa, että Atlantin ylittävässä liikenteessä
on vajetta konteista.
770   Kantajat arvostelevat komissiota siis siitä, että se ei ole ottanut huomioon edellä mainitun, merkityksellisten markkinoiden
määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta antamansa tiedonannon 38 kohdassa mainittua, ilmiöitä tai häiriöitä koskevaa
kriteeriä, jonka mukaisesti komission olisi pitänyt tutkia markkinoilla lähimenneisyydessä ilmenneitä todellisia esimerkkejä
korvaavuudesta. Kantajien mukaan esimerkit perinteisen kuljetuksen ja konttikuljetuksen keskinäisestä korvaavuudesta ovat
tällaisia esimerkkejä, mutta komissio on sivuuttanut ne.
771   Toiseksi kantajat väittävät, että myös irtotavaran kylmäkuljetukset kilpailevat suoraan konttikuljetusten kanssa. Kantajat
toteavat, että tämän korvaavuuden osoittavat kylmäkuljetuspalvelujen perinteisten yritysten lausunnot. Tämän jälkeen kantajat
toteavat, että näiden kahden kuljetusmuodon välinen kilpailu on lisääntynyt tiettyjen konttikuljetusliikkeiden, kuten Maerskin,
päätettyä lisätä kylmäkuljetuskapasiteettiaan. Väitteensä tueksi kantajat siteeraavat Drewryn tutkimusta (World Reefer Market
Prospects and Modal Competition ─ pallets v containers v breakbulk, 1997), joka vahvistaa niiden mukaan, että Euroopan ja
Yhdysvaltojen välisessä liikenteessä osa amerikkalaisista hedelmistä kuljetetaan sekä konteissa että perinteisillä kylmäkuljetusaluksilla.
Tällä perusteella kantajat päättelevät, että ainakin joidenkin tavaroiden osalta konttikuljetus ja kylmäkuljetus voivat korvata
toisensa.
772   Kolmanneksi kantajat väittävät, että lentokuljetus on joidenkin tavaroiden osalta mahdollinen vaihtoehto merikuljetukselle.
Ne vetoavat tältä osin Campbell Aviation Groupin hallituksen puheenjohtajan lausuntoon, jossa tämä korvaavuus myönnetään etenkin
kevyiden ja arvokkaiden tavaroiden osalta. Samoin toukokuussa 1998 Journal of Commerce -lehdessä selostetaan, että noin 10─15
prosenttia huolitsijoiden valtamerirahdista kuljetetaan lentoteitse.
773   Neljänneksi kantajat väittävät, että NVOCC-yritykset muodostavat merkittävän kilpailutekijän, joka on otettava huomioon relevanttien
markkinoiden määrittelyssä. Kantajat täsmentävät tarkoittavansa ainoastaan niitä riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappaleessa
mainittuja NVOCC-yrityksiä, joilla ei ole aluksia Atlantin ylittävässä tai missään muussakaan liikenteessä. Kantajien mukaan
rahdinantajien kannalta NVOCC-yritysten ja linjavarustamojen välillä ei ole eroa, sillä molemmat kilpailevat vähittäismyyntivaiheessa
lastin omistavien rahdinantajien (tai huolitsijoiden) lastin kuljettamisesta. Kantajat korostavat, että NVOCC-yritykset saattavat
käyttää huomattavaa neuvotteluvaltaa linjavarustamoihin nähden ensinnäkin yksittäisten rahdinantajien määrien yhteisvaikutuksesta
seuraavan merkittävän ostovoimansa vuoksi ja toiseksi niiden edullisten kuljetusmaksujen ja palvelujen (poikkeamissatamat,
huolinta-ajat, tullimuodollisuudet jne.) vuoksi, joita ne voivat saada linjavarustamoilta (jotka ovat tai eivät ole konferenssin
jäseniä) palvelusopimusten tai TVR-maksujen muodossa ja jotka ovat niiden ostovoiman vuoksi väistämättä alempia kuin ne, joita
linjavarustamot tarjoavat yksittäisille rahdinantajille pienten määrien kuljettamisesta.
774   Kantajat katsovat, että kilpailua on käyty kolmella tasolla: ensimmäisellä tasolla varustamot kilpailevat keskenään NVOCC-yritysten
lastin kuljettamisesta tarjoamiensa kuljetusmaksujen ja -ehtojen perusteella; toisella tasolla NVOCC-yritykset valitsevat
varustamojen tarjoamien palvelujen ja kuljetusmaksujen perusteella kilpailukykyisimmän varustamon tai kilpailukykyisimmät
varustamot; lopuksi kolmannella tasolla varustamot kilpailevat myös NVOCC-yritysten kanssa rahdinantajien tai huolitsijoiden
lastin kuljettamisesta. Tästä seuraa, että varustamot ja NVOCC-yritykset toimivat samassa kilpailun vaiheessa. NVOCC-yritykset
ovat sitä paitsi itse myöntäneet tämän NVOCC-yritysten ja linjavarustamojen välisen kilpailusuhteen.
775   Väitteensä tueksi kantajat mainitsevat joitakin esimerkkejä TACA:n jäsenten ja NVOCC-yritysten rahdin korvaamisesta. Ne huomauttavat
lisäksi, että laskelmat markkinoiden koosta sisältävät NVOCC-yritysten myynnin, mikä vähentää kantajien myyntiä vastaavasti.
TACA:n jäsenten palvelusopimusten ja TVR-maksujen perusteella kuljettaman NVOCC-yritysten lastin määrä on noussut 11,8 prosentista
vuonna 1994 14,4 prosenttiin vuonna 1997.
776   Väitteessä, jonka mukaan NVOCC-yritykset, jotka ostavat valtamerikapasiteettinsa alusten liikennöijiltä, eivät tarjoa erilaista
palvelua kuin viimeksi mainitut ja on siis jätettävä relevanttien markkinoiden ulkopuolelle, komissio sekoittaa kantajien
mielestä välimarkkinat (myynti NVOCC-yrityksille) ja loppukäyttäjän markkinat (myynti lastin omistaville rahdinantajille).
Loppukäyttäjän kannalta ei ole epäilystäkään, että aluksia liikennöivien varustamojen ja NVOCC-yritysten tarjoamat palvelut
ovat samanlaisia ja erittäin hyvin toisensa korvaavia. Kantajat rinnastavat niihin kaapelitelevisioyhtiöt, jotka ostavat osan
ohjelmistaan satelliittitelevisio-operaattoreilta, joiden kanssa ne myös kilpailevat maksullisten kanavien toimittamisesta.
Kantajat korostavat vielä, että multimodaalikuljetuksessa kuljetus muodostuu eri osista ja eritasoisista palveluista. Samalla
tavoin kuin yksittäiset kuljetusliikkeet ostavat ulkopuolisilta toimittajilta tarvittavat palvelut (maakuljetus, satamapalvelut)
täydentääkseen multimodaalikuljetuspalvelujaan, NVOCC-yritykset toimittavat itse tietyt multimodaalikuljetukseen sisältyvät
palvelut ja ostavat tiettyjä muita palveluja.
777   Kantajien mukaan komissio ei ole myöskään selittänyt syitä, joiden vuoksi NVOCC-yritykset eivät ole sen mukaan osa relevantteja
markkinoita, vaikka EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta 21 päivänä joulukuuta 1993 tehdyn komission päätöksen
94/985/EY (IV/33.218 ─ Far Eastern Freight Conference) (EYVL L 378, s. 17) 22 perustelukappaleessa komissio toteaa, että ”NVOCC-yritykset
tarjoavat samoja palveluja kuin multimodaalipalveluja tarjoavat linjavarustamot, sillä erotuksella, että niillä ei itsellään
ole aluksia vaan ne vuokraavat tiloja (slots) laivanvarustamoilta”.
778   Toiseksi kantajat arvostelevat komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon tarjonnan korvaavuutta vastoin edellä mainitun,
merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta antamansa tiedonannon 20 kohtaa. Ne huomauttavat,
että riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleessa komissio viittaa tämän kysymyksen osalta 278─282 perustelukappaleeseen.
Nämä riidanalaisen päätöksen perustelukappaleet eivät kuitenkaan koske tarjonnan korvaavuutta vaan mahdollista kilpailua.
Kantajien mukaan nämä kaksi kysymystä ovat sekä taloudellisesti että oikeudellisesti erilliset, eikä niitä pidä sekoittaa
toisiinsa. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 305 perustelukappaleessa oleva johtopäätös, jonka mukaan komissio on eri mieltä
siitä, että suuri enemmistö TACA:n osapuolten asiakkaista pitäisi irtotavarakuljetuksia konttialukset korvaavana kuljetuksena,
perustuu vain yhteen todisteeseen. Tämä todiste, ACL:n mainos, jossa kuvataan näillä aluksilla käytettävissä olevaa erikoiskalustoa,
osoittaa tarjonnan korvaavuuden, sillä kontteja käyttävä yritys ei mainostaisi tällä tavoin, jollei se pyrkisi kannustamaan
siirtymistä sen palvelujen käyttämiseen.
779   Kantajat väittävät, että asetuksen N:o 4056/86 kahdeksannessa perustelukappaleessa tunnustettu aluskannan liikkuvuus on yhteensopiva
tarjonnan korvaavuuden korkean asteen kanssa. Dynamarin raportista ilmenee lisäksi, että vuonna 1996 Atlantin ylittävässä
liikenteessä Kanadan kauttakulkusatamien kautta liikennöivät, muita kuin konttikuljetuksia suorittavat yritykset saattoivat
mahdollisesti lisätä konttikuljetuksiaan vähimmäishinnasta noin 200 000 TEU:ta sekä länteen suuntautuvassa liikenteessä että
itään suuntautuvassa liikenteessä, mikä vastasi 15:ta prosenttia kantajien kapasiteetista, tarvitsematta mukauttaa tai muuttaa
aluksiaan. Kantajat muistuttavat yhteisöjen tuomioistuimen kumonneen asiassa 6/72, Europemballage ja Continental Can vastaan
komissio, 21.2.1973 antamassaan tuomiossa (Kok. 1973, s. 215, Kok. Ep. II, s. 89) komission päätöksen, koska siinä ei ollut
otettu huomioon tarjonnan korvaavuutta, ja korostaneen, että ”liha- ja kalasäilykkeille tarkoitettujen kevyiden metallipakkausten
määräävä markkina-asema ei voi olla ratkaiseva niin kauan kuin ei voida osoittaa, että kevyiden metallipakkausten markkinoiden
muilla aloilla toimivat kilpailijat eivät voisi yksinkertaisella mukauttamisella tulla näille markkinoille riittävän voimakkaasti,
jotta ne muodostaisivat vakavasti otettavan vastapainon” (33 kohta).
780   Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että kantajien esittämät kanneperusteet ovat perusteettomia.
ii)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
781   Kantajat katsovat, että komission riidanalaisessa päätöksessä tekemä relevanttien palvelumarkkinoiden määrittely on seurausta
sekä kysynnän että tarjonnan korvaavuuden virheellisestä arvioinnista.
–       Kysynnän korvaavuus
782   Kantajat väittävät, että meriliikenteen konttikuljetukset voidaan korvata lentokuljetuksella, perinteisellä meriliikenteen
linjakuljetuksella (irtotavarakuljetus tai kappaletavarakuljetus) ja NVOCC-yrityksillä. Ne väittävät niin ikään, että komissio
ei ole ottanut huomioon näiden kilpailutekijöiden yhteisvaikutusta.
Lentokuljetuspalvelut
783   Vaikka kantajat eivät olekaan vastauksessaan väitetiedoksiantoon väittäneet, että meriliikenteen konttikuljetuspalvelut voitaisiin
korvata lentokuljetuspalveluilla, ne vetoavat esillä olevissa kanteissaan siihen, että lentokuljetuspalvelut ovat joidenkin
tavaroiden osalta mahdollinen vaihtoehto merikuljetuspalveluille. Ne vetoavat tältä osin Campbell Aviation Groupin hallituksen
puheenjohtajan lausuntoon ja toukokuussa 1998 ilmestyneen Journal of Commerce -lehden otteeseen.
784   Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 62 perustelukappaleessa, että ”lentokuljetus muodostaa eri markkinat kuin konttien
linjaliikenne muun muassa siitä syystä, että ei ole pystytty osoittamaan, että huomattava osuus tavaroiden konttikuljetuksesta
olisi helposti vaihdettavissa lentokuljetukseen”. Komissio tuo samassa perustelukappaleessa esille, että ”Pohjois-Atlantin
ylittävän lastin lentokuljetus on kaksikymmentä kertaa kalliimpaa ja yhdeksän kertaa nopeampaa kuin merikuljetus”.
785   Huomattakoon, että kantajien esillä olevissa kanteissa esittämät todisteet eivät osoita näitä toteamuksia vääriksi.
786   Ilmailuteollisuutta edustavan, Campbell Aviation Groupin hallituksen puheenjohtajan lausunto ei ole mitenkään ristiriidassa
komission johtopäätösten kanssa, vaan siinä tähdennetään nimenomaisesti, että väitetty korvaavuus koskee kevyitä ja arvokkaita
tavaroita, kuten tietokoneiden komponentteja.
787   Toukokuussa 1998 ilmestyneestä Journal of Commerce -lehden artikkelista on todettava sen lisäksi, että se on luonteeltaan
anekdootti, että siinä vain viitataan muutoin vahvistamattomaan seikkaan, jonka mukaan huolitsijat ovat siirtäneet 10─15 prosenttia
valtamerirahdistaan lentokuljetukseen määrittelemättömän tavaraluokan osalta. Näissä olosuhteissa tälle asiakirjalle ei voida
antaa mitään erityistä todistusarvoa.
788   Näin ollen on todettava, että kantajien esittämät todisteet eivät osoita komission tehneen arviointivirhettä katsoessaan,
että ilmakuljetusten kysyntä koski vain rajattua osaa kevyistä, huomattavaa lisäarvoa omaavista tavaroista ja että lentoliikenne
muodosti konttien linjaliikenteestä erilliset markkinat (ks. vastaavasti TAA-tapauksessa annetun tuomion 279 kohta).
789   Kantajien tältä osin esittämät väitteet on näin ollen hylättävä.
Perinteinen linjaliikenne (irtotavara- tai kappaletavarakuljetukset)
790   Kantajat katsovat ensinnäkin, että perinteisen linjaliikenteen jättäminen relevanttien markkinoiden ulkopuolelle perustuu
virheellisesti yksisuuntaisen korvaavuuden käsitteeseen.
791   Riidanalaisen päätöksen 65 perustelukappaleessa komissio katsoi, että oli tärkeää pohtia konttikuljetuksen korvaamisesta irtotavarakuljetuksella
aiheutuvia seurauksia, jotta voidaan määritellä asian kannalta merkityksellisten markkinoiden kilpailuolosuhteet; irtotavarakuljetuksen
korvaamisen pohtiminen ei ole asian kannalta olennaista. Samanlainen päättely esitetään kylmäkuljetuspalvelujen osalta 73
perustelukappaleessa, jossa komissio toteaa, että vaikka kylmäkuljetuskonteilla voidaan mahdollisesti korvata irtotavaran
kylmäkuljetus, tämä ei merkitse sitä, että irtotavaran kylmäkuljetuspalvelut korvaavat kylmäkuljetuskonttipalvelut. Komissio
onkin 68 perustelukappaleessa katsonut, että ”kun konttikuljetusten määrä lisääntyy, muissa kuin konteissa kuljetettavien
lastien rahdinantajat siirtyvät käyttämään konttikuljetuspalveluja ja totuttuaan konttikuljetukseen eivät enää vaihda takaisin
muuhun kuljetukseen. Esimerkit tällaisesta yksisuuntaisesta korvattavuudesta ovat yleisiä”.
792   Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee tämän tilanteen johtuvan siitä, että rahdinantajat tottuvat pienempiin ja useammin toimitettaviin
eriin sekä siihen, että kun lasti on lastattu konttiin, se on helpompi toimittaa multimodaalikuljetuksena luovutussatamasta
edelleen sen vastaanottajalle (67 perustelukappale). Lisäksi pienempien erien varastointikustannukset ovat pienemmät eikä
tavara vahingoitu eikä sitä varasteta niin helposti (70 perustelukappale). Lähes kaikki lasti voidaan kuljettaa konteissa.
Edistyneillä markkinoilla, kuten Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välisillä markkinoilla tai Pohjois-Euroopan ja Kaukoidän
välisillä markkinoilla, siirtyminen konttikuljetuksiin on jo lähes täydellistä ja käytössä on enää harvoja muita lastin konttikuljetusmuotoja,
joiden osalta siirtyminen konttikuljetukseen olisi mahdollista (66 perustelukappale).
793   Vaikka kantajat esillä olevassa asiassa kiistävät komission riidanalaisen päätöksen 65 ja 73 perustelukappaleessa tekemät
johtopäätökset yksisuuntaisesta korvaavuudesta, ne eivät sitä vastoin kiistä niiden perustana olevia, 66─70 perustelukappaleessa
esitettyjä tosiseikkoja koskevia toteamuksia asteittaista konttikuljetukseen siirtymistä koskevasta ilmiöstä. Kantajat tyytyvät
vain väittämään, että konttikuljetuksen hinnannousulla on taipumus hidastaa kuljetusmuodon vaihtamista, tai jos hinnanmuutos
on riittävän suuri, se johtaa jopa päinvastaiseen suuntaukseen. Kantajien mukaan irtotavarakuljetuspalvelujen tarjoaminen
on näin ollen konttikuljetuspalvelujen hinnan vahvistamisen kannalta rajoittava tekijä. Vaikka pitää paikkansa, että konttikuljetuksen
huomattava hinnannousu voisi ainakin teoriassa houkutella joitakin rahdinantajia korvaamaan se irtotavarakuljetuksella, kantajat
eivät kuitenkaan ole esittäneet konkreettista näyttöä väitteensä tueksi.
794   Näissä olosuhteissa on pidettävä näytettynä, että perinteisen kuljetuksen korvaaminen konttikuljetuksella on lopullista sen
jälkeen, kun se kerran on korvattu (ks. vastaavasti TAA-tapauksessa annetun tuomion 281 kohta).
795   Komissio on näin ollen perustellusti katsonut, että tämä korvaavuus ei ollut olennaista relevantteja markkinoita määriteltäessä.
Kyseinen korvaavuus ei nimittäin osoita kyseessä olevia kahta kuljetusmuotoa rahdinantajien kannalta toisensa korvaaviksi,
vaan se on pelkästään osoitus konttikuljetukseen siirtymistä koskevasta ilmiöstä, joka johtaa sellaisten uusien erillisten
markkinoiden ilmaantumiseen, joilla konttikuljetusyritysten tarjoamia palveluja ei katsota voitavan korvata perinteisillä
kuljetusmuodoilla. Näin ollen on katsottava, että komissio ei ole tehnyt arviointivirhettä perustaessaan relevantteja markkinoita
koskevan analyysinsä yksisuuntaisen korvaavuuden käsitteeseen.
796   Toiseksi kantajat väittävät, että konttikuljetus voidaan korvata irtotavarakuljetuksella, irtotavaran kylmäkuljetus mukaan
lukien.
797   Ensinnäkin muita irtotavarakuljetuksia kuin kylmäkuljetuksia tarkastellessaan kantajat vetoavat väitteensä tueksi siihen,
että tällaista korvaavuutta esiintyy itään suuntautuvassa Atlantin ylittävässä liikenteessä suurina määrinä Yhdysvaltojen
erityisiltä alueilta kuljetettavien tavaroiden, kuten esimerkiksi kahvin, maapähkinöiden, omenoiden, päärynöiden tai sitruunoiden
osalta. Kantajat vetoavat tältä osin päätelmiin Dynamarin raportissa, jossa esitettyjen tietojen perusteella tällaista korvaavuutta
ilmenee muun muassa joidenkin teräs- ja metsäteollisuustuotteiden osalta. Ne vetoavat myös elokuussa 1996 American Shipper
-lehdessä julkaistuun artikkeliin, jossa viitataan amerikkalaisen paperinviejäyhtiön Mead Corporationin johtajan lausuntoihin.
798   Oikeuskäytännön mukaan tarkastelun kohteeksi on otettava markkinat, jotka kattavat kaikki sellaiset tuotteet, jotka ominaispiirteidensä
vuoksi ovat erityisen soveliaita tietyn jatkuvan tarpeen tyydyttämiseen ja jotka ovat ainoastaan rajoitetusti vaihdettavissa
toisiin tuotteisiin (edellä 337 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 37 kohta).
799   Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, jonkin tietyn tuotteen kysynnän vakaus on soveltuva peruste merkityksellisten
markkinoiden määrittelemiseksi, ja näin ollen pelkästään se, että eri tuotteet ovat jossakin määrin vaihdettavissa keskenään,
ei estä tekemästä päätelmää, jonka mukaan nämä tuotteet kuuluvat erillisille tuotemarkkinoille (edellä 762 kohdassa mainittu
asia Tetra Pak II, tuomion 13─15 kohta; ks. myös TAA-tapauksessa annetun tuomion 273 kohta).
800   Esillä olevassa asiassa komissio on siten perustellusti tukeutunut riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappaleessa tähän yhteisöjen
tuomioistuimen oikeuskäytäntöön todetakseen riidanalaisen päätöksen 64─74 perustelukappaleessa, että se, että muut kuljetustavat
voivat tiettyjen tavaroiden kohdalla kilpailla marginaalisesti konttien linjaliikennepalvelujen markkinoilla, ei merkitse
kuitenkaan sitä, että niiden voitaisiin katsoa kuuluvan samoille markkinoille.
801   Toisin kuin kantajat väittävät, edellä 762 kohdassa mainitussa asiassa Tetrapak II annetun tuomion 15 kohdassa oleva viittaus
”soveltuvaan perusteeseen” ei merkitse sitä, että muita perusteita on otettava huomioon korvaavuuden astetta määritettäessä,
vaan sitä, että komissiolla on oikeus käyttää tätä perustetta päätellessään erillisten markkinoiden olemassaolon. Esillä olevassa
asiassa riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleesta ilmenee joka tapauksessa, ettei komissio ole pelkästään pohtinut kysynnän
korvaavuutta, vaan se on myös tutkinut, voivatko kantajien esittämät esimerkit tarjonnan korvaavuudesta kyseenalaistaa sen
analyysin. Komissio ei siis ole tukeutunut arvioinnissaan vain yhteen perusteeseen.
802   On kuitenkin vielä tutkittava, onko komissio tässä tapauksessa perustellusti todennut, että irtotavarakuljetus merkitsi pelkästään
marginaalista kilpailua konttikuljetusten kanssa.
803   Kantajat näyttävät esillä olevissa kanteissaan vain toistavan hallinnollisessa menettelyssä väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa esittämänsä väitteet. On todettava, etteivät kantajat ole oikeastaan kiistäneet niitä perusteita, joiden nojalla
komissio on riidanalaisen päätöksen 64─74 perustelukappaleessa hylännyt kyseiset väitteet. Näistä perustelukappaleista ilmenee,
että useimpien tavararyhmien ja konttikuljetuspalvelujen käyttäjien kannalta muut perinteiset linjakuljetukset eivät ole järkevä
vaihtoehto kyseisessä liikenteessä ja että kun tietyn tyyppistä lastia on ryhdytty säännöllisesti kuljettamaan konteissa,
on epätodennäköistä, että sitä enää koskaan kuljetettaisiin muuten kuin konttikuljetuksena. Tässä yhteydessä komissio katsoo
74 perustelukappaleessa, että ”vaikka irtotavarakuljetuksen ja konttikuljetuksen välillä saattaakin joissakin erityistapauksissa
esiintyä jonkinlaista korvautuvuutta, näiden tietojen perusteella suurimmassa osassa tapauksia ei voida osoittaa, että oltaisiin
siirtymässä pysyvästi konttikuljetuksesta irtotavarakuljetukseen”.
804   Todettakoon, että yksikään kantajien esillä olevissa kanteissa esittämistä todisteista ei osoita näitä toteamuksia vääriksi.
805   Rahdinantajan johtajan erityisestä tuotteesta eli paperista antama lausunto ei voi kohtuudella osoittaa, että kahden kuljetuspalvelun
korvaavuus soveltuisi laajaan tuoteryhmään. Kantajat myöntävät toisaalta nimenomaisesti kirjelmissään, että väitetty korvaavuus
on merkittävää vain vähäarvoisten tavaroiden osalta erityyppisiä aluksia liikennöivien yritysten tarjoamien alennettujen kuljetusmaksujen
vuoksi.
806   Seuraavaksi on todettava, että kannekirjelmässä esitetyt tiedot, joilla pyritään osoittamaan, että tietyt tavarat, kuten lannoitteet
ja tietyt terästuotteet kuljetetaan molempia kuljetusmuotoja käyttäen, eivät todista sitä, että rahdinantajia siirtyisi näiden
kahden kuljetusmuodon välillä. Komissio toteaa tästä, kantajien sitä kiistämättä, 71 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Tässä yhteydessä ei ole merkityksellistä, että joitakin tavaroita voidaan silti vielä kuljettaa molemmilla tavoilla. Olennainen
kysymys kysynnän korvautumisen kannalta on, onko kuljetusmuodon valinta tehty kuljetusmuodon ominaispiirteiden perusteella.
Väite, jonka mukaan joitakin terästuotteita voidaan kuljettaa irtotavarakuljetuksena ja joitakin toisia taas konttikuljetuksena,
ei todista, että nämä kaksi kuljetusmuotoa olisivat täysin korvattavia keskenään, koska väitteessä ei oteta huomioon terästuotteiden
erilaisuutta (ja erilaista arvoa) eikä asiakkaiden esittämiä toimitusvaatimuksia. Sama koskee myös muita tuotteita, joiden
osalta TACA:n osapuolet esittävät irtotavara- ja konttikuljetuksen keskinäistä korvattavuutta.”
807   On myös huomattava, että komissio on riidanalaisen päätöksen 217 ja 219 perustelukappaleessa todennut, ilman että kantajat
olisivat tätäkään kiistäneet, että kahvin, maapähkinöiden ja paperin kaltaisten tuotteiden, joiden suhteen komissio myöntää
irtolastia kuljettavien varustamojen vielä kilpailevan, jonkinlainen korvaavuus oli seurausta TACA:n osapuolten itsenäisestä
toiminnasta. Komissio on perustellusti katsonut 72 perustelukappaleessa, etteivät nämä esimerkit suinkaan osoita, että irtotavarakuljetukset
pitäisi sisällyttää relevantteihin markkinoihin, vaan ne todistavat, että TACA:n osapuolilla oli mahdollisuus harjoittaa hintasyrjintää,
jolla ne houkuttelivat siirtämään marginaalituotteet pois irtotavarakuljetuksesta ilman, että tämä vaikutti rahtimaksuihin
yleisesti, ja ettei mikään osoittanut myös irtotavarakuljetusten tarjoajien voivan harjoittaa samanlaista syrjintää asiakkaidensa
suhteen.
808   Tarkasteltaessa vielä kantajien väitettä, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 69 perustelukappaleessa, jossa komissio tuo
esiin, että Drewryn (Global Container markets ─ Prospects and Profitability in a High Growth Era, Lontoo, 1996) mukaan konttikuljetuksen
osuus on vuosina 1980─1994 kasvanut 20,7 prosentista 41,6 prosenttiin ja vuoteen 2000 mennessä osuuden piti kasvaa 53,8 prosenttiin,
mainitut seikat osoittavat kysynnän olevan epävakaa, voidaan vain todeta, että kuten komissio on perustellusti arvioinut riidanalaisen
päätöksen 65 perustelukappaleessa, tätä korvaavuutta ei oteta huomioon relevanttien markkinoiden määrittelyssä, sillä ainoa
ratkaiseva seikka ei ole se, missä määrin konttikuljetus voi korvata muut kuljetusmuodot, vaan päinvastoin se, missä määrin
tämän korvaavuuden toteutumisen jälkeen muut kuljetusmuodot voivat korvata konttikuljetuksen, jos sen hinta nousee tuntuvasti.
809   Edellä esitetyn perusteella on todettava, että yksikään kantajien esittämistä seikoista ei kyseenalaista komission toteamusta,
jonka mukaan ylivoimaiselle enemmistölle tavararyhmistä ja konttien linjaliikennettä hoitavien varustamojen asiakkaista irtotavarakuljetus
ei muodosta järkevää vaihtoehtoa konttikuljetuspalveluille (ks. vastaavasti TAA-tapauksessa annetun tuomion 273 kohta).
810   Toiseksi kantajat toteavat irtotavaran kylmäkuljetuspalveluista, että tämän korvaavuuden osoittavat kylmäkuljetuspalvelujen
perinteisten yritysten lausunnot, se, että näiden kahden kuljetusmuodon välinen kilpailu on lisääntynyt tiettyjen konttikuljetusliikkeiden,
kuten Maerskin, päätettyä lisätä kylmäkuljetuskapasiteettiaan, ja se, että Euroopan ja Yhdysvaltojen välisessä liikenteessä
osa amerikkalaisista hedelmistä kuljetetaan sekä konteissa että perinteisillä kylmäkuljetusaluksilla.
811   Kantajat näyttävät esillä olevissa kanteissaan vain toistavan hallinnollisessa menettelyssä väitetiedoksiantoon antamassaan
vastauksessa esittämänsä seikat. On todettava, etteivät kantajat ole oikeastaan kiistäneet niitä perusteita, joiden nojalla
komissio on riidanalaisen päätöksen 73 perustelukappaleessa hylännyt kyseiset väitteet. Tästä perustelukappaleesta ilmenee,
että vaikka nämä seikat osoittavat kylmäkuljetuskonteilla voitavan korvata irtotavaran kylmäkuljetus, ne eivät sitä vastoin
osoita, että irtotavaran kylmäkuljetuspalvelut korvaavat kylmäkuljetuskonttipalvelut. Komissio toteaa tässä kohtaa riidanalaista
päätöstä, että kylmäkuljetuskonttipalveluilla on tiettyjä etuja, kuten pienemmät tavaraerät ja nopeampi siirtyminen muihin
kuljetusmuotoihin, ja että kylmäkuljetuskonteissa voidaan kuljettaa laajempaa tuotevalikoimaa kuin irtotavaran kylmäkuljetuksessa.
812   Huomattakoon, että kantajien esillä olevissa kanteissa esittämät todisteet eivät osoita näitä toteamuksia vääriksi.
813   Kuten komissio tuo perustellusti esille riidanalaisen päätöksen 73 perustelukappaleessa, kyseiset seikat vahvistavat korkeintaan
kylmäkuljetuksen asteittaista konttikuljetukseen siirtymistä koskevan ilmiön eivätkä mitenkään osoita, että kylmäkuljetuskonttipalvelut
voidaan korvata irtotavaran kylmäkuljetuksella. Kuten edellä 795 kohdassa on todettu, vain todiste tällaisesta korvaavuudesta
osoittaisi, että nämä kaksi kylmäkuljetusmuotoa kuuluisivat samoille markkinoille.
814   Irtotavaran kylmäkuljetuksia suorittavien varustamojen lausunnoissa painotetaan ainoastaan, että ”konttikuljetuksiin siirtyminen
on suurin uhka perinteisille kylmäkuljetuspalveluille”, mutta niissä ei mitenkään viitata siihen, että irtotavaran kylmäkuljetuksilla
voitaisiin korvata kylmäkuljetuskonttipalvelut. Vaikka näitä lausuntoja oletettaisiin voitavan tulkita tällä tavoin, ne eivät
merkitsisi vakavasti otettavaa todistetta merkittävästä korvaavuudesta.
815   Myöskään se, että konttikuljetuksia suorittavat varustamot järjestävät kylmäkuljetuskapasiteetteja konttikuljetuksia varten,
ei todista, että kylmäkuljetuskonttipalvelut voitaisiin korvata irtotavaran kylmäkuljetuspalveluilla, vaan osoittaa ainoastaan
konttikuljetukseen siirtymistä koskevan ilmiön olemassaolon kylmäkuljetuspalvelujen osalta.
816   Tiettyjen tuotteiden kuljettaminen sekä konteissa että irtotavarana ei osoita, että rahdinantajia siirtyisi näiden kahden
kuljetusmuodon välillä, eikä se näin ollen todista, että irtotavaran kylmäkuljetuspalveluilla voitaisiin merkittävältä osin
korvata kylmäkuljetuskonttipalvelut, vaan se korkeintaan korostaa ilmiötä, jossa osa pakastetusta lastista on siirtymässä
konteissa kuljetettavaksi.
817   Näistä syistä on katsottava, että kantajat eivät ole esittäneet näyttöä, joka kyseenalaistaisi komission toteamukset siitä,
että irtotavaran kylmäkuljetuspalveluilla ei voida korvata konttikuljetuspalveluja.
NVOCC-yritykset
818   Kantajat korostavat, että NVOCC-yritykset, jotka eivät harjoita aluskuljetuksia missään liikenteessä, muodostavat merkittävän
kilpailutekijän, joka on otettava huomioon relevanttien markkinoiden määrittelyssä. Kantajat väittävät niin ikään, että päätöstä
ei ole tältä osin perusteltu oikeudellisesti riittävällä tavalla, koska siinä ei selosteta syitä, joiden vuoksi NVOCC-yritykset
eivät ole osa relevantteja markkinoita.
819   On selvää, että NVOCC-yritykset, jotka eivät harjoita aluskuljetuksia missään liikenteessä, ostavat merikuljetuspalvelunsa
TACA:n osapuolilta samalla tavoin kuin rahdinantajat joko tariffimaksujen tai yleisemmin konferenssin palvelusopimusten kautta,
kuten komissio huomauttaa riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappaleessa.
820   Koska nämä yritykset eivät itse tarjoa varsinaisia merikuljetuspalveluja vaan ostavat tällaiset palvelut TACA:n osapuolilta,
ne eivät siis kilpaile linjavarustamojen kanssa tarjottavien merikuljetuspalvelujen laadusta ja hinnasta, kuten komissio korostaa
riidanalaisen päätöksen 160 ja 161 perustelukappaleessa. Pitää tosin paikkansa, että kyseisillä NVOCC-yrityksillä saattaa
jossakin määrin olla ostovoimaa ja että ne voivat saada siksi alhaisempia palvelusopimushintoja kuin muut rahdinantajat. Kuten
komissio painottaa riidanalaisen päätöksen 161 perustelukappaleessa, nämä hinnat ovat kuitenkin edelleen TACA:n osapuolten
vahvistamia.
821   Koska NVOCC-yritykset, jotka eivät harjoita aluskuljetuksia missään liikenteessä, eivät itse tarjoa merikuljetuspalveluja
kyseessä olevassa liikenteessä, ne eivät tuo lainkaan varsinaista kapasiteettia markkinoille vaan tyytyvät rahdinantajien
tavoin hankkimaan linjavarustamojen tarjoaman kapasiteetin.
822   Komissio on näin ollen perustellusti katsonut, että NVOCC-yritykset, jotka eivät harjoita aluskuljetuksia missään liikenteessä,
eivät kuuluneet samoille markkinoille TACA:n osapuolten kanssa. Riidanalaisen päätöksen 159─161 perustelukappaleessa esitetyt
perustelut sisältävät lisäksi riittävät perustelut tältä osin.
823   Näin ollen kantajien tältä osin esittämät väitteet on hylättävä.
Kilpailutekijöiden yhteisvaikutuksen huomioon ottaminen
824   Kantajat väittävät vielä, että komissio on jättänyt huomiotta eri kilpailutekijöiden yhteisvaikutuksen katsoessaan, että konttikuljetus
voitiin korvata kullakin näistä tekijöistä ainoastaan poikkeustapauksessa ja vain rajatun tuotemäärän osalta. Kantajien mielestä
yritys, joka kuljettaa 50:tä erilaista tuotetta, jotka ovat kaikki eriarvoisia, ja kohtaa näin ollen kilpailua yhden tai useamman
muun vaihtoehtoisen varustamon osalta, kilpailee kaikkien tuotteidensa osalta.
825   On kuitenkin todettava, kuten myös komissio on riidanalaisen päätöksen 72, 203─213 ja 534─537 perustelukappaleessa perustellusti
tehnyt, että varustamot, jotka syrjivät eri tavararyhmien välillä soveltamalla niihin hintoja, joiden välillä on huomattavia
eroja (kuljetuksen hinta voi tavaroista riippuen vaihdella saman kuljetuspalvelun osalta yhdestä viiteen), voivat rajoittaa
marginaalisen kilpailun vaikutuksia tiettyjen tavararyhmien kuljetuksen osalta. Ei myöskään voida hyväksyä kantajien väitettä,
jonka mukaan ne joutuisivat kilpailemaan kaikkien palvelujensa tarjoamisessa, jos niiden olisi selviydyttävä eri tahoilta
tulevasta kilpailusta eri tavararyhmien osalta. Kantajat eivät ole osoittaneet, että ne olisivat joutuneet kilpailemaan muiden
kuljetuspalvelujen kanssa kaikkien tavararyhmien osalta ja näin ollen kaikkien eri palvelujensa tarjoamisessa, ja tämän lisäksi
edellä esitetyn perusteella komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että valtaosalle tavararyhmistä ja
käyttäjistä konttikuljetusta ei voida korvata muilla merikuljetuspalveluilla (ks. vastaavasti TAA-tapauksessa annetun tuomion
282 kohta).
826   Näin ollen väite eri kilpailutekijöiden yhteisvaikutuksen huomiotta jättämisestä on hylättävä.
–       Tarjonnan korvaavuus
827   Kantajat väittävät, että komissio ei ole tutkinut tarjonnan korvaavuuden mahdollisuutta vaan ainoastaan erillistä kysymystä
siitä, joutuvatko TACA:n osapuolet kohtaamaan mahdollista kilpailua. Ne väittävät, että asetuksen N:o 4056/86 kahdeksannessa
perustelukappaleessa tunnustettu aluskannan liikkuvuus on yhteensopiva tarjonnan korvaavuuden korkean asteen kanssa. Dynamarin
raportista ilmenee lisäksi, että vuonna 1996 Atlantin ylittävässä liikenteessä Kanadan kauttakulkusatamien kautta liikennöivät,
muita kuin konttikuljetuksia suorittavat yritykset saattoivat mahdollisesti lisätä konttikuljetuksiaan vähimmäishinnasta noin
200 000 TEU:ta sekä länteen suuntautuvassa liikenteessä että itään suuntautuvassa liikenteessä, mikä vastasi 15:tä prosenttia
kantajien kapasiteetista, tarvitsematta mukauttaa tai muuttaa aluksiaan.
828   Tarkasteltaessa ensinnäkin väitettä, jonka mukaan komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä tutkinut kysymystä tarjonnan
korvaavuudesta, on huomattava oikeuskäytännöstä ilmenevän, että jotta tuotteilla voidaan katsoa olevan erilliset markkinat,
kyseessä olevat tuotteet on voitava yksilöidä paitsi niiden käytön perusteella, myös sellaisten erityisten valmistusominaisuuksien
perusteella, joiden ansiosta ne soveltuvat erityisesti kyseiseen käyttötarkoitukseen (edellä 779 kohdassa mainittu asia Europemballage
ja Continental Can v. komissio, tuomion 33 kohta).
829   Esillä olevassa asiassa oli komission tehtävänä tutkia relevanttien markkinoiden määrittelemiseksi, saattoivatko muut kuin
konttialukset pelkällä teknisellä mukauttamisella muuntaa aluksensa konttien kuljettamiseen soveltuviksi tai lisätä kuljetettavien
konttien määrää ja tulla konttikuljetuspalvelujen markkinoille riittävän voimakkaasti muodostaakseen vakavasti otettavan vastapainon
konttikuljetusyrityksille (tarjonnan korvaavuus).
830   Riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleessa komissio viittaa tarjonnan korvaavuuden osalta 278─282 perustelukappaleeseen.
831   Tämä viittaus on kuitenkin virheellinen. Kyseisissä perustelukappaleissa, jotka muodostavat ensimmäisen osan riidanalaisen
päätöksen mahdollista kilpailua koskevasta jaksosta, komissio ei tutki tarjonnan korvaavuuden mahdollisuutta, vaan ainoastaan
esittää tiettyjä alustavia toteamuksia kantajien väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen tueksi mainitseman Dynamarin raportin
(The Transatlantic Trade ─ An overview of the carrying capacity/potential of non-TACA members, 1996) todistusarvosta. Komissio
selostaa päättelevänsä siitä, että koska TACA:n osapuolet eivät ole toimittaneet sille Dynamarille annettuja ohjeita tämän
raportin laatimiseksi, kyseiset ohjeet ovat ohjanneet siinä tehtyjä johtopäätöksiä.
832   On kuitenkin huomattava, että myöhemmin samassa riidanalaisen päätöksen jaksossa, joka koskee mahdollista kilpailua, komissio
tutkii 300─305 perustelukappaleessa muiden kuin konttialusten harjoittamaa kilpailua, minkä vuoksi 75 perustelukappaleen on
ymmärrettävä viittaavan kyseisiin perustelukappaleisiin.
833   On katsottava kantajien tavoin, että yhdessäkään näistä perustelukappaleista ei käsitellä nimenomaisesti kysymystä tarjonnan
korvaavuudesta. Komissio ei tässä kohtaa riidanalaista päätöstä tutki mahdollisuutta mukauttaa muita kuin konttilastiin erikoistuneita
aluksia kuljettamaan kontteja tai lisäämään kuljetettavien konttien määrää, vaan se tutkii ainoastaan, kuten 301 perustelukappaleesta
nimenomaisesti ilmenee, sitä, voivatko näitä aluksia liikennöivät mahdollisesti kilpailla merkittävästi konttikuljetuksista
ensinnäkin siten, että nämä yritykset voivat kilpailla TACA:n osapuolten kanssa kannattavasti yhdenmukaisin edellytyksin ja
toiseksi siten, että asiakkaiden mielestä kuljetus konttialuksissa olisi toiminnallisesti korvattavissa näillä aluksilla suoritettavalla
kuljetuksella. Analyysinsä päätteeksi komissio katsoo, ettei tällaista merkittävää mahdollista kilpailua ole. Riidanalaisen
päätöksen 302─304 perustelukappaleessa se korostaa ensin mainitun seikan osalta, että muiden kuin konttialusten tekniset ominaisuudet
ja suorituskyky eroavat merkittävästi konttialusten ominaisuuksista ja suorituskyvystä ja että tällaisten alusten omistajilla
ei ole käytössään yhtä paljon kontteja kuin konttialusten liikennöijillä eikä niillä yleensä ole käytössään samoja maalla
sijaitsevia tiloja ja laitteita. Jälkimmäisen seikan osalta se huomauttaa 305 perustelukappaleessa, että asiakkaiden mielestä
konttialuksia ei voida korvata irtotavarakuljetuksiin erikoistuneella aluksella tai neo-bulk-aluksella.
834   Vaikka mahdollinen kilpailu ja tarjonnan korvaavuus ovat käsitteellisesti erillisiä kysymyksiä, kuten komissio sitä paitsi
nimenomaisesti myöntää vastineessaan, nämä kysymykset ovat osittain päällekkäisiä, sillä ero on ennen kaikkea siinä, rajoittuuko
kilpailu välittömästi vai ei. Tästä seuraa, että suurin osa riidanalaisen päätöksen 302─304 perustelukappaleessa korostetuista
seikoista sopii perusteluiksi sekä merkittävän mahdollisen kilpailun puuttumiselle että tarjonnan korvaavuuden puuttumiselle.
Muiden kuin konttialusten teknisiä ominaisuuksia tarkastellessaan komissio korostaa nimenomaisesti 303 perustelukappaleessa,
että tietyt ominaisuudet ”haittaavat tarjonnan muuntamista”, sillä ”lisäkustannuksia aiheutuu konttien kuljettamisesta aluksissa,
joita ei ole rakennettu nimenomaisesti konttialuksiksi”. Ei myöskään voida kiistää, että suuren konttikannan tai maalla sijaitsevien
riittävien tilojen ja laitteiden puuttuminen ovat merkittäviä esteitä muiden kuin konttialusten nopealle muuttamiselle tämänkaltaisiksi
aluksiksi.
835   Lisäksi riidanalaisen päätöksen 300 perustelukappaleesta käy ilmi, että komission 302─304 perustelukappaleessa esittämien
arviointien tarkoituksena on hylätä kantajien Dynamarin raportista esittämä perustelu, johon vedotaan myös esillä olevien
väitteiden tueksi ja jonka mukaan muut kuin konttilastin kuljettamiseen erikoistuneet alukset voidaan mukauttaa kuljettamaan
kontteja tai niissä kuljetettavien konttien määrää on mahdollista lisätä.
836   Näissä olosuhteissa on katsottava, että kysymystä tarjonnan korvaavuudesta on käsitelty implisiittisesti mutta varmasti riidanalaisen
päätöksen 304─304 perustelukappaleessa. Kantajien tältä osin esittämä väite on näin ollen hylättävä.
837   Tarkasteltaessa toiseksi kantajien esittämää näyttöä, jolla ne pyrkivät osoittamaan tarjonnan korvaavuuden, on edellä esitetyllä
tavalla korostettava, että kantajat näyttävät esillä olevissa kanteissaan vain toistavan hallinnollisessa menettelyssä väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa esittämänsä väitteet Dynamarin raportista. On todettava, etteivät kantajat ole kiistäneet niitä perusteita,
joiden nojalla komissio on riidanalaisen päätöksen 302─304 perustelukappaleessa hylännyt kyseiset väitteet.
838   Kantajat vain väittävät, että riidanalaisen päätöksen 305 perustelukappaleessa oleva toteamus, jonka mukaan suuri enemmistö
TACA:n osapuolten asiakkaista ei pidä irtotavarakuljetuksia konttialukset korvaavana kuljetuksena, perustuu vain yhteen todisteeseen
eli samassa perustelukappaleessa toistettuun ACL:n mainokseen.
839   On kuitenkin todettava, ettei tällä kritiikillä ole merkitystä tutkittaessa esillä olevia väitteitä tarjonnan korvaavuuden
arvioinnista. Riidanalaisen päätöksen 305 perustelukappaleessa olevassa toteamuksessa ei nimittäin käsitellä tarjonnan korvaavuutta
vaan kysynnän korvaavuutta.
840   Toisin kuin kantajat väittävät, kyseinen toteamus ei perustu yksinomaan ACL:n mainokseen. Riidanalaisen päätöksen 69 perustelukappaleesta
ilmenee, että komission arvioinnit konttikuljetuksen ja irtotavarakuljetuksen korvaavuutta koskevista mahdollisuuksista perustuvat
pääasiallisesti Drewryn raporttiin (Global Container Markets ─ Prospects and Profitability in a High Growth Era, Lontoo, 1996).
Lisäksi on huomattava, että kuten edellä 803 kohdassa on todettu, kantajat eivät ole oikeastaan kiistäneet niitä toteamuksia,
jotka komissio on tehnyt 64─71 perustelukappaleessa osoittaakseen, ettei tällaista korvaavuutta ole.
841   Tarkasteltaessa väitettä, jonka mukaan asetuksen N:o 4056/86 kahdeksannessa perustelukappaleessa on tunnustettu aluskannan
liikkuvuus, on huomattava, että neuvosto korostaa kyseisessä perustelukappaleessa, että ”konferenssin ulkopuolella olevat
aikatauluun perustuvat palvelut sekä tietyissä tapauksissa hakurahtiliikenne ja muut kuljetustavat kilpailevat edelleen tehokkaasti
konferenssien kanssa; merenkulkualan rakenteelle ominaisen aluskannan liikkuvuuden vuoksi konferenssit ovat jatkuvasti kilpailun
kohteena, ja niillä ei yleensä voida poistaa tätä kilpailua merkittävältä osalta kyseisiä meriliikennepalveluja”. Tämän perustelukappaleen
sanamuodosta ilmenee siten selvästi, että neuvosto ei tukeudu aluskannan liikkuvuuteen todetakseen, että muut kuin konttialukset
voivat lisätä konttikapasiteettiaan, vaan että linjakonferenssiin tietyssä liikenteessä osallistuvat linjavarustamot joutuvat
lähtökohtaisesti kohtaamaan mahdollista kilpailua muussa liikenteessä toimivien konttialusten taholta. On joka tapauksessa
huomattava, että komissio on riidanalaisen päätöksen 289─299 perustelukappaleessa todennut, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet,
että aluskannan liikkuvuus ei todennäköisesti olisi kovin voimakasta Atlantin ylittävässä liikenteessä. Näissä olosuhteissa
kantajat eivät voi vedota siihen, että asetuksessa N:o 4056/86 on tunnustettu aluskannan liikkuvuus, kiistääkseen sillä perusteella
riidanalaisessa päätöksessä hyväksytyn relevanttien markkinoiden määrittelyn.
842   Kantajien väitteet tarjonnan korvaavuudesta on näin ollen hylättävä.
b)  Relevanttien palvelumarkkinoiden maantieteellinen laajuus
i)  Asianosaisten lausumat
843   Kantajat väittävät, että riidanalaisen päätöksen 84 perustelukappaleessa oleva relevanttien maantieteellisten markkinoiden
määrittely, jonka mukaan nämä markkinat koskevat linjakuljetusta, jota harjoitetaan Pohjois-Euroopan satamien sekä Yhdysvaltojen
ja Kanadan satamien välillä, on virheellinen, koska siinä jätetään Etelä-Euroopan Välimeren satamat ulkopuolelle (riidanalaisen
päätöksen 76─83 perustelukappale).
844   Alustavana huomautuksena kantajat täsmentävät, että toisin kuin komissio antaa ymmärtää riidanalaisen päätöksen 77 perustelukappaleessa,
ne eivät ole hallinnollisen menettelyn aikana väittäneet, että Turkin, Libanonin, Israelin, Kyproksen, Egyptin, Libyan, Tunisian,
Algerian ja Marokon satamat voivat korvata Pohjois-Euroopan satamat. Muilta osin kantajat esittävät seuraavaa.
845   Ensinnäkin kantajat toistavat arvostelevansa komissiota siitä, että se on riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleessa
katsonut yksisuuntaisen korvaavuuden käsitteeseen tukeutuen, että Välimeren satamat eivät ole korvaavia. Kantajat viittaavat
relevanttien markkinoiden määrittelyn vaiheessa esittämäänsä kritiikkiin ja korostavat, että komissio ei ole näyttänyt, miten
seikat, jotka osoittavat Pohjois-Euroopan satamien voivan korvata Etelä-Euroopan satamat, eivät samalla osoittaisi, että näiden
kahden alueen satamat korvaisivat toisensa. Kantajat katsovat, että hylätessään niiden väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa
esittämät todisteet korvaavuudesta komissio on vyöryttänyt kantajille todistustaakan siitä, että Pohjois-Euroopan satamat
voidaan korvata Etelä-Euroopan satamilla, vaikka relevanttien markkinoiden asianmukainen määrittely on ennakkoedellytys määräävän
markkina-aseman toteamiselle. Kantajien mukaan oli komission asiana lähettää tarvittavat tietojensaantipyynnöt rahdinantajille,
sillä kantajat eivät itse voineet saada niiltä tarvittavia todisteita.
846   Toiseksi kantajat väittävät, että komission riidanalaisen päätöksen 80 ja 82 perustelukappaleessa esittämät toteamukset, joiden
mukaan Välimeren satamat olisivat ”soveltumattomia” ja niihin kohdistuisi ”infrastruktuurien rajoituksia”, ovat ristiriidassa
tosiseikkojen kanssa.
847   Ensinnäkin alan lehdistöstä ilmenee kantajien mukaan, että Etelä-Euroopan satamien käsitetään yhä useammin voivan korvata
Pohjois-Euroopan satamat. Useiden varustamojen kerrotaan arvioivan, että on järkevämpää pysähtyä Välimeren satamiin Euroopan
ja Aasian välisten palvelujen yhdistämiseksi Euroopan ja Pohjois-Amerikan välisten palvelujen kanssa. Välimeren satamat itse
pitävät palvelujaan kilpailukykyisinä Pohjois-Euroopan satamien palveluihin nähden, kuten osoittaa esimerkiksi eräs Marseillen
satamaviranomaisen mainos. Kantajat vetoavat myös siihen, että Etelä-Euroopan satamissa käsitelty Euroopan ja Yhdysvaltojen
välisen liikenteen rahdin määrä on kasvanut huomattavasti vuodesta 1994 vuoteen 1997.
848   Toiseksi, myös linjavarustamoiden asenne osoittaa kantajien mukaan, että Pohjois-Euroopan satamat voidaan korvata Etelä-Euroopan
satamilla. Kantajat tuovat tältä osin esiin, että erään kantajan tekemän tutkimuksen mukaan Etelä-Euroopan satamien harjoittama
kilpailu on Pohjois-Euroopan satamiin nähden toimivaa tehokkuuden kannalta arvioituna, että linjakonferensseja (SEAC ja USSEC)
on aina ollut Etelä-Euroopan ja Yhdysvaltojen välisessä liikenteessä ja että itsenäiset varustamot, kuten Lykes ja Evergreen,
ovat lisänneet palvelujaan Etelä-Euroopan satamista.
849   Kolmanneksi, rahdinantajien menettelystä ilmenee, että Pohjois-Euroopan satamat voidaan korvata Etelä-Euroopan satamilla.
Rahdinantajien tarjouskilpailussa todetaan nimenomaisesti, että ”Välimeren satamia voidaan pitää lastaussatamina mutta emme
anna minkäänlaista etusijaa”. Useat rahdinantajat ovat myös siirtäneet osan lastistaan Pohjois-Euroopan satamista Etelä-Euroopan
satamiin. Ei ole mitään syytä katsoa, kuten komissio väittää vastineessaan, että nämä todisteet olisi esitetty liian myöhään.
850   Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että riidanalaisessa päätöksessä esitetty relevanttien markkinoiden määrittely on oikea ja
riittävästi perusteltu. Se vaatii näin ollen kantajien tältä osin esittämien kanneperusteiden ja väitteiden hylkäämistä.
ii)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
851   Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on riidanalaisen päätöksen 84 perustelukappaleessa jättänyt Välimeren satamat
relevanttien palvelumarkkinoiden määrittelyn ulkopuolelle, vaikka Atlantin ylittävän reitin osalta Pohjois-Euroopan satamista
tarjottavat kuljetuspalvelut ja Etelä-Euroopan Välimeren satamista tarjottavat kuljetuspalvelut voidaan korvata toisillaan.
852   On korostettava, että näillä väitteillään kantajat kiistävät relevantit markkinat muodostaviin kuljetuspalveluihin liittyvän
maantieteellisen tekijän. Kyseisellä tekijällä viitataan kysymykseen Atlantin ylittävällä reitillä tarjottavien kuljetusten
lähtöpaikan ja määränpääpaikan määrittämisestä (TAA-tapauksessa annetun tuomion 293 kohta).
853   Kuten komissio on perustellusti korostanut, tämä kysymys on erillinen relevanttien markkinoiden määrittelystä, joka sisältyy
tässä tapauksessa riidanalaisen päätöksen 519 perustelukappaleeseen ja jonka tarkoituksena on määritellä alue, jolla kyseiset
yritykset tarjoavat kyseessä olevia palveluja ja jolla myös kilpailuedellytykset ovat riittävän homogeeniset ja joka voidaan
erottaa maantieteellisistä naapurialueista, koska etenkin kilpailuedellytykset poikkeavat niissä tuntuvasti (ks. vastaavasti
asia 27/76, United Brands v. komissio, tuomio 14.2.1978, Kok. 1978, s. 207, Kok. Ep. IV, s. 9, 11 kohta ja asia T-65/96, Kish
Glass v. komissio, tuomio 30.3.2000, Kok. 2000, s. II-1885, 81 kohta).
854   Ensinnäkin kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on määritellyt relevanttien markkinoiden maantieteellisen tekijän
virheellisesti ”yksisuuntaisen korvaavuuden” käsitteeseen tukeutuen, siltä osin kuin se on katsonut, että Pohjois-Euroopan
satamat voivat korvata Etelä-Euroopan satamat mutta ei päinvastoin. Ne vetoavat siihen, että komissio ei ole näyttänyt, miten
seikat, jotka osoittavat Pohjois-Euroopan satamien voivan korvata Etelä-Euroopan satamat, eivät samalla osoittaisi, että näiden
kahden alueen satamat korvaisivat toisensa.
855   Komissio ei ole riidanalaisen päätöksen 76─83 perustelukappaleessa sisällyttänyt Etelä-Euroopan Välimeren satamia relevanttien
palvelumarkkinoiden maantieteelliseen tekijään sillä 76 perustelukappaleessa esitetyllä perusteella, että ”vaikka joidenkin
rahdinantajien mielestä [tietyt] Välimeren satamat voitaisiin korvata Pohjois-Euroopan satamilla, vain harvan, jos yhdenkään,
rahdinantajan mielestä Pohjois-Euroopan satamat voitaisiin korvata Välimeren satamilla”.
856   Kuten tästä riidanalaisen päätöksen perustelukappaleesta siis nimenomaisesti ilmenee, toisin kuin kantajat esittävät, komissio
ei ole todennut, että Pohjois-Euroopan satamat voisivat korvata Etelä-Euroopan satamat, vaan ainoastaan, että ”joidenkin”
rahdinantajien mielestä ”tietyt” Etelä-Euroopan Välimeren satamat voitiin korvata Pohjois-Euroopan satamilla.
857   Vaikka esillä oleva väite voidaan hylätä jo pelkästään tällä perusteella, on vielä korostettava, että mikäli komissio olisi
näyttänyt Pohjois-Euroopan satamien voivan korvata Etelä-Euroopan Välimeren satamat, perustellakseen Etelä-Euroopan satamien
jättämistä relevanttien markkinoiden ulkopuolelle sen ei kuitenkaan olisi tarvinnut esittää syitä, joiden vuoksi tämän korvaavuuden
osoittavat seikat eivät todistaneet kyseisten Etelä-Euroopan Välimeren satamien voivan korvata Pohjois-Euroopan satamat.
858   Korostettakoon, että TACA on sopimus Yhdysvaltoihin suuntautuvan konttikuljetuksen edellytyksistä, ei Välimeren eurooppalaisista
satamista vaan Pohjois-Euroopan satamista, ja kuten riidanalaisen päätöksen 14 perustelukappaleesta ilmenee, Bayonnen ja Nordkappin
välisillä leveysasteilla sijaitsevista Euroopan satamista sekä tietyiltä paikkakunnilta Espanjan ja Portugalin paikkakuntia
lukuun ottamatta, joihin kuljetaan näiden satamien kautta. Relevanttien palvelumarkkinoiden maantieteellistä tekijää määritettäessä
tällaisen sopimuksen arvioimiseksi kilpailuoikeuden kannalta ainoa olennainen kysymys on näin ollen se, voisiko rahdinantaja,
joka kuljettaa lastia Pohjois-Euroopasta Yhdysvaltoihin, helposti korvata Pohjois-Euroopan satamista tarjotut palvelut Yhdysvaltoihin
Etelä-Euroopan Välimeren satamista tarjotuilla palveluilla. Syillä, joiden vuoksi rahdinantaja, joka kuljettaa lastia Etelä-Euroopan
Välimeren satamista Yhdysvaltoihin, voisi lopulta korvata ne Pohjois-Euroopan satamilla, ei selvästikään ole merkitystä.
859   Toisin kuin kantajat väittävät, tästä ei mitenkään seuraa todistustaakan kääntymistä. Riidanalaisesta päätöksestä näet ilmenee,
että jättäessään Etelä-Euroopan Välimeren satamat relevanttien markkinoiden ulkopuolelle sillä perusteella, että yksikään
rahdinantaja ei ole kuljetuttanut merkittäviä lastimääriä Pohjois-Euroopasta Pohjois-Amerikkaan Välimeren eurooppalaisten
satamien kautta, komissio on tukeutunut muun muassa seuraaviin todisteisiin:
–       TACA:n osapuolet, jotka ovat myös VSA-sopimuksen osapuolia, tekevät kaksi tai kolme edestakaista rautatiekuljetusta viikossa
Milanon ja Rotterdamin välillä (80 perustelukappale)
–       Drewryn raportin (Global Container Markets, Lontoo, 1996) mukaan Välimeren satamat eivät näytä voivan korvata Pohjois-Euroopan
satamia edes Euroopan ja Kaukoidän välisten palvelujen osalta (82 perustelukappale)
–       joissakin tuoteryhmissä TACA:n osapuolet voivat rajoittaa muiden kuljetusmuotojen taholta tulevaa vähäistä kilpailua tarjoamalla
alhaisempia hintoja vaikuttamatta yleiseen hintatasoon (83 perustelukappale).
860   Komissio arvioi riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappaleessa, että nämä seikat ovat painavampia kuin TACA:n osapuolten
esittämät väitteet, joiden mukaan rahdinantajat ovat siirtäneet noin 8 000─10 000 TEU:n lastin Pohjois-Euroopan satamista
Välimeren eurooppalaisiin satamiin.
861   Edellä esitetystä seuraa, että komissio on arvioinut oikein todistustaakan, joka sillä on relevanttien markkinoiden alustavassa
määrittelyssä perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamiseksi.
862   Näistä syistä esillä olevat väitteet, jotka koskevat virheellistä tukeutumista yksisuuntaisen korvaavuuden käsitteeseen, on
hylättävä.
863   Toiseksi kantajat väittävät, että komission riidanalaisen päätöksen 80 ja 82 perustelukappaleessa esittämät toteamukset, joiden
mukaan Etelä-Euroopan Välimeren satamat olisivat ”soveltumattomia” ja niihin kohdistuisi ”infrastruktuurien rajoituksia”,
ovat ristiriidassa tosiseikkojen kanssa. Kantajien mukaan niiden kannekirjelmässään esittämät todisteet osoittavat, että Etelä-Euroopan
Välimeren satamien käsitetään yhä useammin voivan korvata Pohjois-Euroopan satamat.
864   Ei voida kiistää, ettei TACA-sopimuksen yhteydessä tarjottavien merikuljetuspalvelujen ja sellaisten Atlantin ylittävällä
reitillä Etelä-Euroopan Välimeren satamista tai näihin satamiin päin tarjottavien konttien aikatauluun perustuvien kuljetuspalvelujen
välillä olisi jonkin verran korvaavuutta (TAA-tapauksessa annetun tuomion 296 kohta). Viimeksi mainittujen palvelujen jättäminen
relevanttien markkinoiden ulkopuolelle ei perustu kuitenkaan siihen, ettei korvaavuutta ole lainkaan, vaan siihen, että kyseinen
korvaavuus on hyvin rajoitettua.
865   Komissio on riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappaleessa todennut, että ”TACA:n osapuolet eivät ole toimittaneet tietoja,
joiden mukaan joku rahdinantaja olisi kuljetuttanut merkittäviä lastimääriä Pohjois-Euroopasta Pohjois-Amerikkaan Välimeren
satamien kautta”. Komissio tuo esille riidanalaisen päätöksen 79 perustelukappaleessa, että kantajien hallinnollisessa menettelyssä
väittämän korvaavuuden, joka koskee noin 8 000─10 000 TEU:n lastia Pohjois-Euroopan satamista Etelä-Euroopan Välimeren satamiin,
ainoana seurauksena olisi kantajien itse esittämien lukujen mukaan kokonaismarkkinoiden noin kahden prosentin kasvu, joka
laskisi TACA:n osapuolten osuutta relevanteilla markkinoilla noin yhden prosentin.
866   Kuten edellä 799 kohdassa on todettu, oikeuskäytännön mukaan marginaalinen korvaavuus ei estä tekemästä päätelmää erillisten
markkinoiden olemassaolosta (edellä 762 kohdassa mainittu asia Tetra Pak II, tuomion 13─15 kohta ja TAA-tapauksessa annetun
tuomion 273 kohta).
867   Kantajat eivät ole esittäneet esillä olevissa kanteissa näyttöä, joka osoittaisi, että rahdinantajat Pohjois-Euroopassa, joka
muodostaa TACA:n osapuolten tarjoamien palvelujen vaikutusalueen, pitäisivät Etelä-Euroopan Välimeren satamien tarjoamia palveluja
järkevänä vaihtoehtoisena ratkaisuna.
868   Kantajat vetoavat ensinnäkin lastin siirtoihin Pohjois-Euroopan satamista Etelä-Euroopan Välimeren satamiin. Ne tukeutuvat
tältä osin 13 rahdinantajan suorittamiin siirtoihin vuosina 1996─1998, rahdinantajan tarjouskilpailuun, jossa tämä ilmoittaa,
ettei se anna etusijaa Pohjois-Euroopan tai Välimeren eurooppalaisille satamille, ja P & O Nedlloydin tietoihin satamista,
joista lähtien tämä kantaja tarjoaa palveluja asiakkailleen.
869   Vaikka kantajat väittävät näiden tietojen perusteella, että Pohjois-Euroopan satamista on siirretty lastia Etelä-Euroopan
Välimeren satamiin, ne eivät sitä vastoin ole missään vaiheessa väittäneet, että nämä siirrot olisivat merkittäviä. Kuten
edellä on esitetty, riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappaleessa komissio ei ole jättänyt Välimeren eurooppalaisia satamia
relevanttien markkinoiden ulkopuolelle sillä perusteella, ettei siirtoja olisi lainkaan, vaan sen vuoksi, että nämä siirrot
eivät koske suuria määriä.
870   Kantajien esittämien tietojen tutkinnan perusteella on katsottava, että nämä tiedot eivät osoita merkittäviä siirtoja tapahtuneen.
871   Tarkasteltaessa ensinnäkin esimerkkejä 13 rahdinantajan siirroista kantajien esittämistä tiedoista ilmenee korkeintaan 7 900
TEU:n suuruinen siirto kolmessa vuodessa. Riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa olevasta taulukosta 2 ilmenee, että
pelkästään vuonna 1996 TACA on kuljettanut Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välisessä liikenteessä 1 429 029 TEU:ta, joten
väitetyt siirrot vastaavat hyvin pientä määrää relevanteilla markkinoilla. Kyseessä olevien tietojen perusteella ei myöskään
voida tehdä minkäänlaista johtopäätöstä, sillä niistä ei ilmene rahdinantajan sijoittautumispaikkaa eikä varsinkaan tavaroiden
määränpäätä. Tämän jälkeen voidaan todeta, että kannekirjelmässä mainittu tarjouskilpailu koskee yhden ainoan rahdinantajan
yhtä ainoaa palvelusopimusta eikä sille näin ollen voida antaa erityistä todistusarvoa. Nedlloydin tiedoilla yhdestä ainoasta
linjavarustamosta ei ole lainkaan todistusarvoa, kuten komissio perustellusti huomauttaa, koske niissä ainoastaan todetaan
tiettyjen P & O Nedlloydin rahdinantaja-asiakkaiden osalta Välimeren eurooppalaisista satamista kuljetetun lastin vaihtelut
vuosina 1995 ja 1996 täsmentämättä Pohjois-Euroopan satamista ja Etelä-Euroopan satamista kuljetetun kokonaislastin vaihteluja.
Näissä olosuhteissa näiden tietojen perusteella ei voida osoittaa, perustuvatko lastin vaihtelut siirtoihin Pohjois-Euroopan
satamista vai Yhdysvaltoihin vietävän määrän vaihteluun.
872   Toiseksi kantajat väittävät, että Etelä-Euroopan Välimeren satamissa käsitelty Euroopan ja Yhdysvaltojen välisen liikenteen
rahdin määrä on kasvanut huomattavasti ajanjaksona 1994─1997.
873   Vaikka kantajien tältä osin esittämät tiedot osoittavat kiistatta tällaisen kasvun, ne eivät sitä vastoin todista, että tämä
kasvu johtuisi lastin siirtämisestä Pohjois-Euroopan satamista eikä muista tekijöistä, kuten Etelä-Euroopan alueiden Yhdysvaltoihin
suuntautuvan viennin kehittymisestä (TAA-tapauksessa annetun tuomion 297 kohta).
874   Kolmanneksi kantajat esittävät, että erään kantajan tekemän tutkimuksen mukaan Etelä-Euroopan Välimeren satamien harjoittama
kilpailu on Pohjois-Euroopan satamiin nähden toimivaa tehokkuuden kannalta arvioituna. Ne korostavat niin ikään, että linjakonferensseja
on aina ollut Etelä-Euroopan ja Yhdysvaltojen välisessä liikenteessä ja että itsenäiset varustamot, kuten Lykes ja Evergreen,
ovat lisänneet palvelujaan Etelä-Euroopan Välimeren satamista.
875   Nämä tiedot eivät kuitenkaan osoita, että rahdinantajien kannalta Etelä-Euroopan satamat voisivat merkittävästi korvata Pohjois-Euroopan
satamia. Kantajien toimittama tutkimus koskee ainoastaan Välimeren eurooppalaisten satamien ja Pohjois-Euroopan satamien tuottavuutta,
eikä siinä missään vaiheessa tutkita niiden korvaavuutta. Tällaisella tutkimuksella ei näin ollen ole merkitystä kiistettäessä
riidanalaisessa päätöksessä esitettyä relevanttien markkinoiden määrittelyä. Vaikka kantajien esittämät muut seikat osoittavat,
että tietty määrä Yhdysvaltoihin vietävää lastia kuljetetaan Etelä-Euroopan satamista, ne eivät sitä vastoin mitenkään todista,
että rahdinantajat olisivat siirtäneet lastia Pohjois-Euroopan satamista Etelä-Euroopan Välimeren satamiin.
876   Neljänneksi kantajat vetoavat alan lehdistössä julkaistuihin artikkeleihin, joiden mukaan ”useat varustamot arvioivat, että
on ’järkevämpää’ pysähtyä Etelä-Euroopan Välimeren satamiin” Euroopan ja Aasian välisten palvelujen yhdistämiseksi Euroopan
ja Pohjois-Amerikan välisten palvelujen kanssa ja että Etelä-Euroopan Välimeren satamat katsovat palvelujensa kilpailevan
Pohjois-Euroopan satamien kanssa.
877   Rahdinantajien vaikutelmat, sellaisina kuin niistä kerrotaan alan lehdistössä, Kaukoidän ja Pohjois-Amerikan välisestä yhteydestä
eivät voi kohtuudella kyseenalaistaa Drewryn raportissa (Global Container Markets, Lontoo, 1996) tehtyä vastakkaista johtopäätöstä,
joka sisältyy riidanalaisen päätöksen 82 perustelukappaleeseen ja jonka mukaan Etelä-Euroopan ”Välimeren satamat eivät näytä
voivan korvata Pohjois-Euroopan satamia edes Euroopan ja Kaukoidän välisten palvelujen osalta”. On joka tapauksessa huomattava,
että kantajien mainitsemissa lehtiartikkeleissa ainoastaan viitataan liikenteen kasvuun Etelä-Euroopan Välimeren satamissa
osoittamatta mitenkään, että tämä kasvu perustuisi Pohjois-Euroopan rahdinantajien lastin siirtämiseen.
878   Sen osalta, että Etelä-Euroopan Välimeren satamat julistavat olevansa kilpailukykyisiä Pohjois-Euroopan satamiin nähden, voidaan
vain todeta, että kantajat eivät ole esittäneet tästä muuta näyttöä kuin Marseillen satamaviranomaisen mainoksen, jonka sisältö
ei tarkoituksensa vuoksi voi mitenkään kyseenalaistaa komission Drewryn raportin perusteella tekemiä johtopäätöksiä.
879   Edellä esitetyn perusteella kantajat eivät ole näyttäneet, että Pohjois-Euroopan satamista siirrettäisiin huomattavia määriä
lastia Etelä-Euroopan Välimeren satamiin.
880   Komissio on riidanalaisessa päätöksessä todennut, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, ensinnäkin 80 perustelukappaleessa,
että TACA:n osapuolet, jotka ovat myös VSA-sopimuksen osapuolia, tekevät kaksi tai kolme edestakaista rautatiekuljetusta viikossa
Milanon ja Rotterdamin välillä, ja toiseksi 83 perustelukappaleessa, että joissakin tuoteryhmissä TACA:n osapuolet voivat
rajoittaa muiden kuljetusmuotojen taholta tulevaa vähäistä kilpailua tarjoamalla alhaisempia hintoja vaikuttamatta yleiseen
hintatasoon. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimittamissaan kirjelmissä komissio on myös korostanut, että TACA:n
maakuljetustariffi ulottuu Kroatiaan asti. Tällaiset olosuhteet ovat painavia syitä, jotka osoittavat, kuten komissio perustellusti
korostaa, Etelä-Euroopan Välimeren satamien soveltumattomuuden Pohjois-Amerikan laivaukseen ja sen, ettei niillä voida korvata
Pohjois-Euroopan satamia.
881   Kuten edellä on jo todettu, kantajat ovat hallinnollisen menettelyn kuluessa tuoneet esille, että jos Välimeren eurooppalaisista
satamista kuljetettu lasti olisi sisällytetty relevantteihin markkinoihin, tämä olisi merkinnyt kokonaismarkkinoiden kahden
prosentin kasvua. Komissio on kuitenkin riidanalaisen päätöksen 79 perustelukappaleessa todennut, eivätkä kantajat ole sitä
kiistäneet, että ”koska TACA:n osapuolten TACA:n liikennöintialueen ulkopuolella kuljettama lasti ei sisälly TACA:n markkinaosuuteen,
se laskee TACA:n osapuolten osuutta merkityksellisillä markkinoilla noin yhden prosentin”. Esillä olevat väitteet, joilla
pyritään kyseenalaistamaan TACA:n osapuolten määräävä markkina-asema kiistämällä relevanttien markkinoiden määrittely, ovat
tältä osin tehottomia.
882   Kaikista näistä syistä on hylättävä kantajien väitteet riidanalaisessa päätöksessä hyväksytystä relevanttien markkinoiden
maantieteellisestä laajuudesta.
c)  Johtopäätös relevanteista palvelumarkkinoista
883   Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajien esittämät väitteet riidanalaisessa päätöksessä tehdystä relevanttien palvelumarkkinoiden
määrittelystä on kokonaisuudessaan hylättävä.
2.  Relevantit maantieteelliset markkinat
a)  Asianosaisten lausumat
884   Kantajat väittävät, että komission kanta on epäjohdonmukainen relevanttien maantieteellisten markkinoiden määrittelyn osalta.
Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 84 perustelukappaleessa maantieteellisten markkinoiden muodostuvan merilinjoista Pohjois-Euroopan
satamien sekä Yhdysvaltojen ja Kanadan satamien välillä, kun taas 519 perustelukappaleessa se toteaa, että ”maantieteelliset
markkinat muodostuvat alueesta, joilla merikuljetuspalveluita markkinoidaan, eli tässä tapauksessa Pohjois-Euroopan satamien
vaikutusalueista” ja että ”nämä maantieteelliset markkinat vastaavat TACA:n maakuljetusten tariffin soveltamisalaa”. Näissä
olosuhteissa kantajat eivät ymmärrä 91 perustelukappaleessa tehtyä johtopäätöstä, jonka mukaan Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen
väliset maakuljetuspalvelut osana multimodaaliliikennetoimintaa eivät ole osa merikuljetuspalvelujen markkinoita. Jos relevantit
markkinat kattaisivat nämä maakuljetuspalvelut, olisi kiistatonta, että kantajilla ei olisi määräävää markkina-asemaa.
885   Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että tämä kanneperuste on perusteeton.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
886   Toisin kuin kantajat väittävät, komission omaksuma maantieteellisten markkinoiden määrittely ei esillä olevassa asiassa sisälly
riidanalaisen päätöksen 84 perustelukappaleeseen vaan 519 perustelukappaleeseen. Kuten edellä 851─852 kohdassa on todettu,
komissio ei ole riidanalaisen päätöksen 84 perustelukappaleessa määritellyt relevantteja maantieteellisiä markkinoita vaan
ainoastaan relevantteihin merikuljetuspalveluihin liittyvän maantieteellisen tekijän.
887   Riidanalaisen päätöksen 519 perustelukappaleessa komissio toteaa, että relevanttien merikuljetuspalvelujen maantieteelliset
markkinat ”muodostuvat alueesta, jolla merikuljetuspalveluja markkinoidaan, eli tässä tapauksessa Pohjois-Euroopan satamien
vaikutusalueista”, ja täsmentää, että ”nämä maantieteelliset markkinat vastaavat TACA:n maakuljetusten tariffin soveltamisalaa”.
888   Pitää paikkansa, kuten kantajat korostavat, että komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 91 perustelukappaleessa, että relevantit
maakuljetuspalvelut eli palvelut, ”jotka rahdinantajat hankkivat yhdessä muiden palvelujen kanssa osana Pohjois-Euroopan ja
Amerikan Yhdysvaltojen välistä konttikuljetusten multimodaaliliikennetoimintaa, ─ ─ eivät ole osa ─ ─ merikuljetuspalvelujen
markkinoita”.
889   Toisin kuin kantajat väittävät, tästä ei kuitenkaan seuraa mitään ristiriitaa. Riidanalaisen päätöksen 91 ja 519 perustelukappale
koskevat kumpikin eri palvelumarkkinoita, eli relevantteja maakuljetuspalvelujen markkinoita ja relevantteja merikuljetuspalvelujen
markkinoita. Se, että näiden palvelujen maantieteelliset markkinat ovat osittain päällekkäisiä siten, että molemmat kattavat
maantieteellisen alueen, jolla TACA:n maakuljetuspalveluja tarjotaan, ei voi johdonmukaisesti merkitä sitä, että maakuljetuspalvelut
ja merikuljetuspalvelut voitaisiin korvata toisillaan ja muodostaisivat siten samat palvelumarkkinat. Mikään ei näet estä
samaa maantieteellistä aluetta kattamasta kaksia erillisiä palvelumarkkinoita.
890   Koska riidanalaisen päätöksen perustelut eivät ole tältä osin mitenkään ristiriitaiset, esillä oleva väite on hylättävä.
3.  Johtopäätös relevanttien markkinoiden määrittelystä
891   Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajien väitteet ja perustelut riidanalaiseen päätökseen sisältyvästä relevanttien palvelumarkkinoiden
määrittelystä perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamiseksi on kokonaisuudessaan hylättävä.
B  Määräävä asema relevanteilla markkinoilla
892   Tässä osassa kanneperusteita, joiden mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa ei ole rikottu, kantajat kiistävät, että TACA:n
osapuolilla olisi ollut määräävä asema relevanteilla markkinoilla riidanalaisen päätöksen kohteena olevana ajanjaksona. Ne
väittävät, että komissio on analysoinut virheellisesti paitsi niiden markkinaosuutta, myös toimivaa ulkoista kilpailua, mahdollista
kilpailua, sisäistä kilpailua ja hintavaihteluja kyseisessä liikenteessä. Kantajat vetoavat lisäksi perusteluja koskeviin
eri virheisiin viimeksi mainitun kohdan osalta.
1.  TACA:n osapuolten markkinaosuus
a)  Asianosaisten lausumat
893   Ensimmäinen kantajien kanneperuste koskee sitä, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan riidanalaisen päätöksen
533 perustelukappaleessa, että noin 60 prosentin markkinaosuus vuosina 1994, 1995 ja 1995 ”herättää vahvoja epäilyjä määräävästä
asemasta”. Kantajat katsovat, että komission analyysi TACA:n osapuolten markkinaosuutta koskevista tiedoista on virheellinen
ja puutteellinen.
894   Kantajat väittävät ensinnäkin, että komission käyttämät tiedot markkinaosuudesta eivät kata riittävän pitkää ajanjaksoa (vain
kolme vuotta). Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin tunnustanut suuren markkinaosuuden pysyvyyden merkityksen määräävää markkina-asemaa
koskevan toteamuksen kannalta (edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 41 kohta). Vaikka
yhteisöjen tuomioistuin ei ole täsmentänyt vaadittua aikaa, oikeuskirjallisuudesta (Bellamy & Child, Common Market Law of
Competition, 4. painos, 9024 kohta) ilmenee, että todennäköisesti viiden vuoden ajanjakso riittää mutta alle kolmen vuoden
ajanjaksoa etenkin dynaamisilla markkinoilla voidaan pitää liian lyhyenä, jotta suurta markkinaosuutta voitaisiin pitää osoituksena
määräävästä asemasta.
895   Toiseksi kantajat väittävät, että komissio ei ole tutkinut osapuolten asemaa suhteessa itsenäisiin varustamoihin. Kun yritys,
jolla on pieni markkinaosuus, pystyy tyydyttämään markkinajohtajasta irtautumaan pyrkivien asiakkaiden kysynnän, sitä ei voida
pitää edellä 765 kohdassa mainitussa asiassa Hoffmann-La Roche vastaan komissio annetussa tuomiossa tarkoitettuna ”välttämättömänä
kauppakumppanina” eikä sen siten voida katsoa olevan määräävässä asemassa. Kantajat huomauttavat, että kyseisen tuomion mukaan
”yrityksellä, jolla on tiettynä aikana erittäin suuri markkinaosuus, on tuotannon ja tarjonnan määränsä vuoksi vahva asema,
jonka johdosta siitä tulee välttämätön kauppakumppani ja joka jo tämän takia varmistaa, että se voi ainakin varsin pitkän
ajan toimia määräävälle markkina-asemalle ominaisella tavalla riippumattomasti, ilman että yritykset, joilla on huomattavasti
pienemmät markkinaosuudet, voivat nopeasti tyydyttää tästä markkinajohtajasta irtautumaan pyrkivän kysynnän” (tuomion 41 kohta).
Kantajat korostavat vielä, että markkinaosuuden arviointi erillään ottamatta huomioon tärkeimpien kilpailijoiden markkinaosuuksia
johtaa mahdollisesta kilpailusta (vaikka kantajat ovat esittäneet useita todisteita tällaisesta kilpailusta) ja markkinoiden
dynaamisesta luonteesta seuraavien kilpailupaineiden sivuuttamiseen.
896   Kolmanneksi kantajat väittävät, että määräävän markkina-aseman tilanteessa komissio ei voi perustaa määräävää markkina-asemaa
koskevaa olettamaa pelkästään yli 50 prosentin markkinaosuutta koskevaan arviointiin. Kantajat katsovat, että tämä jakamattoman
määräävän markkina-aseman toteamiseksi esitetty olettama, joka perustuu edellä 95 kohdassa mainitussa asiassa AKZO vastaan
komissio annetun tuomion 60 kohtaan, ei ole merkityksellinen yhteisen määräävän markkina-aseman tilanteessa. Kantajien mukaan
viimeksi mainitussa tilanteessa yhteenlaskettujen markkinaosuuksien analyysissä pitäisi lisäksi ottaa huomioon kyseisten yritysten
sisäinen kilpailu. Vasta tällaisen sisäisen kilpailun puuttuessa edellä 95 kohdassa mainitussa asiassa AKZO vastaan komissio
esitetyllä analyysillä olisi taas merkitystä. Yhteisöjen tuomioistuin on yhteisön yrityskeskittymien valvonnan yhteydessä
vahvistanut tämän kantansa ns. Kali und Salz -tapauksessa antamassaan tuomiossa (mainittu edellä 595 kohdassa, tuomion 226
kohta), jossa se katsoi, että ”noin 60 prosentin yhteenlaskettua markkinaosuutta [joka jakautuu yksittäisten yritysten kesken
seuraavasti: 23 prosenttia toisella ja 37 prosenttia toisella], ei sinänsä voida pitää ratkaisevana osoituksena näiden yritysten
kollektiivisesta määräävästä asemasta”. Komissio on myös itse katsonut yrityskeskittymien valvontaa koskevassa päätöskäytännössään,
että epäsymmetriset markkinaosuudet ja tuotantotasot tekevät yhteisestä kaupallisesta strategiasta epätodennäköisen. Esillä
olevassa asiassa kantajien markkinaosuudet ovat vaihdelleet vuonna 1996 Sea-Landin 9,6 prosentista NOL:n 0,1 prosenttiin ja
kantajien kapasiteetin käyttö on poikennut huomattavasti.
897   Neljänneksi kantajat korostavat, että komission käytännön mukaan sekä kartellioikeudessa (ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklan
soveltamista koskevasta menettelystä 29 päivänä heinäkuuta 1987 tehty komission päätös 87/500/ETY (IV/32.279 ─ BBI/Boosey
& Hawkes: turvaamistoimenpiteet) (EYVL L 286, s. 36), 18 kohta) että yrityskeskittymien valvontaa koskevassa oikeudessa (yrityskeskittymän
toteamisesta yhteismarkkinoille soveltuvaksi 12 päivänä huhtikuuta 1991 tehty komission päätös 91/251/ETY (Asia IV/MO42 ─
Alcatel/Telettra) (EYVL L 122, s. 48)) suuri markkinaosuus ei voi johtaa olettamaan määräävästä markkina-asemasta. Linjakonferensseilla
on kantajien mukaan perinteisesti ollut suhteellisen suuri yhteenlaskettu markkinaosuus, jotta ne ovat voineet toimia vakauttajina
asetuksessa N:o 4056/86 tunnustetulla tavalla. Kantajat katsovat, että koska asetus N:o 4056/86 sisältää säännöksen, jonka
nojalla komissio voi soveltaa perustamissopimuksen 86 artiklaa linjakonferensseihin, ei voida kohtuudella olettaa, että linjakonferenssilla
olisi suhteellisen suuren yhteenlasketun markkinaosuuden perusteella määräävä markkina-asema.
898   Toinen kantajien kanneperuste koskee sitä, että vaikka komissiolla olisi oikeus arvioida TACA:n osapuolia yhdessä, kantajien
yhteenlaskettu markkinaosuus on ristiriidassa yhteistä määräävää markkina-asemaa koskevan toteamuksen kanssa.
899   Kantajat väittävät ensinnäkin, että komission määrittelemillä markkinoilla TACA:n osapuolten markkinaosuus TACA:n toimijoina
oli relevanteilla markkinoilla vuosina 1994─1997, toisin kuin riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa ja taulukossa
2 todetaan, 58,1 prosenttia, 57,6 prosenttia, 56,2 prosenttia ja 54,3 prosenttia näinä vuosina. Kantajat selittävät, että
markkinaosuuden ero riidanalaisessa päätöksessä todettuun nähden johtuu Kanadan satamien kautta suoritettuja kuljetuksia koskevan
lähestymistavan erosta. Kantajien mukaan TACA:n yksittäisten osapuolten suorittamat kuljetukset Kanadan kauttakulkusatamien
kautta eivät kuulu TACA-sopimuksen soveltamisalaan eikä niitä näin ollen pidä lisätä niiden suorittamiin suoran liikenteen
kuljetuksiin.
900   Toiseksi kantajat väittävät, että TACA:n osapuolten markkinaosuus asianmukaisesti määritellyillä relevanteilla markkinoilla
on huomattavasti pienempi kuin riidanalaisessa päätöksessä on todettu. Kantajat arvioivat, että TACA:n osapuolten markkinaosuus
näillä markkinoilla on tapauksesta riippuen 47,2 prosentista 46,4 prosenttiin tai jopa alle 40 prosenttia sen mukaan, otetaanko
kysynnän osalta huomioon irtotavarana kuljetettu lasti ja kylmäkuljetuspalveluissa Välimeren satamat ja NVOCC-yritykset. Kantajat
täsmentävät, että lentoliikennettä koskevia tietoja ei ole käytettävissä mutta jos näin olisi, niiden markkinaosuus olisi
näitäkin tietoja pienempi. Jos tarjonnan korvaavuuden mahdollisuus otettaisiin huomioon, niiden markkinaosuus olisi 43,3 prosenttia
(vähentämättä NVOCC-yritysten lastia). Kantajat toteavat, että nämä arviot perustuvat niiden omiin tietoihin vuodelta 1995
kysynnän korvaavuuden osalta ja vuodelta 1996 tarjonnan korvaavuuden osalta. Kantajat väittävät, että näiden tietojen rajallisuudesta
johtuvat epätäsmällisyydet ovat joka tapauksessa niille epäedullisia, sillä lisätiedot konttikuljetuksista ja irtotavarakuljetuksista
pienentäisivät vastaavasti niiden markkinaosuutta.
901   Kantaja asiassa T-213/98 väittää vielä, että komissio ei voi pitää merkityksettömänä sitä, että TACA:n markkinaosuus on laskenut
vuonna 1997 (riidanalaisen päätöksen 533 perustelukappale), tutkimatta syitä tälle markkinaosuuden pienenemiselle. Jos tämä
pieneneminen johtuu TACA:n harjoittamasta kilpailusta, tällä seikalla olisi merkitystä arvioitaessa TACA:n asemaa relevanteilla
markkinoilla.
902   omissio katsoo ECTU:n tukemana, että nämä kanneperusteet ovat perusteettomia.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
903   Esillä olevilla kanneperusteillaan ja väitteillään kantajat kiistävät sen, että niiden markkinaosuus Atlantin ylittävässä
liikenteessä antaisi niille määräävän markkina-aseman.
904   On heti alkuun täsmennettävä, että riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio ei ole päätellyt määräävän markkina-aseman
olemassaoloa pelkästään tällaisesta markkinaosuudesta. Riidanalaisen päätöksen 533 perustelukappaleessa komissio toteaa nimenomaisesti,
että TACA:n osapuolten markkinaosuus ”herättää vahvoja epäilyjä määräävästä asemasta”. Riidanalaisen päätöksen 534─549 perustelukappaleessa
komissio toteaa, että epäilyjä vahvistavat muut tekijät, eli
–       TACA:n syrjivä hintarakenne, jonka osalta komissio katsoo 534─537 perustelukappaleessa, että erityisesti tavaroiden arvon
tai määrän perusteella eriytetty hinnoittelujärjestelmä, jonka tarkoituksena on tulojen maksimoiminen, esiintyy yleensä ainoastaan
sellaisissa markkinatilanteissa, joissa yhdellä tai useammalla yrityksellä on huomattava markkinavoima
–       asiakkaiden rajoitetut mahdollisuudet vaihtaa toimittajaa, minkä komissio katsoo olevan seurausta TACA:n kapasiteetista (539
perustelukappale), palvelusopimuksista (540 perustelukappale), TACA:n hintajohtajuudesta (541 ja 548 perustelukappale), kilpailijoiden
asemasta hinnanottajina (541 ja 544 perustelukappale), siitä, että TACA:n osapuolet ovat voineet tehdä säännöllisiä, vaikkakin
pieniä hinnankorotuksia kyseessä olevana ajanjaksona (543 perustelukappale), ja liikenteeseen pääsyä koskevista merkittävistä
esteistä (545─547 perustekappale).
905   Koska komissio ei näin ollen perustanut toteamustaan, jonka mukaan TACA:n osapuolilla on määräävä asema kyseessä olevassa
liikenteessä, pelkästään niiden markkinaosuuteen tässä liikenteessä, esillä olevilla kantajien kanneperusteilla ja väitteillä
on ymmärrettävä arvosteltavan komissiota siitä, että se on esittänyt ”vahvoja epäilyjä määräävästä asemasta” tällaisen markkinaosuuden
perusteella.
906   Komissio on riidanalaisen päätöksen 533 perustelukappaleessa todennut, että TACA:n osapuolten markkinaosuus oli noin 60 prosenttia
vuosina 1994, 1995 ja 1996, eli kuten 592 ja 594 perustelukappaleesta ilmenee, ajanjaksona, jolloin perustamissopimuksen 86
artiklaa on rikottu riidanalaisen päätöksen mukaan. Komissio on lisäksi tuonut esille, että tämä markkinaosuus oli jopa 70
prosenttia tärkeimmästä liikenteen osuudesta, eli kuten 86 perustelukappaleen alla olevasta taulukosta 3, johon 533 perustelukappaleessa
viitataan, ilmenee, Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen itärannikon välisestä liikenteestä sekä Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen
länsirannikon välisestä liikenteestä.
907   Kuten komissio on perustellusti todennut, tällainen markkinaosuus antaa TACA:n osapuolille valta-aseman, jonka perusteella
ne voivat estää toimivan kilpailun relevanteilla markkinoilla, koska ne voivat toimia huomattavan itsenäisesti suhteessa kilpailijoihinsa
ja rahdinantajiin, ja voi siten antaa niille perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitetun määräävän markkina-aseman (edellä
765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 38 kohta). Oikeuskäytännössä on katsottu, että vaikka määräävän
markkina-aseman olemassaolo voi johtua useista seikoista, jotka eivät yksittäin tarkasteltuina olisi välttämättä ratkaisevia,
erittäin suuret markkinaosuudet ovat kuitenkin itsessään ─ poikkeustapauksia lukuun ottamatta ─ todiste määräävästä markkina-asemasta
(edellä 568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, 76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeuskäytännöstä ilmenee, että yli
50 prosentin markkinaosuudet ovat erittäin suuria markkinaosuuksia (edellä 95 kohdassa mainittu asia AKZO v. komissio, tuomion
60 kohta; asia T-30/89, Hilti v. komissio, tuomio 12.12.1991, Kok. 1991, s. II-1439, 89 kohta ja asia T-83/91, Tetra Pak v.
komissio, tuomio 6.10.1994, Kok. 1994, s. II-755, Kok. Ep. XVI, s. II-1, 109 kohta). Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on jo todennut, 70─80 prosentin markkinaosuus on itsessään selvä osoitus määräävästä markkina-asemasta relevanteilla markkinoilla
(edellä 907 kohdassa mainittu asia Hilti v. komissio, tuomion 92 kohta).
908   Näissä olosuhteissa on katsottava, että komissio on aivan oikein katsonut riidanalaisen päätöksen 533 perustelukappaleessa
sen, että TACA:n osapuolilla oli 60 prosentin markkinaosuus kyseessä olevasta liikenteestä, herättävän ”vahvoja epäilyjä määräävästä
asemasta”.
909   Yksikään kantajien esillä olevissa kanteissa esittämä kanneperuste tai väite ei kyseenalaista tätä johtopäätöstä.
910   Väitteellään, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä esitetyt tiedot markkinaosuudesta olisivat virheellisiä, kantajat arvostelevat
komissiota ensinnäkin siitä, että se sisällyttänyt siihen perusteetta TACA:n osapuolten Kanadan satamien kautta suorittamat
kuljetukset.
911   Huomattakoon, että riidanalaisen päätöksen 265─273 perustelukappaleessa komissio on katsonut, että TACA:n osapuolten markkinaosuus
Kanadan satamien kautta tapahtuvasta liikenteestä olisi sisällytettävä niiden markkinaosuuksiin suorassa liikenteessä eikä
sitä olisi pidettävä erillisenä kilpailevana palveluna. Määrittäessään TACA:n osapuolten markkinaosuutta relevanteilla markkinoilla
riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona komissio on ottanut huomioon, kuten riidanalaisen päätöksen 85 ja 533
perustelukappaleesta ilmenee, TACA:n osapuolten Kanadan satamien kautta kulkevan lastin.
912   Tarvitsematta tässä vaiheessa lausua siitä, onko komissio ottanut virheellisesti huomioon Kanadan satamien kautta kulkevan
lastin määrittäessään TACA:n osapuolten markkinaosuutta relevanteilla markkinoilla, sillä tämä kysymys on jäljempänä ulkoisen
kilpailun yhteydessä tutkittavien erillisten kanneperusteiden kohteena, on huomattava, että TACA:n osapuolten markkinaosuus
vuosina 1994─1996, sellaisena kuin kantajat ovat sen laskeneet kyseisen lastin poissulkien, on vain vähän pienempi kuin riidanalaisessa
päätöksessä on katsottu, sillä se on näinä vuosina 58,1 prosenttia, 57,6 prosenttia ja 56,2 prosenttia 60,6 prosentin, 61,5
prosentin ja 59,8 prosentin sijaan.
913   Todettakoon, että 56 prosentin markkinaosuus on vielä erittäin suuri markkinaosuus, joka edellä mainitun oikeuskäytännön mukaan
on itsessään ─ poikkeustapauksia lukuun ottamatta ─ todiste määräävästä markkina-asemasta.
914   Näissä olosuhteissa kantajien väitettä on pidettävä tehottomana, vaikka sen oletettaisiinkin pitävän paikkansa.
915   Väite, jonka mukaan kantajien määrittelemillä relevanteilla markkinoilla TACA:n osapuolten markkinaosuus on alle 50 prosenttia
ja jopa alle 40 prosenttia, on puolestaan täysin perusteeton, sillä kantajien väitteet relevanttien markkinoiden määrittelystä
on edellä hylätty.
916   Näin ollen kanneperuste, joka koskee TACA:n osapuolten markkinaosuuden virheellistä laskemista, on hylättävä.
917   Toiseksi, TACA:n osapuolten markkinaosuudesta tehdyn analyysin puutteellisuutta ja virheellisyyttä koskevassa kanneperusteessaan
kantajat väittävät, että komissio ei ole tutkinut kyseistä markkinaosuutta riittävän pitkältä ajanjaksolta.
918   Komissio on riidanalaisen päätöksen 533 perustelukappaleessa todennut, että TACA:n osapuolten markkinaosuus oli noin 60 prosenttia
vuosina 1994, 1995 ja 1996, eli kuten riidanalaisen päätöksen 592 ja 594 perustelukappaleesta ilmenee, kolmen vuoden pituisena
ajanjaksona, jolloin perustamissopimuksen 86 artiklaa on rikottu riidanalaisen päätöksen mukaan. Samassa perustelukappaleessa
komissio on täsmentänyt, että riidanalaisessa päätöksessä ei oteta kantaa siihen, säilytettiinkö tämä markkinaosuus vuonna
1997.
919   Ei voida pitää poissuljettuna, että tietyissä olosuhteissa suuri markkinaosuus hyvin lyhyenä ajanjaksona ei riitä määräävää
markkina-asemaa koskevaan olettamaan.
920   Esillä olevassa asiassa on kuitenkin huomattava, että noin 60 prosentin markkinaosuutta kolmen vuoden pituisena ajanjaksona,
joka vastaa TACA-sopimuksen kolmea ensimmäistä toimintavuotta, ei lähtökohtaisesti voida pitää riittämättömänä määräävää markkina-asemaa
koskevan olettaman kannalta. Huomattakoon vielä, että vaikka kantajat väittävät yleisesti, että kolmen vuoden ajanjakso on
riittämätön, ne eivät selitä, miten tästä olisi kyse esillä olevassa asiassa.
921   Todettakoon myös, että toisin kuin kantajat väittävät, TACA:n osapuolilla on ollut riidanalaisessa päätöksessä todetun suuruinen
markkinaosuus pidempään kuin kolmen vuoden ajan. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut TAA-tapauksessa antamassaan
tuomiossa (326 kohta), TAA:lla, jonka tilalle TACA tuli vuonna 1994, oli Atlantin ylittävässä liikenteessä Pohjois-Euroopan
ja Yhdysvaltojen välillä noin 75 prosentin suuruinen markkinaosuus vuonna 1992 ja noin 65─70 prosentin suuruinen markkinaosuus
vuonna 1993. Koska TAA:han kuului vuosina 1992 ja 1993 suurin osa TACA:n osapuolista, TAA:lla/TACA:lla on katsottava olleen
yli 60 prosentin markkinaosuus vähintään viiden vuoden ajan. Kantajat ovat itse ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle
toimittamissaan kirjelmissä myöntäneet, että suuri markkinaosuus viiden vuoden ajan oli riittävä määräävää markkina-asemaa
koskevan olettaman kannalta.
922   Tästä seuraa, että kantajat väittävät virheellisesti, että riidanalaisessa päätöksessä esitetty olettama määräävästä markkina-asemasta
on perustunut riittämättömän pituista ajanjaksoa koskeviin tietoihin.
923   Sikäli kuin kantajat arvostelevat esillä olevalla väitteellään komissiota siitä, että se ei ole ottanut huomioon TACA:n osapuolten
markkinaosuuden pienenemistä vuoden 1996 jälkeen, kyseinen väite on päällekkäinen jäljempänä tutkittavien mahdollista kilpailua
koskevien kanneperusteiden ja perustelujen kanssa. TACA:n osapuolten markkinaosuuden huomattava lasku vuoden 1996 jälkeen
voi olla osoitus merkittävästä mahdollisesta kilpailusta vuosina 1994─1996, mikä voi mahdollisesti kyseenalaistaa määräävän
markkina-aseman viimeksi mainittuna ajanjaksona. Tätä kysymystä käsitellään jäljempänä 1009─1037 kohdassa.
924   Tarkasteltaessa seuraavaksi väitettä, jonka mukaan komissio ei ole tutkinut TACA:n osapuolten kilpailijoiden asemaa, on todettava,
että komissio on riidanalaisen päätöksen 538─544 perustelukappaleessa todennut, että TACA:n osapuolten markkinaosuudesta seuraavan
olettaman määräävästä markkina-asemasta vahvistivat niiden asiakkaiden rajoitetut mahdollisuudet vaihtaa toimittajaa. Komissio
on riidanalaisen päätöksen 539 perustelukappaleessa todennut TACA:n osapuolilla olleen vuosina 1993─1995 yli 70 prosenttia
Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välisessä suorassa liikenteessä käytettävissä olevasta kapasiteetista korostaen samalla,
että TACA:n osapuolten suurimmalla kilpailijalla eli Evergreenillä oli 11 prosenttia tästä kapasiteetista ja ettei ollut syytä
uskoa, että luvut olisivat muuttuneet vuonna 1996. Muiden tärkeimpien kilpailijoiden osalta komissio on samassa perustelukappaleessa
viitannut riidanalaisen päätöksen 244─264 perustelukappaleessa tehtyyn analyysiin.
925   Edellä esitetyn perusteella komissio on todetakseen, että TACA:n osapuolilla oli määräävä asema relevanteilla markkinoilla,
arvioinut TACA:n osapuolten kilpailijoiden asemaa viittaamalla niiden osuuteen relevanteilla markkinoilla käytettävissä olevasta
kapasiteetista eikä niiden markkinaosuuteen. Pelkästään tällä perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että komissio ei olisi
tutkinut, kuten kantajat väittävät, TACA:n osapuolten kilpailijoiden asemaa TACA:n osapuoliin nähden.
926   Kantajat ovat itse ilmoittaneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimittamissaan kirjelmissä, että merikuljetuspalvelujen
markkinoilla markkinaosuudet heijastavat pääsääntöisesti kapasiteettia.
927   Lisäksi komissio on 244─264 perustelukappaleessa, joihin 539 perustelukappaleessa nimenomaisesti viitataan, tutkinut yksityiskohtaisesti
kaikkien niiden TACA:n kilpailijoiden kilpailuasemaa, joilla oli yli yhden prosentin markkinaosuus, eli Evergreenin, Lykesin,
Atlantic Cargo Servicen, Independent Container Linen ja Carol Linen. Tässä yhteydessä komissio tutkii paitsi kunkin kilpailijan
markkinaosuutta, myös kaikkia muita asian kannalta merkityksellisiä seikkoja, kuten näiden kilpailijoiden kapasiteettia ja
muita niitä sitovia sopimuksia, arvioidakseen niiden harjoittaman kilpailun voimakkuutta.
928   Lisäksi komissio on riidanalaisen päätöksen 540─544 ja 548 perustelukappaleessa korostanut palvelusopimusten vaikutusta markkinoiden
sulkeutumiseen ja sitä, että TACA:n osapuolten kilpailijat asettavat hintansa TACA:n tariffin perusteella ja ovat siten hinnanottajia.
929   Tästä seuraa, että toisin kuin kantajat väittävät, komissio on asianmukaisesti tutkinut riidanalaisessa päätöksessä TACA:n
osapuolten kilpailijoiden asemaa ja näin toimiessaan kyennyt arvioimaan oikeuskäytännön mukaisesti (edellä 765 kohdassa mainittu
asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 48 kohta), saattoivatko kilpailijat harjoittaa toimivaa kilpailua TACA:n osapuolten
kanssa.
930   Näin ollen väite siitä, että TACA:n osapuolten kilpailijoiden asemaa ei olisi tutkittu, on hylättävä.
931   Tarkasteltaessa väitettä, jonka mukaan toisin kuin jakamattoman määräävän markkina-aseman tapauksessa, yli 50 prosentin markkinaosuus
ei riitä yhteistä määräävää markkina-asemaa koskevan olettaman perusteeksi, on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan määräävällä
markkina-asemalla tarkoitetaan taloudellista valta-asemaa, jonka perusteella taloudellinen yksikkö voi estää toimivan kilpailun
relevanteilla markkinoilla, koska se voi toimia huomattavan itsenäisesti suhteessa kilpailijoihinsa, asiakkaihinsa ja lopulta
kuluttajiin (edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 38 kohta).
932   On todettava, että taloudellinen yksikkö, jolla on yli 50 prosenttia markkinoista, olipa se sitten yksittäinen tai kollektiivinen
yksikkö, voi olla tällä tavoin itsenäinen.
933   Kuten kantajat perustellusti huomauttavat, kollektiivinen yksikkö muodostuu yrityksistä, jotka saattavat jossakin määrin vielä
kilpailla keskenään ja joiden markkinaosuudet voivat olla epäsuhtaisia. Vaikka tällainen seikka voi mahdollisesti johtaa siihen,
että näiden yritysten asemaa ei arvioida yhdessä relevanteilla markkinoilla (ks. vastaavasti edellä 595 kohdassa mainittu
ns. Kali und Salz -tapaus, tuomion 226 ja 233 kohta), se on sitä vastoin merkityksetön ratkaistaessa, onko tämä yhteinen markkina-asema
määräävä. Markkina-aseman määräävyyttä arvioidaan sen perusteella, miten itsenäinen yksikkö on kilpailijoihin, asiakkaihin
ja toimittajiin nähden, minkä vuoksi vain viimeksi mainitut, ulkoiseen kilpailuun liittyvät tekijät on otettava huomioon.
934   Esillä olevassa asiassa on joka tapauksessa todettava, että TACA:n markkinaosuus kyseessä olevana ajanjaksona ylitti huomattavasti
50 prosentin markkinaosuutta koskevan rajan. Komissio on riidanalaisen päätöksen 533 perustelukappaleessa todennut, että TACA:n
osapuolten markkinaosuus oli noin 60 prosenttia. Lisäksi komissio on todennut 533 perustelukappaleessa, että TACA:n markkinaosuus
oli kyseessä olevana ajanjaksona noin 70 prosenttia relevanttien markkinoiden tärkeimmästä osasta. Kuten edellä on tuotu esille,
kantajien kanteidensa tueksi toimittamien omien tietojen mukaan TACA:n markkinaosuus olisi vielä yli 56 prosenttia.
935   Näissä olosuhteissa on todettava, että vaikka hyväksyttäisiin kantajien virheellinen väite, jonka mukaan yhteisen määräävän
markkina-aseman toteamiseksi edellytetään suurempaa markkinaosuutta kuin pelkän jakamattoman määräävän markkina-aseman toteamiseksi,
esillä oleva tapaus olisi sellainen.
936   Kantajien tältä osin esittämä väite on näin ollen hylättävä.
937   Tutkittaessa vielä väitettä, jonka mukaan linjakonferensseilla on oltava suuri markkinaosuus voidakseen toimia vakauttajina
asetuksessa N:o 4056/86 tunnustetulla tavalla, on myönnettävä, että linjakonferenssi rajoittaa jo luonteensa puolesta jäsentensä
välistä kilpailua, ja se voi saavuttaa asetuksessa N:o 4056/86 tunnustetun markkinoiden vakauttamista koskevan tavoitteensa
ainoastaan, jos sillä on merkittävä osuus markkinoista. Sen perusteella, että asetuksessa N:o 4056/86 säädetään linjakonferensseja
koskevasta ryhmäpoikkeuksesta, ei voida näin ollen automaattisesti katsoa, että linjakonferenssi, jolla on 50 prosentin markkinaosuus,
ei täytä perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa asetettua neljättä edellytystä eli kilpailun poistamista (TAA-tapauksessa
annetun tuomion 324 kohta).
938   Tästä ei kuitenkaan voida päätellä, että meriliikenteen alalla linjakonferenssin suuri markkinaosuus ei olisi osoitus määräävästä
markkina-asemasta.
939   Kun kilpailun poistaminen estää asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisen, pelkästään määräävällä markkina-asemalla
ei sitä vastoin ole tässä suhteessa merkitystä. Koska kilpailun poistamisen käsite on suppeampi kuin määräävän markkina-aseman
olemassaolo tai tällaisen aseman hankkiminen, määräävässä asemassa olevalle yritykselle voidaan myöntää poikkeus (edellä 853
kohdassa mainittu asia United Brands v. komissio, tuomion 113 kohta; edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v.
komissio, tuomion 39 kohta ja TAA-tapauksessa annetun tuomion 330 kohta). Asetuksen N:o 4056/86  8 artiklan nojalla komissio
voi peruuttaa kyseisessä asetuksessa säädetyn ryhmäpoikkeuksen ainoastaan siinä tapauksessa, että linjakonferenssi käyttää
väärin määräävää markkina-asemaansa. Toisin kuin mahdollisuutta kilpailun poistamiseen, pelkästään määräävää markkina-asemaa
ei itsessään ole kielletty perustamissopimuksen kilpailusäännöissä, vaan ainoastaan tämän aseman väärinkäyttö.
940   Tästä seuraa, että meriliikenteen alalla suuri markkinaosuus voi olla osoitus perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitetusta
määräävästä markkina-asemasta.
941   Esillä oleva perustelu, joka liittyy asetukseen N:o 4056/86, on näin ollen hylättävä.
942   Edellä esitetystä seuraa, että TACA:n osapuolten markkina-asemaa koskevat kanneperusteet ja väitteet on kokonaisuudessaan
hylättävä.
2.  Toimiva ulkoinen kilpailu
a)  Asianosaisten lausumat
943   Esillä oleva kantajien kanneperuste koskee sitä, että riidanalaisen päätöksen 243─275 perustelukappaleessa (jakso X: Ulkoinen
kilpailu) sekä 543 ja 566 perustelukappaleessa (jakso XXIII: Arviointi 86 artiklan nojalla) on todettu virheellisesti niiden
poistaneen todellisen ulkoisen kilpailun. Toissijaisesti kantajat väittävät, että koska komissio on kirjallisessa menettelyssä
myöntänyt, että ne eivät ole poistaneet todellista ulkoista kilpailua riidanalaisessa päätöksessä todetun toisen väärinkäytön
yhteydessä, tämä olisi ainakin otettava huomioon arvioitaessa määrättyjen sakkojen oikeasuhteisuutta.
944   Ensinnäkin kantajat väittävät, että katsoessaan TACA:n osapuolten yhteenlasketun markkinaosuuden olleen suhteellisen vakaa,
komissio ei ole ottanut huomioon, että vähäinen lukumääräinen muutos markkinaosuudessa voi vastata merkittävää vaihtelua lastin
osalta. Kun Evergreen kasvatti markkinaosuuttaan vuonna 1995 1,2 prosenttia vuoteen 1994 nähden, tämä lisäys vastasi 36 466
TEU:n lastin lisäystä. Kantajat lisäävät, että Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välisessä konttiliikenteessä toimii yli 20
itsenäistä varustamoa, jotka aiheuttavat yhdessä kilpailupainetta TACA:n osapuolille.
945   Toiseksi kantajat toteavat, että muut varustamot ovat ajanjaksoina 1994─1996 ja 1994─1997 lisänneet kuljettamansa lastin määrää
niitä enemmän. Kantajat huomauttavat, että esimerkiksi länteen suuntautuvassa liikenteessä TACA:n kuljettaman lastin määrä
on ajanjaksona 1994─1996 laskenut 8,3 prosenttia, kun taas muiden varustamojen kuljettaman lastin määrä on noussut 6,7 prosenttia.
Lisäksi uudet markkinoille tulijat ovat kasvattaneet merkittävästi markkinaosuuttaan tiettyjen tavaroiden kuljetuksissa. Itsenäisten
varustamojen tarjoama kapasiteetti kyseisessä liikenteessä on kasvanut 41 prosenttia ajanjaksona heinäkuusta 1996 heinäkuuhun
1997 ja 47 prosenttia ajanjaksona heinäkuusta 1995 heinäkuuhun 1997. Tämä kasvu johtuu Coscon, K Linen ja Yangmingin tulosta
markkinoille helmikuussa 1997.
946   Kolmanneksi kantajat korostavat itsenäisten konttikuljetusyritysten Evergreenin ja Lykesin harjoittaman kilpailun merkitystä
Atlantin ylittävässä suorassa liikenteessä.
947   Evergreenin osalta kantajat katsovat, että kilpailusta on osoituksena se, että rahdinantajat ovat siirtäneet kokonaan tai
osittain lastinsa TACA:lta Evergreenille, ja se, että viimeksi mainittu on kasvattanut markkinaosuuttaan ajanjaksona 1994─1996
10,8 prosentista 12 prosenttiin. Lisäksi Evergreen on lokakuussa 1997 ilmoittanut aikomuksestaan investoida 25 uuden aluksen
rakentamiseen. Tämä seikka vastaa riidanalaisen päätöksen 251 perustelukappaleeseen sisältyvää väitettä, jonka mukaan ”Evergreenin
kilpailumahdollisuuksia vähentää se, että ottaen huomioon Atlantin ylittävän liikenteen nykyinen korkea kapasiteetin käyttöaste
se voi yrittää saada uusia markkinaosuuksia ainoastaan ottamalla käyttöön uusia aluksia”. Vaikka Evergreen ei investoisi uuteen
kapasiteettiin, tällä varustamolla olisi kantajien mukaan joka tapauksessa mahdollisuus lisätä kapasiteettiaan Atlantin ylittävässä
liikenteessä ilman ylimääräisiä kustannuksia vain siirtämällä muussa liikenteessä toimivia aluksia.
948   Lykesin TACA:han nähden harjoittamasta kilpailusta ovat kantajien mukaan osoituksena niiden lastin siirrot Lykesille sekä
tämän varustamon kyseisessä liikenteessä vuosina 1994─1996 kuljettaman lastin määrä. Komission väitteeseen, jonka mukaan nämä
siirtotapaukset eivät koske kaikkia rahdinantajien kuljetustarpeita, kantajat vastaavat, että nämä siirrot osoittavat rahdinantajien
katsovan TACA:n ulkopuolisten varustamojen harjoittavan toimivaa kilpailua konferenssiin nähden, sillä rahdinantajat jakavat
usein kuljetustarpeensa juuri aiheuttaakseen kovempaa kilpailupainetta maksuista neuvotellessaan.
949   Neljänneksi kantajat korostavat Kanadan satamien kautta kuljetettavalla lastilla käytävää kilpailua joko tässä liikenteessä
toimivien TACA:n osapuolten (ACL, DSR-Senator, Hapag-Lloyd, MSC, Maersk, NOL, NYK, OOCL, P & O Nedlloyd, POL ja Sea-Land)
tai TACA:n ulkopuolisten varustamojen (CAST ja Canadia Maritime, Bolt Canada Line ja Norasia) toimesta. Kantajat muistuttavat,
että Kanadan satamien kautta Yhdysvaltoihin kuljetettavaan lastiin ei sovelleta yhteistä tariffia, minkä vuoksi tällä merilinjalla
toimivat TACA:n osapuolet toimivat itsenäisinä varustamoina. Ne vetoavat siihen, että alan lehdistössä on tunnustettu Kanadan
satamien kautta kuljetettavalla lastilla harjoitettu kilpailu ja että sen osoittavat rahdinantajien lastin siirrot vuosina
1993─1998 TACA:n osapuolilta muille yrityksille, jotka suorittavat kuljetuksia Kanadan satamien kautta.
950   TACA:n osapuolten harjoittamasta kilpailusta on kantajien mukaan osoituksena se, että suorassa liikenteessä ja Kanadan satamien
kautta kulkevassa liikenteessä sovelletaan eri maksuja. Myös rahdinantajat itse ovat myöntäneet tämän kilpailun, kun ne katsovat
Kanadan satamien kautta toimivien TACA:n osapuolten toimivan itsenäisinä varustamoina. Kantajien mukaan nämä seikat ovat ristiriidassa
riidanalaisen päätöksen 269 ja 270 perustelukappaleessa esitettyjen toteamusten kanssa.
951   TACA:n ulkopuolisten varustamojen harjoittamasta kilpailusta kantajat täsmentävät aluksi, että toisin kuin riidanalaisen päätöksen
268 perustelukappaleessa annetaan ymmärtää, Kanadan viranomaiset eivät ole olleet mitenkään ”huolissaan” kilpailuolosuhteista
Pohjois-Euroopan ja Kanadan välisessä liikenteessä. Canadian Federal Court of Appeal on Castin ja CP Shipsin välisestä fuusiosta
antamassaan päätöksessä katsonut, että tämä fuusio ei vähennä kilpailua, kun otetaan huomioon kilpailun voimakkuus liikenteessä,
minkä osoittaa Sea-Landin, Maerskin ja P & O Nedlloydin ilmoitus tässä liikenteessä aloittamisesta. Kantajat korostavat vielä
CP Ships -konsernin, Bolt Canada Linen ja Norasian merkittävää kilpailua. CP Ships ─konserni, jolla on 85 000 TEU:n kapasiteetti
ja 46 aluksen aluskanta, on vahva kilpailija Kanadan satamien kautta kulkevalla reitillä. Tämän konsernin kuljettama lasti
Yhdysvaltoihin muodostaa merkittävän osan sen kuljettamasta kokonaislastista. Canadia Maritimella on aikomus lisätä toimintaansa
tällä reitillä hankittuaan uusia kontteja. Bolt Canada Line puolestaan toimii reitillä kolmella aluksella. Norasia, joka on
sveitsiläinen yhtiö, on kesäkuussa 1998 aloittanut uuden palvelun Pohjois-Euroopan ja Kanadan välillä. Norasian alusten kapasiteetti
on 1 388 TEU:ta, ja tämän yhtiön tavoitteena on erottua kilpailusta toimimalla ainoastaan kolmesta satamasta lähtien.
952   Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että nämä kanneperusteet ja väitteet ovat perusteettomia.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
953   Kantajat kiistävät, että TACA olisi poistanut toimivan ulkoisen kilpailun. Ne väittävät, että TACA:lla on hyvin monia kilpailijoita,
joiden markkinaosuus on kasvanut kyseessä olevana ajanjaksona, että viimeksi mainittujen markkinaosuus on kasvanut niiden
markkinaosuutta enemmän ja että itsenäisten varustamojen tarjoama kapasiteetti on kasvanut Coscon, K Linen ja Yangmingin tultua
markkinoille. Kantajat tuovat myös esille, että rahdinantajat ovat siirtäneet lastinsa kokonaan tai osittain TACA:lta Evergreenille
ja Lykesille ja että Evergreen pystyy lisäämään kapasiteettiaan tulevaisuudessa. Kantaja asiassa T-213/98 kiistää sen, että
TACA:n hintajohtajuus voisi olla osoitus määräävästä markkina-asemasta merikuljetusten alalla. Kantajat katsovat vielä, että
komissio on arvioinut virheellisesti Kanadan satamien kautta kuljetetulla lastilla käytyä kilpailua.
954   Toisin kuin kantajat väittävät, komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä todennut, että toimiva ulkoinen kilpailu TACA:n
kanssa olisi poistunut, vaan ainoastaan, että se oli rajoitettua. Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 538 perustelukappaleessa,
että yksi todiste ”TACA:n määräävästä asemasta on se, että koska asiakkaiden mahdollisuudet vaihtaa toimittajaa ovat ’rajoitetut’,
myös TACA:han tyytymättömien asiakkaiden on pakko käyttää sitä kauppakumppaninaan”. Komissio korostaa ulkoisen kilpailun osalta
seuraavia seikkoja: sitä, että TACA:lla on 70 prosenttia Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välisessä suorassa liikenteessä
käytettävissä olevasta kapasiteetista, kun sen suurimmalla kilpailijalla on 11 prosenttia, palvelusopimusten vaikutusta markkinoiden
sulkeutumiseen, TACA:n markkinajohtajuutta ja kilpailijoiden asemaa hinnanottajina sekä TACA:n säännöllisiä, joskin vähäisiä,
hinnankorotuksia vuosina 1994─1996.
955   Tästä seuraa, että komissio ei ole päätellyt määräävää markkina-asemaa kilpailun täydellisen puuttumisen perusteella vaan
tämän ulkoisen kilpailun vähäisen voimakkuuden perusteella. On myös huomattava, että oikeuskäytännön mukaan määräävä markkina-asema
ei välttämättä sulje pois tietynasteista kilpailua, mutta se antaa tällaisessa asemassa olevalle yritykselle ainakin mahdollisuuden
vaikuttaa huomattavasti kilpailuedellytyksiin ja joka tapauksessa mahdollisuuden toimia pitkälti tarvitsematta ottaa kilpailua
huomioon, ilman että tällaisesta asenteesta aiheutuisi sille haittaa (edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche
v. komissio, tuomion 39 kohta).
956   Tässä yhteydessä on näin ollen tutkittava, osoittavatko kantajien esittämät kanneperusteet ja väitteet, jotka koskevat riidanalaisessa
päätöksessä olevaa analyysiä ulkoisesta kilpailusta, paitsi ulkoisen kilpailun olemassaolon, myös sen merkittävyyden.
i)  TACA:n osapuolten kilpailijoiden lukumäärä ja niiden markkinaosuuden kasvu
957   Kantajat väittävät, että TACA:n kanssa kilpaili yhdessä parikymmentä varustamoa ja että niiden markkinaosuuden vähäinenkin
kasvu vastaa suuria määriä volyymin kannalta.
958   Kilpailijoiden lukumäärän osalta edellä 927─929 kohdassa on jo todettu, että komissio on riidanalaisen päätöksen 244─262 perustelukappaleessa
tutkinut viiden TACA:sta riippumattoman varustamon eli Evergreenin, Lykesin, Atlantic Cargo Servicen, Independent Container
Linen ja Carol Linen kilpailuasemaa. Komissio on katsonut, että nämä yritykset olivat TACA:n ”viisi suurta kilpailijaa”. Riidanalaisen
päätöksen 244 perustelukappaleessa komissio toteaa, että näiden kilpailijoiden markkinaosuudet vuonna 1995 olivat 10,2 prosenttia,
5,7 prosenttia, 3,2 prosenttia, 2,7 prosenttia ja 1 prosentti.
959   Pitää paikkansa, kuten kantajat huomauttavat, että komissio ei sitä vastoin ole tutkinut 12 muun relevanteilla markkinoilla
toimivan kilpailijan asemaa.
960   Asianosaisten kesken on kuitenkin selvää, että kyseessä olevana ajanjaksona yhdelläkään näistä muista kilpailijoista ei ole
ollut yli yhden prosentin markkinaosuutta. On kiistatonta, että varustamo, jolla on alle yhden prosentin markkinaosuus, ei
voi kilpailla merkittävästi TACA:n osapuolten kanssa. Kantajat eivät myöskään kiistä komission riidanalaisen päätöksen 253─262
perustelukappaleessa esittämiä toteamuksia Atlantic Cargo Servicen, Independent Container Linen ja Carol Linen harjoittaman
toimivan kilpailun puuttumisesta, vaikka näillä on noin 2─3 prosentin suuruinen markkinaosuus. Oikeuskäytännössä on myös vakiintuneesti
katsottu, että mitä heikompia ja pienikokoisempia kilpailijat ovat, sitä vähemmän ne voivat käydä todellista kilpailua määräävässä
markkina-asemassa olevan yrityksen kanssa (edellä 583 kohdassa mainittu asia United Brands v. komissio, tuomion 111 ja 112
kohta; edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 51─58 kohta ja TAA-tapauksessa annetun tuomion
341 kohta). Relevanttien markkinoiden osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut, että ”yhdelläkään muulla
itsenäisellä varustamolla ei, Evergreeniä pienemmät markkinaosuudet ja sisäiset resurssit huomioon ottaen, ollut mahdollisuutta
tarjota riittävästi palveluja siten, että TAA-sopimuksen osapuoliin olisi kohdistunut todellista kilpailupainetta” (TAA-tapauksessa
annetun tuomion 343 kohta).
961   Vaikka otettaisiin huomioon kyseisten kilpailijoiden kumulatiivinen asema, kantajien itsensä toimittamista tiedoista ilmenee,
että näillä kilpailijoilla oli yhdessä korkeintaan 2,3 prosenttia relevanteista markkinoista vuonna 1996. On selvää, ettei
tällaisella markkinaosuudella voida kohdistaa huomattavaa kilpailupainetta yksikköön, jolla on 60 prosenttia markkinoista.
Kantajat eivät myöskään ole selittäneet, miten kyseisten kilpailijoiden väitetty kumulatiivinen kilpailupaine olisi todellisuudessa
vaikuttanut TACA:n osapuolten asemaan.
962   Tästä seuraa, että komissio on perustellusti ollut ottamatta huomioon kilpailijoita, joilla oli alle yhden prosentin markkinaosuus,
määrittäessään, oliko TACA:n osapuolilla määräävä asema relevanteilla markkinoilla. Kantajien tältä osin esittämä väite on
näin ollen hylättävä.
963   Toiseksi on todettava, että väitteellä, jonka mukaan markkinaosuuden vähäinen kasvu vastaa suuria määriä volyymin kannalta,
ei ole mitään perustetta. Se, että yrityksen menekki kasvaa, on sinänsä merkityksetöntä arvioitaessa sen kilpailuasemaa suhteessa
muihin relevanteilla markkinoilla toimiviin yrityksiin, jos menekin kasvua ei ole suhteutettu markkinoiden kokonaisvolyymiin
sen markkinaosuuden määrittämiseksi.
964   Kantajien väite on näin ollen tältä osin hylättävä.
ii)  TACA:n kilpailijoiden kuljettaman lastin määrän kasvu
965   Kantajat väittävät, että TACA:n osapuolten kilpailijat ovat onnistuneet saamaan merkittävän osan kysynnän kasvusta vuosina
1994─1996. Ne toteavat, että vuosina 1994─1996 TACA:n kuljettaman lastin määrä on lisääntynyt 2 prosentilla, kun sen kilpailijoiden
kasvu on ollut 11 prosenttia.
966   On kuitenkin todettava, että tästä seikasta huolimatta TACA:n osapuolten markkinaosuus on pysynyt olennaisesti samalla tasolla
riidanalaisen päätöksen kattamina kolmena vuonna. Näin ollen vaikka TACA:n osapuolten kilpailijat ovat lisänneet kuljettamansa
lastin määrää, ne eivät ole kyenneet hankkimaan merkittävää markkinaosuutta TACA:n osapuolten vahingoksi.
967   Kuten edellä on todettu, TACA:n osapuolten markkinaosuus on pysynyt korkeana. Vaikka kantajien arvioinnit hyväksyttäisiin,
TACA:n osapuolten markkinaosuus vuosina 1994─1996 on ollut yli 56 prosenttia, kun taas TACA:n osapuolten suurimman kilpailijan
Evergreenin markkinaosuus ei ole ylittänyt 12:ta prosenttia. Tällainen ero TACA:n osapuolten markkinaosuuden ja TACA:n tärkeimmän
kilpailijan markkinaosuuden välillä on merkittävä osoitus määräävästä markkina-asemasta (edellä 765 kohdassa mainittu asia
Hoffmann-La Roche, tuomion 48 kohta), varsinkin kun seuraavaksi suurimmilla kilpailijoilla on vähäinen markkinaosuus (edellä
853 kohdassa mainittu asia United Brands v. komissio, tuomion 111 ja 112 kohta; edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La
Roche, tuomion 51 ja 58 kohta ja TAA-tapauksessa annetun tuomion 341 kohta).
968   Väitteestä, jonka mukaan TACA:n osapuolten kilpailijoiden tarjoama kapasiteetti olisi kasvanut Coscon, K Linen ja Yangmingin
tultua markkinoille, voidaan vain todeta, että itsenäiset varustamot ovat aloittaneet Atlantin ylittävässä liikenteessä riidanalaisessa
päätöksessä tarkoitetun ajanjakson jälkeen, minkä vuoksi sillä ei ole merkitystä toimivaa ulkoista kilpailua tutkittaessa.
969   Kantajien tältä osin esittämä väite on näillä perusteilla hylättävä.
iii)  Evergreenin ja Lykesin harjoittama toimiva kilpailu
970   Osoittaakseen Evergreenin ja Lykesin harjoittaman ulkoisen kilpailun kantajat vetoavat lastin siirtoihin näille kahdelle varustamolle
ja siihen, että Evergreenillä on mahdollisuus lisätä kapasiteettiaan.
971   Huomattakoon, että vain yhden itsenäisen varustamon eli Evergreenin markkinaosuus on suhteellisen merkittävä, eli riidanalaisen
päätöksen 244 perustelukappaleen mukaan 10,5 prosenttia vuonna 1995. Kuten riidanalaisen päätöksen 249, 250, 539 ja 544 perustelukappaleesta
ilmenee, useat tekijät olivat kuitenkin omiaan heikentämään tuntuvasti kilpailua, jota kyseinen varustamo saattoi käydä TACA-sopimuksen
osapuolten kanssa. On korostettava, että Evergreenin markkinaosuus on viisi kertaa pienempi kuin TACA:n osapuolten markkinaosuus.
Riidanalaisen päätöksen 539 perustelukappaleesta ilmenee, että vuosina 1993─1995 Evergreenillä oli 11 prosenttia Pohjois-Euroopan
ja Yhdysvaltojen välisessä suorassa liikenteessä käytettävissä olevasta kapasiteetista, kun taas TACA:n osapuolilla oli siitä
yli 70 prosenttia. Lisäksi on selvää, että Evergreen oli osallistunut Eurocorde-sopimukseen, Etelä-Euroopan ja Amerikan konferenssiin
(Southern Europe America Conference) ja kapasiteetin käyttämättä jättämistä koskeviin sopimuksiin, kuten Tyynenmeren vakauttamissopimukseen
(Transpacific Stabilisation Agreement) ja Euroopan ja Aasian välistä liikennettä koskevaan sopimukseen (Europe Asia Trades
Agreement), joihin myös eräät TACA:n osapuolet kuuluivat, mikä ilmentää yhteistä intressiä kantajien kanssa. Evergreeninkin
piti alun perin liittyä TAA-sopimukseen, joka oli TACA-sopimuksen edeltäjä, ja vaikka se päätti lopulta pysyä itsenäisenä,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut, että se oli kuitenkin edelleen säännöllisessä yhteydessä tiettyihin
TAA-sopimuksen osapuoliin ja sille annettiin runsaasti tietoja TAA-sopimuksen osapuolten noudattamasta hintapolitiikasta,
minkä johdosta se saattoi muuttaa omaa hinnastoaan seuratakseen tietyn ajan päästä TAA-sopimuksen osapuolten viitoittamaa
tietä (TAA-tapauksessa annetun tuomion 342 kohta). Riidanalaisen päätöksen 249 perustelukappaleessa komissio on todennut,
eivätkä kantajat ole esittäneet mitään konkreettista näyttöä tämän toteamuksen kyseenalaistamiseksi, että Evergreen oli ilmoittanut
korottavansa hintoja saman verran kuin TACA vuonna 1996 ja että tätä varustamoa oli näin ollen pidettävä TACA:n hinnanottajana.
972   Näin ollen Evergreen, joka oli ainoa itsenäinen varustamo, jolla oli tietty asema Atlantin ylittävällä reitillä tarjottavien
aikatauluun perustuvien kuljetuspalvelujen markkinoilla, ei todellisuudessa voinut kohdistaa TACA-sopimuksen osapuoliin tehokasta
kilpailupainetta (ks. vastaavasti TAA-tapauksessa annetun tuomion 342 kohta).
973   Lykesin, joka on toiseksi tärkein itsenäinen liikenteenharjoittaja relevanteilla markkinoilla, markkinaosuus vuonna 1995 oli
riidanalaisen päätöksen 244 perustelukappaleesta ilmenevällä tavalla vain 5,7 prosenttia. Komissio on 252 perustelukappaleessa
todennut, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, että tämä varustamo oli hakenut vuonna 1995 Yhdysvaltojen lainsäädännön mukaista
konkurssisuojaa, mikä rajoitti sen kaupallista vapautta relevanteilla markkinoilla.
974   Tästä seuraa, että Evergreen tai Lykes eivät ole kumpikaan kyenneet käymään merkittävää ulkoista kilpailua TACA:n osapuolten
kanssa.
975   Yksikään kantajien esillä olevissa kanteissa esittämistä seikoista ei kyseenalaista tätä toteamusta.
976   Tarkasteltaessa rahdinantajien Evergreenille ja Lykesille suorittamia siirtoja voidaan vain todeta, että vaikka kantajien
toimittamat tiedot osoittavat kiistatta itsenäisten varustamojen harjoittaneen tietynasteista kilpailua, mitä komissio ei
sitä paitsi ole kiistänyt, ne eivät sen sijaan osoita, että tämä kilpailu kohdistuisi merkittäviin määriin lastia. Komissio
on riidanalaisen päätöksen 544 perustelukappaleessa todennut, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, että TACA:n osapuolten
väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa valitsemien esimerkkien, joista suurin osa on samoja kuin esillä olevien kanteiden
yhteydessä on esitetty, tarkastelu osoittaa, että ”Evergreenille tehdyt siirrot koskevat ainoastaan osaa, ja joskus hyvin
pientäkin osaa, rahdinantajan tarpeista”.
977   Evergreenin mahdollisuudesta lisätä kapasiteettiaan vuonna 1997 on korostettava, että Evergreenin aikomus lisätä kapasiteettiaan
riidanalaisen päätöksen kohteena olevan ajanjakson jälkeen ei todista, että päätöksen kattamana ajanjaksona olisi ollut toimivaa
ulkoista kilpailua, vaan se on osoitus korkeintaan tietynasteisesta mahdollisesta kilpailusta. Kantajien väitteellä, jolla
ne pyrkivät kiistämään riidanalaisessa päätöksessä esitetyt arvioinnit toimivasta ulkoisesta kilpailusta, ei näin ollen ole
merkitystä. On joka tapauksessa huomattava, että kantajien esittämien tietojen perusteella ei voida määrittää Evergreenin
päättämiä kapasiteetin lisäyksiä vastaavaa osuutta kaikesta relevanteilla markkinoilla käytettävissä olleesta kapasiteetista,
minkä vuoksi niillä ei ole todistusarvoa.
978   Kantajien väitteet Evergreenin ja Lykesin harjoittamasta toimivasta ulkoisesta kilpailusta on tämän vuoksi hylättävä.
iv)  TACA:n hintajohtajuus ja itsenäisten kilpailijoiden asema hinnanottajina
979   Vaikka kantajat eivät varsinaisesti kiistä riidanalaisen päätöksen 249, 541 ja 548 perustelukappaleessa todettua TACA:n asemaa
hintajohtajana, kantaja asiassa T-213/98 katsoo, että komissio ei voi pitää tätä osoituksena määräävästä markkina-asemasta,
sillä konferenssin ulkopuolisten varustamojen pyrkimys seurata TACA:ta käyttämällä yhtenäistä tariffia viitetariffina liittyy
konferenssien edistämään vakauteen merikuljetusten alalla.
980   Pitää tosin paikkansa, kuten kantajat huomauttavat, että linjakonferenssien hintajohtajuus antaa niille mahdollisuuden varmistaa
asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn liikenteen vakautta koskevan tavoitteen saavuttamisen. Tästä ei kuitenkaan voida päätellä,
että TACA:n hintajohtajuus ei tällä perusteella olisi osoitus perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitetusta määräävästä
markkina-asemasta.
981   Kuten edellä 937─940 kohdassa TACA:n osapuolten markkinaosuutta koskevassa tutkimuksessa on todettu, määräävää markkina-asemaa
itsessään ei ole kielletty perustamissopimuksen 86 artiklassa, eikä se estä myöntämästä perustamissopimuksen 85 artiklan 3
kohdan mukaista poikkeusta. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että määräävä markkina-asema voidaan johtaa kaikista
objektiivisista seikoista, jotka osoittavat kyseessä olevan yrityksen voivan toimia itsenäisesti suhteessa asiakkaihin, kilpailijoihin
ja toimittajiin, mukaan luettuna sinänsä positiiviset seikat, kuten tehokkaiden tutkimus- ja kehitysohjelmien olemassaolo
(edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche, tuomion 48 kohta). Näin ollen se, että TACA:n hintajohtajuus edistää
liikenteen vakautta koskevan tavoitteen saavuttamista, ei millään tavoin estä komissiota vetoamasta siihen määräävän markkina-aseman
toteamiseksi.
982   Näin ollen kantajien näiltä osin esittämät väitteet on hylättävä.
v)  Kanadan kauttakulkusatamien kautta harjoitettu kilpailu
983   Kantajat väittävät, että joko TACA:n osapuolten tai TACA:n ulkopuolisten varustamojen kuljettama lasti Kanadan satamien kautta
merkitsee merkittävää kilpailua TACA:n osapuolille. Kantajat korostavat, että Kanadan satamien kautta Yhdysvaltoihin kuljetettavaan
lastiin ei sovelleta yhteistä tariffia, minkä vuoksi tässä liikenteessä toimivat TACA:n osapuolet toimivat itsenäisinä varustamoina.
Ne vetoavat vielä siihen, että alan lehdistössä on tunnustettu Kanadan satamien kautta kuljetettavalla lastilla harjoitettu
kilpailu ja että sen osoittavat rahdinantajien lastin siirrot vuosina 1993─1998 TACA:n osapuolilta muille yrityksille, jotka
suorittavat kuljetuksia Kanadan satamien kautta.
984   Ennen esillä olevien väitteiden tutkimista on korostettava, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessä todennut, ettei
Kanadan satamien kautta Yhdysvaltoihin tai Yhdysvalloista kuljetettavasta lastista käyty lainkaan kilpailua TACA:n osapuoliin
nähden, vaan se on todennut ainoastaan tämän kilpailun olleen suhteellisen vähäistä. Riidanalaisen päätöksen 265 perustelukappaleessa
komissio myöntää näet, että tavaraa voidaan kuljettaa Euroopan ja Yhdysvaltojen keskilännen välillä joko Yhdysvaltojen tai
Kanadan satamien kautta, Kanadassa lähinnä Montrealin ja Halifaxin satamien kautta. Komissio huomauttaa myös, että Kanadan
kauttakulkusatamien kautta kuljetettuun rahtiin ei sovelleta Yhdysvaltojen tai Kanadan kilpailulain poikkeuksia. Se myöntää
266 perustelukappaleessa, että tietyt rahdinantajat voivat tämän vuoksi korvata Yhdysvaltojen itärannikon satamat Kanadan
kauttakulkusatamilla.
985   Kuten riidanalaisen päätöksen 269─272 perustelukappaleesta ilmenee, komissio katsoo tämän kilpailun jääneen vähäiseksi, koska
useat Kanadan konferenssin jäsenet, eli OOCL, Hapag Lloyd, ACL ja POL, ovat myös TACA:n osapuolia ja koska Kanadan konferenssien
jäsenillä oli tietoa TACA:n osapuolten hintakäytännöistä. Komissio päättelee tästä riidanalaisen päätöksen 273 perustelukappaleessa,
että ”TACA:n osapuolten markkinaosuus Kanadan kauttakulkusatamien kautta tapahtuvasta liikenteestä olisi ─ ─ sisällytettävä
TACA:n osapuolten markkinaosuuksiin suorassa liikenteessä eikä sitä olisi pidettävä erillisenä kilpailevana palveluna”. Riidanalaisen
päätöksen 85 ja 533 perustelukappaleesta ilmenee siten, että komission määräävää markkina-asemaa koskevaa olettamaa varten
käyttämät tiedot markkinaosuudesta sisältävät Kanadan satamien kautta kuljetetun lastin.
986   Yksikään kantajien esillä olevissa kanteissa esittämistä seikoista ei kyseenalaista näitä toteamuksia osoittamalla, että Kanadan
satamien kautta kuljetettavalla lastilla käydään merkittävää kilpailua.
987   Kanadan kauttakulkusatamien kautta liikennöivien TACA:n osapuolten harjoittamasta kilpailusta kantajat esittävät joitakin
tietoja osoittaakseen, että nämä osapuolet soveltavat suorassa liikenteessä ja Kanadan satamien kautta kulkevassa liikenteessä
eri maksuja.
988   On kuitenkin todettava, että näillä tiedoilla ei ole merkitystä, sillä eri maksut suorassa liikenteessä ja Kanadan satamien
kautta kulkevassa liikenteessä voidaan selittää muilla syillä, jotka liittyvät kyseisillä kahdella merilinjalla tarjottujen
palvelujen luonteeseen. Kuten komissio toteaa perustellusti riidanalaisen päätöksen 270 perustelukappaleessa, ”kyse on kahden
palvelun hintojen ristijoustosta eikä hintatasosta[; kuitenkaan] TACA:n osapuolet eivät ole esittäneet todisteita ristijouston
suuruudesta näiden kahden reitin välillä”. Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 269 perustelukappaleessa, eivätkä kantajat
ole sitä kiistäneet, että Hapag Lloyd, ACL ja POL eivät tarjonneet erillisiä palveluja Kanadan kauttakulkusatamissa, vaan
samaa konttitilaa käytettiin sekä suorassa liikenteessä että Kanadan satamien kautta kuljetettavassa rahdissa. Kuten komissio
toteaa aivan oikein samassa perustelukappaleessa, ”on epärealistista olettaa, että yhtiöt kilpailisivat itsensä kanssa saman
tilan myymisestä rahdin maakuljetusreitistä riippuen [, ja] vaikka jonkinlaista kilpailua saattaa esiintyä, kilpailu todennäköisesti
vähenee, koska eräillä TACA:n osapuolilla on myös merkittävä vaikutus Pohjois-Euroopan ja Kanadan välisen liikenteen kilpailuolosuhteisiin.”
989   Komissio on näin ollen perustellusti katsonut, että Kanadan kauttakulkusatamissa toimivat TACA:n osapuolet eivät harjoittaneet
merkittävää ulkoista kilpailua kyseessä olevassa suorassa liikenteessä toimiviin TACA:n osapuoliin nähden.
990   Toiseksi kantajat toteavat TACA:n ulkopuolisten varustamojen harjoittamasta kilpailusta, että CP Ships kuljettaa huomattavia
lastimääriä Kanadan kauttakulkusatamien kautta ja että tämä varustamo aikoo lisätä toimintaansa tulevaisuudessa. Ne korostavat
myös, että Bolt Canada Line toimii tässä liikenteessä kolmella aluksella ja että Norasia on kesäkuussa 1998 aloittanut uuden
palvelun Pohjois-Euroopan ja Kanadan välillä.
991   Vaikka nämä seikat kiistatta osoittavat jonkinasteista kilpailua esiintyvän suorassa liikenteessä Yhdysvaltoihin Kanadan kauttakulkusatamien
kautta, mitä ei sitä paitsi ole kiistetty, ne eivät mitenkään kumoa komission johtopäätöstä, jonka mukaan tämä kilpailu on
vähäistä.
992   Huomattakoon, että vaikka komissio on sisällyttänyt relevantteihin markkinoihin Kanadan kauttakulkusatamien kautta kuljetettavan
lastin, se vastaa kuitenkin suhteellisen pientä osaa Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välillä kuljetettavasta kokonaislastista.
Riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa esitetyistä markkinatiedoista ilmenee, että Yhdysvaltoihin tai Pohjois-Eurooppaan
Kanadan satamien kautta kuljetettavan lastin osuus on 15─17 prosenttia Pohjois-Euroopan ja Yhdysvaltojen välillä kuljetetusta
kokonaislastista. Näissä olosuhteissa Kanadan konferenssien, joilla on vain osa Kanadan kauttakulkusatamien kautta kuljetettavasta
lastista, kohdistama kilpailupaine suorassa liikenteessä toimiviin varustamoihin on väistämättä vähäistä.
993   Kantajat eivät ole kiistäneet sitä, että vaikka Kanadan konferensseihin ei sovelleta hintojen yhteistä vahvistamista koskevaa
poikkeusta, ne noudattavat TACA:n hintakäytäntöjä Atlantin ylittävässä liikenteessä, kuten komissio toteaa riidanalaisen päätöksen
271 ja 272 perustelukappaleessa. Näin ollen, vaikka Kanadan konferenssit voisivat kohdistaa TACA:han merkittävää kilpailupainetta,
niiden olisi todettava pääasiassa luopuneen siitä.
994   Yksikään kantajien esittämistä seikoista ei näytä ratkaisevalta. CP Shipsin suunnittelema kapasiteetin lisäys ja Norasian
vuonna 1998 toteuttama lisäys eivät osoita, että riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona olisi ollut todellista
ulkoista kilpailua. Bolt Canada Linen kolmen aluksen toiminta on ilman mitään tietoa sen markkinaosuudesta pelkkä anekdootti.
CP Shipsin kuljettamasta lastista kantajat pelkästään esittävät erilaisia hajanaisia tietoja, joilla ne pyrkivät korostamaan
tämän varustamon merkitystä, mutta niistä ei ole mahdollista päätellä sen kuljettaman lastin määrää kyseisessä liikenteessä
ja tätä määrää vastaavaa markkinaosuutta.
995   Näin ollen komissio on perustellusti katsonut, että TACA:n ulkopuoliset varustamot, jotka toimivat Kanadan kauttakulkusatamissa,
eivät harjoittaneet merkittävää ulkoista kilpailua TACA:n osapuoliin nähden kyseisessä liikenteessä.
996   Kolmanneksi on huomattava TACA:n kuljettamasta lastista Kanadan konferenssien osapuolille, että useimmat kantajien mainitsemista
esimerkeistä liittyvät riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettua ajanjaksoa aikaisempiin tai myöhempiin vuosiin. Vaikka nämä
tiedot vahvistavat, että tietyt rahdinantajat ovat siirtäneet osan lastistaan Kanadan konferensseille, mikä osoittaa Kanadan
kauttakulkusatamien kautta harjoitetun jonkinasteisen kilpailun, mitä ei ole kiistetty, ne eivät millään tavoin osoita tämän
kilpailun olevan merkittävää. Päinvastoin, näiden tietojen vertailu riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa esitettyihin
tietoihin osoittaa, että kantajien esimerkit siirroista vastaavat vähäisiä määriä ja ovat korkeintaan 0,8 prosenttia vuonna
1994, 0,9 prosenttia vuonna 1995 ja 2,3 prosenttia vuonna 1996 kaikesta Kanadan satamien kautta kuljetetusta lastista.
997   Näin ollen kantajien väitteet, joiden mukaan Kanadan kauttakulkusatamien kautta harjoitettua toimivaa ulkoista kilpailua ei
ole otettu huomioon, on kokonaisuudessaan hylättävä.
vi)  Johtopäätös toimivasta ulkoisesta kilpailusta
998   Edellä esitetystä seuraa, että kantajien esittämät kanneperusteet ja väitteet ulkoisen kilpailun arvioinnista on hylättävä.
3.  Mahdollinen kilpailu
a)  Asianosaisten lausumat
999   Kantajat väittävät, että komissio on todennut virheellisesti riidanalaisen päätöksen 276─306 perustelukappaleessa, että TACA:n
osapuolet olivat poistaneet mahdollisen toimivan kilpailun. Toissijaisesti, mikäli komissio myöntäisi tässä vaiheessa, ettei
mahdollista kilpailua ole poistettu, kantajien mukaan se olisi otettava huomioon arvioitaessa riidanalaisessa päätöksessä
todetun toisen väärinkäytön vakavuutta ja määrättyjen sakkojen oikeasuhteisuutta.
1000 Kantajat toteavat ensinnäkin, että Atlantin liikenteessä aloittamisen kustannukset eivät ole niin korkeita kuin komissio olettaa.
Ne väittävät, että komission 288─545 perustelukappaleessa esittämät päätelmät ovat ristiriidassa Dynamarin raportin kanssa,
jonka mukaan toimivan palvelun alkupääoma on noin 355 miljoonaa USD, kun taas markkinarakoa koskeva palvelu edellyttää vain
100 miljoonan USD:n investointia, eli joka tapauksessa paljon vähemmän kuin riidanalaisessa päätöksessä mainitut 500 USD.
Tämän saman raportin mukaan merikuljetuspalvelun käyttöön ottaminen tilojen vuokrauksella muilta aluksilta voi tapahtua markkinarakoa
koskevassa toiminnassa jopa 21 miljoonalla USD:lla. Tarpeellisia investointeja voidaan vieläkin alentaa muusta liikenteestä
peräisin olevien alusten uudistamisella tai turvautumalla leasingiin. Komission väitteestä, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä
mainitut luvut koskisivat tilannetta, jossa markkinoille tulija haluaa tarjota vastaavan palvelutason kuin TACA:n osapuolet,
kantajat arvioivat, ettei siinä oteta huomioon, että useat TACA:n osapuolet eivät omista käyttämiään aluksia vaan vuokraavat
tiloja muille varustamoille kuuluvista aluksista (ks. riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappale). Näin ollen näiden palvelujen
vertailukelpoisuus ei riipu aluksen omistajasta.
1001 Toiseksi kantajat väittävät, että se, että äskettäin markkinoille on tullut useita TACA:n ulkopuolisia itsenäisiä varustamoja,
osoittaa TACA:n osapuolten joutuneen kohtaamaan riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona mahdollista kilpailua.
Kantajat viittaavat tältä osin K Linen, Yangmingin ja Coscon markkinoille tuloon helmikuussa 1997 ja APL:n ja Mitsuin tuloon
maaliskuussa 1998 vuokraamalla tiloja Lykesiltä sekä Compagnie Générale Maritimen uuteen palveluun Philadelphiasta 2.12.1997
alkaen. Kantajat huomauttavat näiden seikkojen osoittavan, että komissio on tehnyt tosiseikkoja koskevan virheen todetessaan
väitetiedoksiannon 113 kohdassa, että TACA:n osapuolet eivät joudu kohtaamaan mahdollista kilpailua siitä syystä, että APL,
Mitsui, Yangming ja K Line aloittavat todennäköisesti kyseessä olevalla reitillä liittymällä TACA:han. Tältä osin on merkityksetöntä,
että APL ja Mitsui ovat New World Alliancen jäseniä, sillä tämä seikka ei vaikuta mitenkään niiden kilpailuun TACA:n kanssa.
1002 Kolmanneksi kantajat kiistävät palvelusopimusten merkitsevän markkinoille pääsyn estettä (riidanalaisen päätöksen 135, 225
ja 564 perustelukappale). Ne väittävät, että niiden esittämät todisteet osoittavat, että suurin osa rahdinantajista ei kata
kaikkia kuljetustarpeitaan vain yhdellä palvelusopimuksella. Ne huomauttavat, että rahdinantajat ylittävät usein palvelusopimuksissa
määrätyt vähimmäismääriä koskevat sitoumukset yli 60 prosentilla, mikä osoittaa rahdinantajien säilyttävän mahdollisuuden
kuljetuttaa lastia muilla varustamoilla kilpailukykyisin hinnoin. Kantajat kiistävät myös, että palvelusopimukset rajoittaisivat
kilpailua eniten alkuvuodesta. Cosco, K Line ja Yangming ovat tulleet markkinoille menestyksellisesti helmikuussa 1997 ja
hankkineet nopeasti markkinaosuuksia.
1003 Neljänneksi kantajat korostavat, että vuodesta 1997 lähtien monet kantajista (Hanjin, NOL, Cho Yang, DSR-Senator, TMM, Tecomar
ja Hyundai) ovat vetäytyneet TACA:sta ja toimivat itsenäisinä varustamoina Atlantin ylittävässä liikenteessä.
1004 Kantaja asiassa T-213/98 väittää vielä, että TACA:n osapuolet eivät kykene poistamaan kilpailua.
1005 Se huomauttaa, että asetuksen N:o 4056/86 säännöksistä (ks. kahdeksas perustelukappale) ilmenee, että sikäli kuin tiettyä
todellista tai mahdollista kilpailua esiintyy, rahdinantajien ja kuluttajien konferensseista saama hyöty oikeuttaa konferenssin
sopimuksista aiheutuvat rajoitukset, ja että liiallista valtaa markkinoilla voidaan valvoa 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan
i alakohdassa komissiolle annettujen valtuuksien nojalla. Näissä olosuhteissa olisi epäjohdonmukaista, että komissio voisi
pitää väärinkäyttönä pelkästään voimassa olevan linjakonferenssin laajentamista uusilla jäsenillä niin kauan kuin kilpailua
relevanteilla markkinoilla ei ole poistettu. Kantaja katsoo, että komissio sekoittaa kilpailun poistamisen mahdollisen kilpailutekijän
(Hanjin ja Hyundai) poistamiseen. Tosiseikat osoittavat, että Hanjinin ja Hyundain liityttyä konferenssiin kilpailu markkinoilla
on estänyt TACA:ta käyttämästä minkäänlaista valtaa markkinoilla.
1006 Kantaja väittää niin ikään, että muussa liikenteessä toimivat varustamot ovat voineet aloittaa Atlantin ylittävässä liikenteessä
mittakaavaetuja hyväksi käyttäen. Se korostaa, että varustamot voivat käyttää toiminnallisia ja hallinnollisia rakenteitaan
muussa liikenteessä, hankkia Atlantin ylittävässä liikenteessä toimivia varustamoja ja sulautua niiden kanssa ja että useimmat
suurimmista varustamoista ovat sitoutuneet laajentamaan verkostoaan täydentämällä tärkeimpiä idän ja lännen välisiä reittejä
pohjoisen ja etelän välisillä reiteillä.
1007 Kantaja päättelee, että näissä olosuhteissa TACA:n osapuolet eivät kykene poistamaan kilpailua. Esimerkkinä se toteaa, että
TACA:n osapuolten ja TACA:n ulkopuolisten varustamojen markkinaosuudet kyseisessä liikenteessä ovat jatkuvasti vaihdelleet
vuosina 1996─1998 ja että itsenäiset varustamot ovat tulleet näille markkinoille (Cosco, Yangming ja K Line). Kantaja vetoaa
myös Välimeren satamien harjoittamaan kilpailuun Espanjasta, Italiasta, Etelä- ja Keski-Ranskasta ja muilta Etelä-Euroopan
alueilta (Sveitsi, Itävalta, Tšekin tasavalta jne.) peräisin olevien ja niihin kuljetettavien tavaroiden osalta. Se väittää,
että viimeksi mainituissa tapauksissa pidempi merikuljetus kompensoidaan lyhyemmällä maakuljetuksella. Kantaja korostaa myös
Kanadan satamien harjoittamaa kilpailua. Toisin kuin riidanalaisen päätöksen 269 perustelukappaleessa todetaan, ei ole epätavallista,
että yritykset asettuvat markkinoille siten, että niiden tuotteet kilpailevat keskenään. Kantaja painottaa myös sitä, että
riidanalaisen päätöksen 268 perustelukappaleessa mainittu, Castin hankintaa koskeva Kanadan satamaviranomaisten menettely
ei osoita mitään CP Shipsin, Castin ja OOCL:n kilpailusta Yhdysvaltojen markkinoilla. Kantaja lisää, että aloittaminen Atlantin
ylittävässä liikenteessä ei välttämättä edellytä 4 000 TEU:n aluksia, kuten 287 perustelukappaleessa katsotaan, sillä reitti
tässä liikenteessä on suhteellisen lyhyt.
1008 Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että tämä kanneperuste on perusteeton.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1009 Kantajat väittävät, että komissio on todennut virheellisesti, että TACA:n osapuolet olivat poistaneet mahdollisen kilpailun.
Ne toteavat ensinnäkin, että Atlantin liikenteessä aloittamisen kustannukset eivät ole niin korkeita kuin komissio olettaa.
Toiseksi ne korostavat, että useat varustamot ovat äskettäin aloittaneet kyseisessä liikenteessä TACA:sta riippumattomina
varustamoina. Kolmanneksi ne kiistävät palvelusopimusten merkitsevän markkinoille pääsyn estettä. Neljänneksi ne painottavat,
että useat niistä ovat vetäytyneet TACA:sta vuoden 1997 jälkeen. Istunnossa kantajat ovat kuitenkin vastauksena ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen viimeksi mainitusta seikasta esittämään kysymykseen todenneet, että ne eivät väittäneet näiden
vetäytymisten olevan todiste TACA:n osapuoliin kohdistuvasta merkittävästä mahdollisesta kilpailusta, minkä vuoksi tätä väitettä
ei ole tarpeen tutkia.
1010 Toisin kuin kantajat väittävät, komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä todennut, että mahdollinen kilpailu TACA:n kanssa
olisi poistunut, vaan ainoastaan, että se oli rajoitettua. Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 538 perustelukappaleessa,
että yksi todiste TACA:n määräävästä asemasta on se, että koska asiakkaiden mahdollisuudet vaihtaa toimittajaa ovat ”rajoitetut”,
myös TACA:han tyytymättömien asiakkaiden on pakko käyttää sitä kauppakumppaninaan. Komissio korostaa mahdollisen kilpailun
osalta, että markkinoille pääsyn esteet ovat huomattavia, kun otetaan huomioon markkinoille pääsyn korkeat kustannukset (545
perustelukappale), alusten rajoitettu liikkuvuus kyseisessä liikenteessä ─ eli nykyisten kilpailijoiden rajoitetut mahdollisuudet
lisätä kapasiteettiaan tai mahdollisten kilpailijoiden mahdollisuudet päästä markkinoille (546 perustelukappale) ─ ja alusten
erikoistuminen (547 perustelukappale).
1011 Tästä seuraa, että komissio ei ole päätellyt määräävää markkina-asemaa mahdollisen kilpailun täydellisen puuttumisen perusteella
vaan tämän kilpailun vähäisen voimakkuuden perusteella.
1012 Tässä yhteydessä on näin ollen tutkittava, osoittavatko kantajien esittämät kanneperusteet ja väitteet, jotka koskevat riidanalaisessa
päätöksessä olevaa analyysiä mahdollisesta kilpailusta, paitsi tällaisen mahdollisen kilpailun olemassaolon, myös sen merkittävyyden.
i)  Markkinoille pääsyn kustannukset
1013 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 545 perustelukappaleessa, että markkinoille pääsyyn vaadittavat investoinnit voivat
vaihdella 400 miljoonan USD:n ja 2 miljardin USD:n välillä. Riidanalaisen päätöksen 288 perustelukappaleessa komissio toteaa,
että määräpäivinä viikoittain tehtävät kuljetukset, joissa alukset poikkeavat sekä Pohjois-Euroopassa että Yhdysvalloissa
kolmessa tai neljässä satamassa, edellyttävät noin 500 miljoonan USD:n investointia, sillä tällainen palvelu edellyttää viittä
yhtä nopeaa ja yhtä suuren kapasiteetin omaavaa alusta sekä kolminkertaisen määrän kontteja aluskannan kapasiteettiin verrattuna.
1014 Yksikään kantajien esillä olevissa kanteissa esittämistä väitteistä ei kyseenalaista näitä riidanalaisen päätöksen toteamuksia.
1015 Tarkasteltaessa ensinnäkin väitettä, jonka mukaan Dynamarin raportissa arvioidaan, että alusten omistajan harjoittaman toimivan
palvelun alkupääoma on noin 355 miljoonaa USD, voidaan vain todeta, että vaikka tämä summa on riidanalaisessa päätöksessä
arvioitua alempi, se on kuitenkin edelleen huomattava summa. Komissio on todennut, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, että
Dynamarin raportissa esitetyissä arvioinneissa ei ole otettu huomioon investointeja, joita ei voida saada takaisin ja jotka
tehdään aikaisintaan toisena vuonna.
1016 Toisin kuin kantaja asiassa T-213/98 väittää, on myös huomattava, että komissio ei ole väittänyt Atlantin ylittävässä liikenteessä
aloittamisen edellyttävän 4 000 TEU:n aluksia. Komissio tyytyy riidanalaisen päätöksen 287 perustelukappaleessa toteamaan,
että ”kustannussäästöt ovat 4 000 TEU:n aluksessa arviolta 30─40 prosenttia yhtä paikkaa kohden 2 500 TEU:n alukseen verrattuna”.
1017 Muut arviot, jotka ovat kaikki alle 355 miljoonaa USD ja jotka kantajat ovat esittäneet saman Dynamarin raportin perusteella,
liittyvät markkinarakoa koskevien palvelujen käyttöön ottamiseen alusten vuokrausta koskevien sopimusten perusteella. Arvioitaessa,
miten suuria esteitä relevanteille markkinoille pääsylle on, on määritettävä välttämättömät kustannukset tasoltaan TACA:n
osapuolten tarjoamaa palvelua vastaavan palvelun käyttöön ottamiselle. Vasta tällaisessa tilanteessa markkinoilla aloittava
uusi toimija voisi mahdollisesti harjoittaa merkittävää kilpailua TACA:n osapuolten kanssa. Koska on selvää, että TACA:n osapuolet
eivät rajoitu markkinarakoa koskevan toiminnan harjoittamiseen, vaan ne toimivat globaalisti kyseessä olevassa liikenteessä
kokonaisuudessaan, kantajien esittämillä tiedoilla ei voida katsoa olevan merkitystä. Vaikka pitää paikkansa, kuten kantajat
korostavat, että tietyt TACA:n osapuolet harjoittavat merikuljetusta kyseisessä liikenteessä vuokraamalla tiloja TACA:n muille
osapuolille kuuluvista aluksista, uudet itsenäiset markkinoille tulijat, jotka eivät halua liittyä TACA-sopimukseen, eivät
voi käyttää tätä mahdollisuutta samalla tavoin kuin TACA:n osapuolet, sillä TACA:n ulkoinen kilpailu on rajoitettua. Kantajat
ovat joka tapauksessa todenneet istunnossa, ettei markkinoille tiloja vuokraamalla pääsyn kustannuksia ollut mahdollista määrittää,
sillä nämä kustannukset riippuvat vuokranantajan kanssa neuvoteltavista ehdoista.
1018 Väitteestä, jonka mukaan uusi markkinoille tulija voisi pienentää välttämättömiä investointeja muuttamalla muussa liikenteessä
käytettyjen alusten rakennetta, komissio on todennut riidanalaisessa päätöksessä, että asetuksessa N:o 4056/86 tunnustettu
alusten liikkuvuus oli kyseessä olevassa liikenteessä rajoitettua. Komissio on ensinnäkin todennut riidanalaisen päätöksen
287 perustelukappaleessa, että Atlantin ylittävän liikenteen erityispiirteet vähensivät merkittävästi mahdollista kilpailua,
ja korostanut, että tämä liikenne oli vilkasta ja siinä vaadittiin säännöllisiä kuljetuksia ja suurta kapasiteettia, mikä
edellytti huomattavan määrän suuria ja uudenaikaisia aluksia, jotka kuljettavat tavaroita viikoittain ja poikkeavat riittävän
monessa satamassa. Toiseksi komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 290 perustelukappaleessa, että miltei kaikki suuret
linjaliikenneyhtiöt harjoittivat jo toimintaa Atlantin ylittävillä reiteillä. Kolmanneksi se on korostanut 291─298 perustelukappaleessa,
että vuosina 1993─1995 kaikki Atlantin ylittävään liikenteeseen tulleet merkittävät mahdolliset kilpailijat olivat tehneet
sen liittymällä TACA-sopimukseen. Neljänneksi komissio on todennut 299 perustelukappaleessa, että markkinoille tulon kannustimia
vähensivät kustannukset, joita aiheutui Atlantin ylittävästä liikenteestä vetäytymisestä ─ ja siitä yrityksen maineelle ja
kilpailuasemalle muilla markkinoilla aiheutuva vahinko ─ sekä vähäiset mahdollisuudet aloittaa liikenne reitillä uudelleen.
Viidenneksi se on huomauttanut 547 perustelukappaleessa, että oli tarpeen käyttää suhteellisen tasokkaita aluksia, jotka ovat
erikoistuneet konttien kuljetukseen.
1019 Koska kantajat eivät ole kiistäneet yhtäkään näistä riidanalaiseen päätökseen sisältyvistä arvioinneista, on pidettävä toteen
näytettynä, että alusten liikkuvuus kyseisessä liikenteessä on rajoitettua.
1020 Tämän vuoksi on hylättävä väite, jonka mukaan uusi tulija markkinoilla voisi pienentää markkinoille pääsyn kustannuksia käyttämällä
muussa liikenteessä toimivia aluksia.
1021 Näillä perustella kaikki kantajien väitteet markkinoille pääsyn kustannuksista on hylättävä.
ii)  TACA:n ulkopuolella viime aikoina markkinoilla aloittaneet
1022 Kantajat korostavat, että useat varustamot ovat aloittaneet Atlantin ylittävässä liikenteessä vuosina 1997─1998 liittymättä
TACA:han.
1023 Asianosaisten kesken on selvää, että K Line, Yangming ja Cosco ovat aloittaneet kyseisessä liikenteessä 16.2.1997 konsortiosopimusten
puitteissa. Ei myöskään ole kiistetty, että APL ja Mitsui ovat aloittaneet tässä liikenteessä maaliskuussa 1998 vuokraamalla
tiloja Lykesiltä, kun taas 2.12.1997 alkaen Compagnie Générale Maritime on ottanut tässä liikenteessä käyttöön uuden palvelun
Philadelphiasta.
1024 Nämä markkinoille tulot ovat suoraan ristiriidassa komission väitetiedoksiannossa ─ eli ajanjaksona, jolloin riidanalaisessa
päätöksessä todetaan TACA:n osapuolilla olleen määräävä asema relevanteilla markkinoilla ─ esittämän toteamuksen kanssa, jonka
mukaan yhteydet TACA:n osapuoliin muussa liikenteessä huomioon ottaen on todennäköistä, että jos nämä varustamot aloittavat
Atlantin ylittävässä liikenteessä, ne tekevät niin liittymällä TACA:n jäseniksi.
1025 Toisin kuin komissio väittää, se, että kaikki nämä markkinoille tulot ovat tapahtuneet riidanalaisen päätöksen kohteena olevan
ajanjakson jälkeen, on merkityksetöntä. Mahdollista kilpailua ei pidä sekoittaa toimivaan ulkoiseen kilpailuun. Mahdollinen
kilpailu viittaa jo määritelmänsä nojalla kilpailupaineeseen, jota ei ole ilmennyt kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan
mutta jonka ilmeneminen lyhyen ajan kuluessa voidaan täsmällisten ja yhtäpitävien seikkojen perusteella ennakoida tietynasteisella
varmuudella näiden samojen tosiseikkojen ajankohtana. Kantajat ovat hallinnollisen menettelyn kuluessa esittäneet alan lehdistössä
julkaistuja eri artikkeleita, joissa viitataan APL:n ja Coscon aikomukseen päästä markkinoille lyhyellä aikavälillä.
1026 On kuitenkin huomattava, että se, että useat varustamot ovat huolimatta yhteyksistään TACA:han muussa liikenteessä, aloittaneet
Atlantin ylittävässä liikenteessä TACA:n ulkopuolella vuosina 1997─1998, ei välttämättä osoita, että nämä varustamot olisivat
merkinneet riidanalaisen päätöksen kohteena olevana ajanjaksona merkittävää mahdollista kilpailua.
1027 Komissio on riidanalaisen päätöksen 264 perustelukappaleessa todennut, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, että vuoden 1995
puolivälissä liikennöidyn kapasiteetin perusteella Coscon osuus olisi Cosco - K Line - Yangming -konsortion uuden kapasiteetin
myötä 2,8 prosenttia kapasiteetista suorassa itään suuntautuvassa liikenteessä ja 2,7 prosenttia suorassa länteen suuntautuvassa
liikenteessä; vastaavat luvut olisivat Kanadan liikenne mukaan lukien olleet 2,3 prosenttia ja 2,2 prosenttia, ja kahdella
muulla yhtiöllä olisi kummallakin ollut täsmälleen puolet tästä kapasiteetista. Mitsuin ja APL:n tulosta komissio korostaa
riidanalaisen päätöksen 244 perustelukappaleessa, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, että nämä kaksi uutta toimijaa aloittivat
liikenteen Atlantin ylittävällä reitillä ottamatta käyttöön lisäkapasiteettia.
1028 Komissio on myös riidanalaisen päätöksen 249 perustelukappaleessa todennut, eivätkä kantajat ole sitä kiistäneet, että itsenäisillä
kilpailijoilla oli taipumus noudattaa TACA:n hintoja. Kantaja asiassa T-213/98 on itse korostanut kirjelmissään, että tämä
taipumus noudattaa TACA:n vahvistamia hintoja on yksi linjakonferenssien merikuljetusten alalla edistämän, asetuksessa N:o
4056/86 tunnustetun vakauden osatekijöistä.
1029 Näissä olosuhteissa komissio on voinut perustellusti katsoa, että K Line, Yangming, Cosco, APL ja Mitsui eivät voineet muodostaa
merkittävää mahdollista kilpailutekijää TACA:n osapuolille.
1030 Kantajien väitteet on näin ollen tältä osin hylättävä.
iii)  Palvelusopimukset
1031 Kantajat kiistävät palvelusopimusten merkitsevän markkinoille pääsyn estettä. Ne väittävät, että suurin osa rahdinantajista
ei kata kaikkia kuljetustarpeitaan vain yhdellä palvelusopimuksella. Ne huomauttavat, että rahdinantajat ylittävät usein palvelusopimuksissa
määrätyt vähimmäismääriä koskevat sitoumukset yli 60 prosentilla, mikä osoittaa rahdinantajien säilyttävän mahdollisuuden
kuljetuttaa lastia muilla varustamoilla kilpailukykyisin hinnoin.
1032 Asianosaisten kesken on selvää, että palvelusopimus, joko erillinen tai yhteinen, on sopimus, jossa rahdinantaja sitoutuu
toimittamaan tietyn määrän lastia määrätyn ajan kuluessa ja jossa konferenssi tai kuljetusliike sitoutuu tiettyihin maksuihin
sekä määriteltyyn palvelutasoon. Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 135 perustelukappaleessa, että tavallisesti rahdinantajat
pyrkivät tekemään palvelusopimuksia niin suuren lastimäärän osalta kuin ne katsoivat mahdolliseksi kuljettaa, koska näin ne
saivat suuremman alennuksen tariffimaksuista. Tästä syystä komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 540 perustelukappaleessa,
että rahdinantajat, jotka tarvitsevat säännöllisiä merikuljetuspalveluja vuoden ajan tai pidempään, eivät helposti siirrä
osaa tarpeistaan pienemmille varustamoille, koska se vähentäisi niiden konferenssin kanssa tekemien palvelusopimusten mukaista
sitoutumista vähimmäismäärään ja johtaisi alennusten pienenemiseen.
1033 Kantajien esillä olevissa kanteissa esittämät tiedot eivät suinkaan osoita näitä toteamuksia vääriksi, vaan vahvistavat ne
kaikilta osin. Näistä tiedoista ilmenee, että riidanalaisen päätöksen kohteena olevina kolmena vuonna palvelusopimukseen perustuvan
vähimmäissitoumuksen mukainen lastimäärä oli 59,2 prosenttia (1994), 60,6 prosenttia (1995) ja 61,2 prosenttia (1996) kantajien
ilmoittamien rahdinantajien kuljettaman lastin kokonaismäärästä. Vaikka nämä tiedot eivät koske kaikkia rahdinantajia eivätkä
näytä rajoittuvan relevanteille markkinoille siltä osin kuin kantajat esittävät niiden edustavan kaikkien rahdinantajien toimintaa,
niistä voidaan päätellä, että noin 60:tä prosenttia relevanteilla markkinoilla kuljetetusta lastista koski palvelusopimuksen
puitteissa asetettu velvollisuus kuljettaa vähimmäismääriä tietyllä varustamolla. TACA:n osapuolten noin 60 prosentin markkinaosuudesta
kyseisessä liikenteessä riidanalaisen päätöksen kohteena olevana ajanjaksona voidaan siis päätellä, että noin 36 prosenttia
tästä lastista liittyi TACA:n osapuoliin.
1034 Tällainen riippuvuusaste voi rajoittaa tuntuvasti kilpailijoiden pääsyä relevanteille markkinoille (ks. vastaavasti asia T-9/93,
Schöller v. komissio, tuomio 8.6.1995, Kok. 1995, s. II-1611, 81 kohta). Palvelusopimuksissa ei tosin oikeudellisesti määrätä
yksinostovelvoitetta, minkä vuoksi rahdinantajalla on oikeus kuljetuttaa tällaisen sopimuksen kattamat määrät toisella varustamolla.
Koska vähimmäismäärien kuljettamista koskevan velvollisuuden noudattamatta jättäminen on sanktioitu merkittävillä sopimussakoilla,
palvelusopimukset ovat omiaan kannustamaan rahdinantajia kuljetuttamaan kyseiset määrät ensisijaisesti sillä varustamolla,
johon ne ovat sopimussuhteessa.
1035 Näistä syistä komissio on katsonut perustellusti, että palvelusopimukset muodostivat merkittävän esteen mahdollisten kilpailijoiden
markkinoille pääsylle.
1036 Kantajien tältä osin esittämät väitteet on näin ollen hylättävä.
iv)  Johtopäätös mahdollisesta kilpailusta
1037 Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajien kanneperusteet ja väitteet mahdollisesta kilpailusta on hylättävä.
4.  TACA:n sisäinen kilpailu
a)  Asianosaisten lausumat
1038 Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se ei ole ottanut huomioon TACA:n osapuolten sisäistä kilpailua analysoidessaan
niiden kollektiivista valta-asemaa relevanteilla markkinoilla.
1039 Kantajat katsovat, että vaikka kyseessä olevia yrityksiä katsottaisiin voitavan arvioida yhdessä, todisteet sisäisestä hintakilpailusta
tai muusta kuin hinnoilla käytävästä kilpailusta ovat merkityksellisiä määritettäessä niiden kykyä toimia yhdessä (sekä sisäisistä
että ulkoisista) kilpailijoista, asiakkaista ja kuluttajista riippumatta. Kantajien mukaan sisäinen kilpailu rajoittaa kyseisten
yritysten mahdollisuutta toimia kollektiivisesti. Esimerkiksi sisäinen hintakilpailu estää kyseisiä yrityksiä vahvistamasta
yhdessä kohtuuttomia hintoja. Komissio on myöntänyt, että se, että TACA:n osapuolilla on yhteinen määräävä markkina-asema,
ei estä yksittäisiä eroavuuksia yhteisestä kaupallisesta strategiasta. Nämä eroavuudet on näin ollen otettava huomioon arvioitaessa,
onko kyseisillä yrityksillä määräävä markkina-asema. Kantajat viittaavat tältä osin edellä yhteistä määräävää markkina-asemaa
tutkittaessa esitettyihin todisteisiin.
1040 Komissio vaatii ECTU:n tukemana esillä olevan kanneperusteen hylkäämistä.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1041 Edellä 735 kohdassa on todettu, että TACA:n osapuolten sisäisen kilpailun taso ei estänyt näiden osapuolten relevanteilla
markkinoilla olleen aseman arviointia yhdessä. Esillä olevissa kanneperusteissaan kantajat väittävät kuitenkin, että TACA:n
osapuolten välinen sisäinen kilpailu oli riittävää kyseenalaistaakseen niiden määräävän aseman näillä markkinoilla.
1042 Oikeuskäytännön mukaan (edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche, tuomion 38 kohta) kysymys siitä, onko TACA:n
osapuolilla yhdessä määräävä markkina-asema Atlantin ylittävässä liikenteessä, riippuu yksinomaan näiden osapuolten kyvystä
toimia itsenäisesti riippumatta ulkoisista kilpailupaineista, jotka aiheutuvat muun muassa konferenssin ulkopuolisten kilpailijoiden
ja rahdinantajien toiminnasta. Vaikka kyseisten yritysten sisäisen kilpailun taso voi mahdollisesti johtaa siihen, että niiden
asemaa ei arvioida kollektiivisesti relevanteilla markkinoilla (edellä 595 kohdassa mainittu ns. Kali und Salz -tapaus, tuomion
233 kohta), se on sitä vastoin merkityksetön ratkaistaessa, onko tämä yhteinen markkina-asema määräävä.
1043 Ei voida pitää mahdottomana, kuten kantajat väittävät, että sisäinen kilpailu sellaisten yritysten välillä, joiden asemaa
arvioidaan kollektiivisesti, voisi rajoittaa näiden yritysten päättämien hinnankorotusten laajuutta. Tästä seuraa kuitenkin,
että jos kyseiset yritykset päättävät tällaisista hinnankorotuksista täysin itsenäisesti ottamatta huomioon ulkoista kilpailupainetta,
näiden hinnankorotusten on katsottava johtuvan siitä, että yrityksillä on yhdessä määräävä markkina-asema. Jos kyseisen sisäisen
kilpailun katsottaisiin rajoittavan näiden hinnankorotusten laajuutta, tästä saattaisi korkeintaan seurata, että tällä tavoin
vahvistetut hinnat eivät olisi kohtuuttomalla tasolla eivätkä merkitsisi näin ollen perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettua
väärinkäyttöä. Kantajien väitteessä sekoitetaan siten määräävän markkina-aseman olemassaolo sen väärinkäyttöön.
1044 Kantajien väitteet TACA:n osapuolten sisäisestä kilpailusta on näin ollen hylättävä.
5.  Hintavaihtelut kyseessä olevassa liikenteessä
a)  Asianosaisten lausumat
1045 Kantajat väittävät, että hintavaihtelut Atlantin ylittävässä liikenteessä ovat ristiriidassa määräävää markkina-asemaa koskevan
toteamuksen kanssa.
1046 Kantajat toteavat ensinnäkin, että jos ne eivät olisi joutuneet kohtaamaan ulkoista kilpailua, niitä ei olisi kannustettu
kuljettamaan lastia muilla kuin konferenssin ”tavanomaisilla maksuilla” TVR-maksuja tai palvelusopimuksia noudattaen. Kantajat
huomauttavat, että TACA:n ”tavanomaisilla maksuilla” kuljetetun lastin määrä ja suhteellinen osuus ovat jatkuvasti pienentyneet
vuosina 1994─1997. Sen sijaan TVR-maksujen ja kaikkien palvelusopimusten (eli konferenssin palvelusopimusten, erillisten palvelusopimusten
ja yhteisten palvelusopimusten) perusteella kuljetetun lastin määrä ja suhteellinen osuus ovat kasvaneet kyseisenä ajanjaksona.
Kantajat tuovat vielä esille, että konferenssin palvelusopimusten perusteella kuljetetun lastin määrä ja suhteellinen osuus
ovat pienentyneet vuosina 1996─1997 vuoteen 1994 verrattuna, kun taas erillisten ja yhteisten palvelusopimusten perusteella
kuljetetun lastin määrä on kasvanut. Kantajat korostavat niin ikään, että palvelusopimusten maksut ovat vuosina 1996 ja 1997
sisältäneet suuremman alennuksen konferenssin ”tavanomaisista maksuista” kuin vuonna 1994. Ne päättelevät tämän osoittavan,
että konferenssin palvelusopimusten maksut ovat alentuneet ajanjaksona 1994─1997.
1047 Kantajat huomauttavat, että komissio vain toteaa, etteivät TVR-maksut ja palvelusopimukset ole itsessään todisteita ulkoisesta
kilpailusta. Komissio ei kuitenkaan selitä, miksi ”tavanomaisilla maksuilla” kuljetetun lastin määrä ja suhteellinen osuus
ovat pienentyneet ja miksi TVRIA:n ja palvelusopimusten perusteella kuljetetun lastin määrä ja suhteellinen osuus ovat kasvaneet
kyseisenä ajanjaksona.
1048 Kantajat toteavat, että komissio tyytyy vastineessaan vain arvostelemaan Mercerin raporttia, jonka mukaan nämä kuljetusmaksujen
alennukset voivat kilpailulle avoimilla merikuljetusmarkkinoilla ilmetä ennen todellista kustannusten alenemista. Kantajat
huomauttavat kuitenkin, että komissio ei kiistä kuljetusmaksujen alentamista ennakolta, vaan pitää vääränä siitä tehtyä päätelmää,
jonka mukaan markkinoilla esiintyy voimakasta hintakilpailua. Tämän päätelmän vääränä pitäminen perustuu virheelliseen olettamaan,
jonka mukaan kantajien kuljetusmaksut olivat kohtuuttoman suuria.
1049 Komission toteamuksessa, jonka mukaan vuoden 1995 alkupuoliskolla 40 prosenttia kaikesta TACA:n lastista siirtyi tariffin
maksuihin, ei eroteta konferenssin ”tariffiluokkien maksuja” ja muita tariffista ilmeneviä maksuja eli TVR-maksuja ja itsenäistä
toimintaa.
1050 Toiseksi kantajat väittävät, että 75 prosentin suuruiset hintavaihtelut niiden palvelusopimuksissa osoittavat, että ajanjaksona
1993─1998 länteen suuntautuvan liikenteen maksut Euroopan valuutoissa laskivat keskimäärin yli 15 prosenttia (inflaatio huomioon
ottaen).
1051 Kantajat täsmentävät omaksumastaan menetelmästä, että toisin kuin komissio väittää, niiden analyysi ei ilmennä yksinomaan
sen tuloksia kansallisissa valuutoissa vaan myös USD:eissa. Kantajat lisäävät, että tämän analyysin tuloksia on painotettu
kunkin sopimuksen vähimmäismääriä koskevien sitoumusten mukaan kunkin palvelusopimuksen merkityksen kuvastamiseksi kokonaisarvioinnissa.
Komission kritiikistä poiketen tämä painotus ei peitä niiden valta-aseman vaikutusta markkinoilla suhteessa pieniin rahdinantajiin.
Kantajat katsovat vielä, että ne ovat perustellusti mukauttaneet maksutietoja heijastaakseen kyseessä olevien valuuttojen
yleistä inflaatio- ja deflaatiotasoa, jota ne itse ja rahdinantajat ovat joutuneet noudattamaan kyseessä olevana ajanjaksona.
1052 Kantajat huomauttavat, että niiden analyysissä todettu laskusuuntaus vahvistaa kuljetusmaksuihin ajanjaksona 1993─1998 kohdistuneen
paineen, jonka osalta Drewry Shipping Consultants (Global Container Markets, Prospects and Profitability in a High Growth
Era, Lontoo, 1996) on todennut, että Atlantin ylittävien reittien kuljetusmaksut olivat reaalisesti laskeneet.
1053 Kantajat toteavat, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä (324 perustelukappale ja taulukko 11) päätellyt oman hintavaihteluja
koskevan analyysinsä perusteella, että viiden vuoden ajanjaksona (1993─1997) merikuljetusten maksut ovat nousseet 8 prosenttia,
kun taas maakuljetusten maksut yhteisössä ovat laskeneet 4 prosenttia. Komissio ei kuitenkaan selitä mitenkään ristiriitaa
tämän päätelmän ja väitetiedoksiannon 118 ja 119 kohdassa toistetun kantelijoiden (ESC) lausuman välillä, jonka mukaan hinnankorotukset
vuonna 1995 johtavat yli 80 prosentin kokonaiskorotukseen kolmen vuoden ajanjaksona. Kantajat korostavat vielä kontrastia
324 perustelukappaleessa ja taulukossa 11 tehdyn päätelmän ja toisaalta 325 ja 328 perustelukappaleessa, joissa viitataan
”voimakkaaseen markkina-asemaan” ja ”merkittäviin hinnankorotuksiin molemmilla reiteillä”, esitettyjen toteamusten välillä.
1054 Kantajat toteavat komission pohtineen vastineessaan, onko hintavertailuista todella hyötyä, kun kyse on monopoliasemassa olevista
yrityksistä, jollei näytetä, että kilpailulle avoimilla markkinoilla hinnat olisivat olleet kyseessä olevien yritysten hintoja
alemmat. Kantajat huomauttavat kuitenkin, että komissio perustaa riidanalaisessa päätöksessä määräävää markkina-asemaa koskevan
toteamuksensa hintavaihteluja koskevaan analyysiin eikä osoita, että hinnat olisivat olleet alemmat kilpailulle avoimilla
markkinoilla.
1055 Kantajat katsovat vielä, että riidanalaisen päätöksen 320─328 perustelukappaleessa esitetty hinta-analyysi perustuu useista
syistä virheelliseen menetelmään. Ensinnäkin palvelusopimuksista käytetty otos on liian pieni: tutkitut palvelusopimukset
koskevat 10:tä rahdinantajaa yhteensä 500 rahdinantajasta ja suurin tiettynä ajanjaksona tutkittu rahdinantajien lukumäärä
on 8. Komissio ei myöskään selitä, millä perusteella se on valinnut nämä 10 rahdinantajaa verrattuna kaikkiin muihin rahdinantajiin,
jotka olisivat voineet täyttää komission kriteerit. Toiseksi, tutkittujen palvelusopimusten perusteella kuljetetun rahdin
määrä vastaa suhteellisen pientä osuutta kantajien kuljettaman lastin kokonaismäärästä (valittujen 10 rahdinantajan lastin
määrä oli 6,4 prosenttia kaikesta kantajien palvelusopimusten perusteella kuljettamasta lastista vuonna 1993, 5,1 prosenttia
vuonna 1994 ja 7 prosenttia vuonna 1995). Kolmanneksi, kasvuprosentteja ei ole mitenkään painotettu tutkittujen palvelusopimusten
suhteellisen (määrällisen) merkityksen korostamiseksi. Neljänneksi, vuoden 1992 valinta viitevuodeksi on subjektiivista, sillä
kyseisenä vuonna Atlantin ylittävän liikenteen kuljetusmaksut laskivat erittäin tuntuvasti. Viidenneksi, analyysissä ei oteta
huomioon rahdin liitännäiskustannuksia.
1056 Kantajat katsovat joka tapauksessa, että vaikka tutkimus olisi luotettava, komissio ei ole osoittanut määräävän markkina-aseman
olemassaoloa. Ne tuovat esille, että komissio toteaa esimerkiksi, että ajanjaksona 1993─1997 valtamerikuljetusmaksut nousivat
8 prosenttia (riidanalaisen päätöksen taulukko 11) ja että maakuljetusmaksut laskivat 4 prosenttia. Näissä muutoksissa ei
kuitenkaan ole otettu inflaatiota huomioon.
1057 Hintavaihteluja koskeva analyysi, jonka komissio on tehnyt kantajien TACA:n osapuolten 75 palvelusopimuksesta tehdystä tutkimuksesta
toimittamien tietojen perusteella, on kantajien mukaan niin ikään virheellinen, koska näitä tietoja ei ole mukautettu inflaation
huomioon ottamiseksi, niitä ei ole painotettu määrän perusteella ja niistä puuttuvat käsittelykustannuksista terminaalissa
perittävät maksut ja lisämaksut. Lisäksi komissio on vastoin menetelmää, jota sen on tarkoitus noudattaa, jättänyt huomiotta
rahdinantajia, jotka ovat kuitenkin tehneet palvelusopimuksia vuonna 1993 ja palvelusopimuksia tai sopimuksia TVR-maksuista
vuonna 1996.
1058 Kantajat arvostelevat komissiota vielä siitä, ettei se ole ilmoittanut aritmeettista menetelmää ja perustietoja, joita on
käytetty laskettaessa riidanalaisen päätöksen 320─328 perustelukappaleessa palvelusopimusten hinnankorostukset (riidanalaisen
päätöksen liitteessä IV vain esitetään näiden laskelmien tulokset). Ne arvostelevat komissiota myös siitä, että se on perustanut
analyysinsä riidanalaisen päätöksen 320 perustelukappaleessa TAA:n/TACA:n palvelusopimusten hintavaihteluiden osalta hyvin
pieneen osaan kaikista konferenssin palvelusopimuksista ottamatta huomioon inflaatiota.
1059 Kantaja asiassa T-213/98 vetoaa vielä useisiin eri kanneperusteisiin, jotka koskevat arviointivirhettä ja/tai perustelujen
puutteellisuutta.
1060 Kantaja väittää ensinnäkin, että komissio ei saisi vedota eri tuotteille niiden arvoon liittyvin perustein asetettuihin erilaisiin
hintoihin vahvistaakseen olettamansa määräävästä markkina-asemasta (riidanalaisen päätöksen 534 perustelukappale), koska tariffien
eriyttäminen tavaroiden arvon perusteella muodostaa merikuljetusten alalla vakiintuneen käytännön, joka on nimenomaisesti
vahvistettu Unctadin käytännesäännöissä (12 artiklan b alakohta). Komission väite, jonka mukaan vähemmän keskittyneillä markkinoilla
kuljetushinnat määrättäisiin ”todellisten kustannusten ja markkinavoimien perusteella” (535 perustelukappale), on virheellinen,
sillä erilaiset hinnat voivat perustua asiakkaiden ”maksukykyyn”, kuten usein lentokuljetusten alalla tapahtuu. Kantaja katsoo
joka tapauksessa, että eriytettyjen hintojen ja määräävän markkina-aseman välisen yhteyden puuttumisesta on osoituksena se,
että lähes kaikki varustamot tarjoavat kaikilla reiteillä tavaran arvon mukaan vaihtelevia tariffeja.
1061 Toiseksi kantaja arvostelee komissiota siitä, että se on tukeutunut siihen, että TACA:n vahvistama valuuttalisä (CAF) on syrjivä
määränpään sataman tai lastaussataman mukaan (riidanalaisen päätöksen 536 perustelukappale). Kantaja huomauttaa, että komission
päättely on epäselvä ja ristiriitainen, sillä todettuaan, että valuuttalisien erilaisuutta ei voitu perustella taloudellisesti,
komissio ilmoittaa kuitenkin, ettei riidanalaisessa päätöksessä käsitellä sitä, täyttääkö TACA:n osapuolten valuuttalisäsopimus
asetuksen N:o 4056/86  4 artiklassa asetetut edellytykset, jotka koskevat juuri erilaisten valuuttalisien taloudellisia perusteita.
Kantaja väittää vielä, että komissio ei ole selittänyt niitä syitä, joiden vuoksi väitetyllä syrjinnällä vuonna 1997 olisi
merkitystä arvioitaessa määräävän markkina-aseman olemassaoloa vuosina 1994─1996.
1062 Kolmanneksi kantaja arvostelee komissiota siitä, että se on tukeutunut siihen, että TACA on hintajohtaja (riidanalaisen päätöksen
541 ja 542 perustelukappale). Kantaja väittää, että kuten komissio myöntää riidanalaisen päätöksen 329 perustelukappaleessa,
konferenssin ulkopuolisten varustamojen pyrkimys seurata konferenssia käyttämällä yhtenäistä tariffia viitetariffina liittyy
konferenssien edistämään vakauteen merikuljetusten alalla. Näissä olosuhteissa sitä, että TACA-sopimus on ”yksi kaikkein rajoittavimmista”
sopimuksista tai sitä, että TACA on ”hintajohtajan maineessa”, ei voida pitää merkityksellisenä arvioitaessa, onko TACA:lla
määräävä markkina-asema. Sama pätee kantajan mielestä 548 perustelukappaleessa esitettyyn toteamukseen, jonka mukaan tämän
hintajohtajuuden vuoksi on epätodennäköistä, että yksikään kilpailija uskaltaisi horjuttaa markkinoita ryhtymällä aggressiiviseen
hintakilpailuun TACA:n kanssa.
1063 Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että esillä olevat kanneperusteet ovat perusteettomia.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1064 Esillä olevilla kanneperusteillaan kantajat väittävät, että hintavaihtelut Atlantin ylittävässä liikenteessä ovat ristiriidassa
määräävän markkina-aseman olemassaolon kanssa. Ne korostavat, että tariffin mukaisin tavanomaisin maksuin kuljetetun lastin
määrä on vähentynyt jatkuvasti TVR-maksujen ja palvelusopimusten eduksi ja että TACA:n soveltamat kuljetusmaksut ovat laskeneet
kyseessä olevana ajanjaksona.
i)  Tavanomaisin maksuin kuljetetun lastin osuus verrattuna TVR-maksujen ja palvelusopimusten perusteella kuljetettuun lastiin
1065 Asiassa ei ole kiistetty, että riidanalaisen päätöksen kohteena olevana ajanjaksona noin 60 prosenttia TACA:n kuljettamasta
lastista on viety TVR-maksujen ja palvelusopimusten perusteella. Komissio on itse myöntänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle
toimittamissaan kirjelmissä, että kyse on ”merkittävästä” osuudesta. On selvää, että TVR-maksut ja palvelusopimukset mahdollistavat
sen, että linjakonferenssin jäsenet voivat myöntää asiakkailleen hinnanalennuksia tariffissa määrättyihin tavanomaisiin maksuihin
nähden. Kuten riidanalaisen päätöksen 457 ja 459 perustelukappaleesta ilmenee, kun TVR-maksut johtavat kaikille rahdinantajille
yhteisellä ja yhdenmukaisella perusteella myönnettävään alennukseen volyymin ja kuljetettavan määrän mukaan, palvelusopimukset
voivat johtaa tällaisen alennuksen myöntämiseen yksilöllisellä perusteella linjakonferenssin ja rahdinantajan välillä neuvoteltujen
ehtojen mukaan.
1066 Voidaan näin ollen pitää näytettynä, että riidanalaisen päätöksen kohteena olevana ajanjaksona yli puolet TACA:n osapuolten
kuljettamasta lastista on kuljetettu alennetuin kuljetusmaksuin TACA:n tariffin korkeampiin maksuihin verrattuna.
1067 Toisin kuin kantajat väittävät, tämä seikka ei kuitenkaan sellaisenaan millään tavoin osoita, että TACA:n osapuolilla ei olisi
ollut määräävää markkina-asemaa kyseessä olevana ajanjaksona. Se, että yritys myöntää alennuksia asiakkailleen, ei ole missään
tapauksessa osoitus siitä, ettei tällä yrityksellä olisi määräävää asemaa relevanteilla markkinoilla. Kuten komissio on perustellusti
huomauttanut istunnossa vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen, on yleistä, että määräävässä asemassa
tietyillä markkinoilla oleva yritys myöntää asiakkailleen alennuksia, esimerkiksi saadakseen tehokkuus- ja mittakaavaetuja
tai sitouttaakseen kyseiset asiakkaat kanta-asiakkuuteen (ks. mm. edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio,
tuomion 90 ja 91 kohta ja edellä 337 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 71 kohta). Määräävä markkina-asema
liittyy näet enemmän yrityksen mahdollisuuteen vahvistaa hintansa täysin itsenäisesti, ulkoista kilpailupainetta huomioon
ottamatta, kuin mahdollisuuteen vahvistaa kaikkein korkeimmat hinnat.
1068 Tarvitsematta lausua TACA:n osapuolten myöntämien alennusten tarkasta luonteesta esillä olevassa asiassa on todettava, että
kantajat eivät voi kiistääkseen määräävää asemaansa relevanteilla markkinoilla vedota siihen, että nämä osapuolet myöntävät
alennuksia rahdinantajille TVR-maksuista tai palvelusopimuksista.
1069 Komissio on riidanalaisessa päätöksessä osoittanut, että TVR-maksuista ja palvelusopimuksista myönnetyt alennukset päinvastoin
vahvistivat TACA:n osapuolten määräävän markkina-aseman, koska ne ilmensivät TACA:n osapuolten mahdollisuutta syrjiä rahdinantajia
hinnoilla.
1070 Komissio on riidanalaisen päätöksen 203─213 perustelukappaleessa todennut, että TACA:n osapuolet pyrkivät veloittamaan sen,
mitä kukin rahdinantaja pystyi maksamaan, nostaakseen tulojaan kustannuksia lisäämättä. Komissio on todennut TACA:n osapuolten
harjoittaneen syrjintää kolmella eri asteella. Ensimmäisen asteen hintasyrjinnässä asiakas maksaa 206 perustelukappaleen mukaan
tietyn hinnan tietystä yksiköstä tai palvelusta ja eri hinnan seuraavista yksiköistä tai palveluista. Toisen asteen hintasyrjintään,
jota harjoitetaan TVR-maksuilla ja palvelusopimuksilla, kuuluu 207 perustelukappaleen mukaan hintojen asettaminen ostetun
määrän perusteella. Kolmannen asteen hintasyrjinnässä, joka ilmenee tariffin jaossa koodeihin ja itsenäisessä toiminnassa,
asiakkaat erotellaan 208 ja 213 perustelukappaleen mukaan useisiin luokkiin ja kullekin asiakasluokalle asetetaan eri hinta.
1071 Riidanalaisen päätöksen 534 perustelukappaleessa komissio on katsonut, että tämä mahdollisuus syrjintään vahvisti TACA:n osapuolten
markkinaosuuksista päätellyn määräävän markkina-aseman. Komissio huomauttaa ensinnäkin, että ”TACA:n merikuljetuspalveluja
koskevassa tariffissa asetetaan eri tuotteille niiden arvoon liittyvin perustein erilaiset hinnat[, ja] vaikka hintojen vaihteluväli
on huomattavasti kapeampi kuin tavaroiden arvon vaihteluväli, hinnat voivat silti vaihdella jopa viisinkertaisesti [ja että]
toisin sanoen, vaikka kontin kuljetuskustannukset eivät liity juuri millään tavalla siihen, millaista tavaraa kuljetetaan,
rahtikustannukset ovat arvokkaita tavaroita kuljetettaessa jopa viisi kertaa suuremmat kuin vähemmän arvokkaita tavaroita
kuljetettaessa”. Riidanalaisen päätöksen 535 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tällainen eriytetty hinnoittelujärjestelmä, jonka tarkoituksena on tulojen maksimoiminen, esiintyy yleensä ainoastaan sellaisissa
markkinatilanteissa, joissa yhdellä tai useammalla yrityksellä on huomattava markkinavoima. Kuljetusmarkkinoilla, joilla markkinavoimat
eivät ole olleet merkittävällä tavalla keskittyneet, kuljetushinnat määrättäisiin todennäköisesti tarjolla olevan palvelutyypin
eikä kuljetettavien tavaroiden mukaan todellisten kustannusten ja markkinavoimien perusteella.”
1072 Tämän jälkeen komissio toteaa 536 ja 537 perustelukappaleessa, että lisäesimerkki TACA:n asettamien kuljetusehtojen syrjivyydestä
liittyy valuuttalisiin, joiden määrä vaihtelee huomattavasti määränpää- ja lähtösataman mukaan.
1073 Näitä toteamuksia ei kyseenalaista kantajan asiassa T-213/98 korostama seikka, jonka mukaan lähes kaikki varustamot tarjoavat
kaikilla reiteillä tavaroiden arvon mukaan vaihtelevia hintoja. Kantaja on itse korostanut, että konferenssin ulkopuolisten
varustamojen pyrkimys seurata konferenssia käyttämällä yhtenäistä tariffia viitetariffina liittyi asetuksessa N:o 4056/86
tarkoitettuun konferenssien edistämään vakauteen merikuljetusten alalla. Kyseessä olevasta liikenteestä komissio toteaa riidanalaisen
päätöksen 548 perustelukappaleessa kantajien sitä kiistämättä, että ”koska TACA on hintajohtaja, on ─ ─ epätodennäköistä,
että yksikään kilpailija uskaltaisi horjuttaa markkinoita ryhtymällä aggressiiviseen hintakilpailuun sen kanssa”.
1074 Näissä olosuhteissa se, että muilla reiteillä toimivat varustamot, joilla ei ole määräävää markkina-asemaa, noudattavat määräävässä
asemassa olevien varustamojen tavoin syrjivää hintapolitiikkaa rahdinantajiin nähden, ei osoita, ettei hintasyrjintä ole merkityksellinen
seikka todettaessa määräävä markkina-asema tietyillä markkinoilla, vaan osoittaa korkeintaan muussa kuin määräävässä asemassa
olevien varustamojen pyrkivän seuraamaan määräävässä asemassa olevien varustamojen hintapolitiikkaa.
1075 Saman kantajan esiin tuoma seikka, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 536 perustelukappaleessa korostettu valuuttalisän
syrjivyys perustuu tietoihin vuodelta 1997 eli riidanalaisen päätöksen kohteena olevaa ajanjaksoa myöhemmältä vuodelta, on
merkityksetön. Koska komissio ei ole riidanalaisen päätöksen päätösosassa todennut, että kyseinen syrjintä on kiellettyä,
vaan ainoastaan vetoaa tähän syrjintään esimerkkinä TACA:n osapuolten mahdollisuudesta ─ jota kantajat eivät ole kiistäneet
─ harjoittaa hintasyrjintää, komissio saattoi havainnollistaa kantaansa viittaamalla tietoihin riidanalaisen päätöksen kohteena
olevaa ajanjaksoa myöhemmältä ajalta.
1076 Sikäli kuin kantaja vetoaa riidanalainen päätöksen virheellisiin perusteluihin, riittää kun todetaan, että tältä osin esitetyt
väitteet ovat päällekkäisiä arviointivirhettä koskevien kanneperusteiden kanssa ja että niillä pyritään näin ollen kiistämään
riidanalaiseen päätökseen sisältyvät arvioinnit (edellä 746 kohdassa mainittu asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France,
tuomion 67 kohta). Näin ollen näillä väitteillä ei ole merkitystä tutkittaessa, onko perusteluvelvollisuutta noudatettu (edellä
196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 425 ja 431 kohta).
1077 Tästä seuraa, että yksikään kantajien esittämistä seikoista, jotka koskevat alennuksia tariffin korkeimmista kuljetusmaksuista,
ei kyseenalaista komission toteamusta TACA:n osapuolten määräävästä asemasta relevanteilla markkinoilla.
ii)  TACA:n osapuolten toteuttamat hinnankorotukset
1078 Kantajat kiistävät esillä olevilla kanneperusteillaan riidanalaisen päätöksen 320─328 perustelukappaleessa esitetyn hintatutkimuksen
vuosina 1992─1997 tehtyjen TAA:n/TACA:n palvelusopimusten hintavaihteluista maa- ja merikuljetusosuuksilla (jäljempänä tutkimus
palvelusopimusten hinnoista). Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 324 perustelukappaleessa, että ”tutkimuksen selkein
päätelmä on, että hintojen nousu oli vuosina 1993─1996 meriliikenneosuuksilla 10,4 prosenttiyksikköä suurempi kuin yhteisön
maakuljetusosuuksilla”.
1079 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee komission tukeutuneen näihin tutkimustuloksiin todetessaan 543 perustelukappaleessa, että
rahdinantajien rajoitetuista mahdollisuuksista kääntyä TACA:n kilpailijoiden puoleen oli osoituksena se, että TACA saattoi
”tehdä säännöllisiä, vaikkakin pieniä, hinnankorotuksia vuosina 1994─1996”, ”täysin päinvastoin kuin maailman kaksi muuta
valtareittiä”.
1080 On katsottava kantajien tavoin, että palvelusopimusten kuljetusmaksuja koskevan tutkimuksen tulokset eivät ole kovin ratkaisevia.
Vaikka vuosina 1993─1996 meriosuuksien hinnat nousivatkin kyseisen tutkimuksen mukaan 15,5 prosenttia, kun taas maakuljetushinnat
nousivat vain 5,1 prosenttia, riidanalaisesta päätöksestä ei ilmene, että tässä tutkimuksessa tarkasteltaisiin erityisesti
hintavaihteluja riidanalaisen päätöksen kohteena olevana ajanjaksona eli vuosina 1994─1996. Muiden tässä tutkimuksessa esitettyjen
tulosten perusteella ei voida päätellä, että hintakehitys kyseisenä ajanjaksona olisi ollut samanlainen kuin vuosina 1993─1996.
Ajanjaksona 1992─1996 saman tutkimuksen mukaan merikuljetushinnat nousivat vähemmän kuin maakuljetushinnat, kun taas ajanjaksona
1992─1997 merikuljetushintojen nousu ylitti vähän maakuljetushintojen nousun. Näiden päinvastaisten tutkimustulosten perusteella
ei voida tehdä johtopäätöstä määräävän markkina-aseman toteamiseksi.
1081 Tähän tutkimukseen vaikuttavista virheistä riippumatta on todettava, että komissio perustaa riidanalaisen päätöksen 543 perustelukappaleessa
olevan toteamuksensa, jonka mukaan TACA:n osapuolet ovat korottaneet hintoja säännöllisesti, myös riidanalaisen päätöksen
307─319 perustelukappaleessa esitetyn, toisen tutkimuksen tuloksiin, ennen palvelusopimuksia koskevan tutkimuksen tuloksia.
Tässä TACA:n keskimääräistä tuottoa TEU:ta kohden vuosina 1992─1996 koskevassa toisessa tutkimuksessa (jäljempänä tutkimus
keskimääräisistä tuotoista) komissio toteaa lopuksi, kuten 318 ja 319 perustelukappaleessa selostetaan, että ”TACA:n osapuolten
tuotot TEU:ta kohden (eli rahdinantajien maksama keskimääräinen hinta yhden TEU:n kuljettamisesta meritse) kasvoivat vuosina
1992─1996 itään suuntautuneiden kuljetusten osalta keskimäärin 8 prosenttia ja länteen suuntautuneiden kuljetusten osalta
keskimäärin 18 prosenttia” ja että ”useiden TACA:n osapuolten keskimääräinen tuotto TEU:ta kohden on pienentynyt ilman, että
niiden markkinaosuus näyttäisi kasvaneen”. Riidanalaisen päätöksen 314, 315 ja 317 perustelukappaleesta ilmenee vielä, että
keskimääräisen tuoton kasvu olisi ollut vielä huomattavampaa, jos FMC ei olisi pakottanut TACA:n osapuolia alentamaan vuoden
1995 tariffeja ja palvelusopimushintoja vuoden 1994 tasolle.
1082 Kantajat eivät kiistä keskimääräisiä tuottoja koskevan tutkimuksen tuloksia. Näissä olosuhteissa voidaan katsoa, että riidanalaisessa
päätöksessä esitetty keskimääräisiä tuottoja koskeva tutkimus tukee riittävällä tavalla riidanalaisen päätöksen 543 perustelukappaleessa
esitettyä toteamusta, jonka mukaan TACA:n osapuolet ovat korottaneet hintoja säännöllisesti.
1083 Näin ollen sillä, että palvelusopimusten hinnoista tehdyn tutkimuksen tulokset eivät tue 543 perustelukappaleessa esitettyä
toteamusta, ei ole merkitystä, jos sen oletetaan pitävän paikkansa.
1084 Joka tapauksessa on korostettava, että riidanalaisen päätöksen 543 perustelukappaleessa esitetty toteamus, jonka mukaan TACA:n
osapuolet ovat korottaneet hintoja säännöllisesti, on vain yksi riidanalaisen päätöksen 532─549 perustelukappaleessa esitetyistä
lukuisista todisteista, joilla on pyritty näyttämään määräävä markkina-asema toteen. Vaikka mahdollisuus toteuttaa säännöllisiä
hinnankorotuksia saattaa kiistatta viitata määräävään markkina-asemaan, se ei missään tapauksessa ole tämän aseman välttämätön
osa, sillä määräävässä asemassa olevan yrityksen hintoja koskeva itsenäisyys liittyy pikemminkin mahdollisuuteen vahvistaa
hintoja tarvitsematta ottaa huomioon kilpailijoiden, asiakkaiden ja toimittajien reaktioita kuin mahdollisuuteen korottaa
näitä hintoja (ks. vastaavasti edellä 95 kohdassa mainittu asia AKZO v. komissio, tuomion 70─72 kohta).
1085 Esillä olevassa asiassa on kuitenkin todettava, että edellä esitettyjen kanneperusteiden ja väitteiden tarkastelusta ilmenee,
että TACA:n osapuolten määräävän markkina-aseman tueksi on esitetty riidanalaisessa päätöksessä riittävästi muuta näyttöä,
joka koskee paitsi niiden erittäin huomattavaa markkinaosuutta, myös niiden mahdollisuutta harjoittaa hintasyrjintää ja toimivan
ulkoisen kilpailun puuttumista, sellaisena kuin se ilmenee niiden osuudesta kyseisessä liikenteessä käytettävissä olevasta
kapasiteetista, palvelusopimusten vaikutuksesta markkinoiden sulkeutumiseen, TACA:n hintajohtajuudesta ja kilpailijoiden asemasta
hinnanottajina.
1086 Näillä perusteilla kantajien kanneperusteet ja väitteet hintavaihteluista kyseessä olevassa liikenteessä on hylättävä.
6.  Johtopäätös kanneperusteista, jotka koskevat määräävää asemaa relevanteilla markkinoilla
1087 Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajien kanneperusteet, jotka koskevat TACA:n osapuolten määräävää markkina-asemaa, on
kokonaisuudessaan hylättävä.
C  Johtopäätös toisesta osasta
1088 Edellä esitetyillä perusteilla kaikki toisen osan yhteydessä esitetyt kanneperusteet ja väitteet, jotka koskevat TACA:n osapuolten
määräävää markkina-asemaa, on hylättävä.
Kolmas osa, jonka mukaan määräävää markkina-asemaa ei ole käytetty väärin
1089 Kantajat kiistävät tässä osassa esittämillään kanneperusteilla komission riidanalaisessa päätöksessä toteamat kaksi väärinkäyttöä,
eli palvelusopimusten tekemisen ja sisällön laittoman rajoittamisen sekä markkinoiden kilpailurakenteen laittoman muuttamisen.
A  Ensimmäinen väärinkäyttö, joka koskee palvelusopimusten tekemisen ja sisällön laitonta rajoittamista
1090 Kantajat ovat esittäneet ensimmäistä väärinkäyttöä koskevia kahdenlaisia kanneperusteita ja väitteitä riidanalaista päätöstä
vastaan. Ensinnäkin kantajat väittävät, että kukin tämän väärinkäytön muodostavista menettelytavoista on objektiivisesti perusteltu.
Toiseksi kantajat väittävät, että riidanalainen päätös on useilta osin puutteellisesti perusteltu.
1.  Ensimmäisen väärinkäytön muodostavien menettelytapojen objektiivinen perusteltavuus
a)  Asianosaisten lausumat
1091 Kantajat väittävät ensinnäkin konferenssin palvelusopimuksia tarkastellessaan, että ehdot, joita TACA:n osapuolet asettivat
vastuulausekkeille, palvelusopimusten pituudelle, useiden samanaikaisten sopimusten tekemiselle ja sopimussakoille ja joihin
riidanalaisen päätöksen 556 perustelukappaleessa viitataan, ovat perusteltuja objektiivisista syistä. Ne kiistävät sen, että
nämä perustelut koskisivat vain niiden omia intressejä. Ne katsovat, että näiden perustelujen objektiivisuuden osoittavat
Yhdysvaltojen oikeudessa olevat useat viittaukset esillä olevaan tilanteeseen. Se, että TACA:n osapuolet ovat ilmoittaneet
sopimuksestaan muutetun version, joka ei enää sisällä kohtuuttomia ehtoja ja muita riidanalaisessa päätöksessä todettuja kilpailunrajoituksia
palvelusopimusten osalta, ei kuvasta sitä, että kantajat eivät luottaisi sopimuksensa pätevyyteen, vaan osoittaa niiden haluavan
lopettaa riidan komission kanssa.
1092 Vastuulausekkeissa määrätään kantajien mukaan yleensä, että jos tariffin kuljetusmaksujen taso on rahdinantajan palvelusopimuksen
tasoa alempi tai jos linjakonferenssi tekee toisen palvelusopimuksen, jossa sitoudutaan pienempään määrään ja alempaan kuljetusmaksuun,
ensimmäisen sopimuksen allekirjoittanut rahdinantaja voi automaattisesti vedota alempaan kuljetusmaksuun.
1093 Kantajien mukaan vastuulausekkeiden kielto on perusteltua tarpeella säilyttää kuljetusmaksujen ja palvelujen vakaus. Vastuulausekkeet
voivat näet vaarantaa linjakonferenssien aseman markkinoiden vakauttajana, mikä on juuri asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn
ryhmäpoikkeuksen tavoite. Yhdysvaltojen viranomaiset ovat Lykesin ja rahdinantajien yhdistyksen välisessä oikeudenkäynnissä
vuonna 1995 katsoneet, että vastuulausekkeet voivat olla kilpailua rajoittavia siltä osin kuin ne saattoivat kannustaa Lykesia
olemaan myöntämättä kyseisen rahdinantajien yhdistyksen kilpailijoille edullisia kuljetusmaksuja. Yhdysvaltojen viranomaisten
vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee niin ikään, että ns. ”suosituimman maan” lausekkeet ovat kilpailua rajoittavia. Kantajien
mukaan on siis virheellistä väittää, että tämänkaltaisia lausekkeita olisi pidetty kilpailua rajoittavina vain poikkeustapauksissa.
1094 Toiseksi kantajat täsmentävät sopimusten pituutta tarkastellessaan, että TACA-sopimuksessa säädetyn ehdon tavoitteena on se,
että TACA:n jäsenet sitoutuvat säilyttämään hintojen vakauden vähintään kalenterivuoden ajan, jolloin varustamo ja rahdinantaja
voivat suunnitella ja arvioida tuloja ja menoja. Tämä etu on yhteensopiva riidanalaisen päätöksen 473 perustelukappaleessa
tunnustettujen etujen kanssa. Tämän jälkeen kantajat väittävät, että kyseinen ehto lisää varustamojen kannalta hallinnollista
tehokkuutta ja että sillä edistetään samassa asemassa olevien rahdinantajien yhdenvertaista kohtelua. Kantajien mukaan TACA-sopimuksessa
määrätty yhden vuoden pituus on tavanomaisen palvelusopimuskäytännön mukainen. Kantajat arvioivat tämän tilanteen johtuvan
siitä, että kansainvälisten linjaliikennemarkkinoiden muuttuvien edellytysten ja kuljetusmaksujen laskevan suuntauksen vuoksi
rahdinantajat ovat haluttomia sitoutumaan erityisen vähimmäismäärän osalta tiettyyn kuljetusmaksuun vuotta pidemmäksi ajaksi.
Kantajat huomauttavat vielä, että komissio ei ole näyttänyt, että TACA-sopimuksessa määrätty yhden, kahden tai kolmen vuoden
pituus rajoittaisi tuntuvasti kilpailua. Palvelusopimusten kilpailun poistava vaikutus, johon komissio viittaa riidanalaisen
päätöksen 225 ja 564 perustelukappaleessa, olisi huomattavampi, jos rahdinantajilla ja varustamoilla olisi oikeus tehdä palvelusopimuksia
TACA-sopimuksessa sallittua pidemmäksi ajaksi.
1095 Kolmanneksi kantajat huomauttavat useista samanaikaisista sopimuksista, että TACA-sopimuksessa kielletään varustamoa tekemästä
useaa sopimusta saman rahdinantajan kanssa ainoastaan siltä osin kuin nämä sopimukset koskevat kokonaan tai osittain saman
lastin kuljettamista samalla reitillä tai sen osalla. Kantajien mukaan tämä kielto on tavanomaisen kauppatavan mukainen. Ne
huomauttavat ensinnäkin, että jos nämä sopimukset olisi sallittu, TACA:n osapuolille annettaisiin tosiasiassa lupa muuttaa
yksipuolisesti konferenssin sopimuksia. Tämän jälkeen ne väittävät, että päädyttäisiin eturistiriitaan, jos osapuolella olisi
oikeus neuvotella konferenssin sopimus ja äänestää siitä ja sitten rikkoa tätä sopimusta tekemällä itse sopimus saman rahdinantajan
kanssa samasta lastista eri ehdoin. Kantajien mukaan linjakonferenssiin kuuluvien varustamojen on valittava konferenssin palvelusopimukseen
osallistumisen, TVR-maksujen vahvistamisen, itsenäisen toiminnan tai (vuodesta 1996) erillisen (tai yhdessä tehdyn erillisen)
palvelusopimuksen tekemisen välillä. Kantajat huomauttavat vielä, että palvelusopimuksia (joko konferenssin tai erillisiä
palvelusopimuksia) voidaan muuttaa, joten TACA-sopimuksen ehto ei sido peruuttamattomasti osapuolia. Osapuolet voivat esimerkiksi
päättää lisätä uusia tavaroita tai määränpäitä.
1096 Neljänneksi kantajat katsovat sopimussakkojen osalta, että oikeus määrätä konferenssin palvelusopimuksessa määrättyjen velvoitteiden
rikkomisen oikeudellisista seurauksista kuuluu erottamatta oikeuteen tehdä tällaisia sopimuksia. Ne korostavat, että sopimussakkolauseke
on etukäteen tehty arvio vahingosta, joka aiheutuu varustamolle, jos rahdinantaja ei täytä palvelusopimuksen mukaisia, vähimmäismäärää
koskevia velvoitteita. Kantajien mukaan tämän lausekkeen kohtuullisuus perustuu myös asetuksen N:o 4056/86 kymmenenteen perustelukappaleeseen,
jonka mukaan linjakonferenssin jäsenet voivat sopia oikeudesta ”määrätä seuraamuksia käyttäjille, jotka sopimattomin keinoin
kiertävät konferenssien niille myöntämien alennusten, alennettujen kuljetusmaksujen tai palkkioiden vastineeksi vaadittua
lojaliteettivelvoitetta”. Kantajat väittävät vielä, että sopimussakkolausekkeet ovat laillisia Yhdysvaltojen oikeudessa. Erityisesti
FMC on yleiskirjeessään 1-89 katsonut, että määrättyjen sopimussakkojen on oltava huomattavia estääkseen tariffin kiertämisen
palvelusopimuksilla. Kantajat huomauttavat lisäksi, että varustamolla ei ole muuta vaihtoehtoa rahdinantajan laiminlyödessä
velvoitteensa kuin määrätä uusi kuljetusmaksu lastille, jonka kuljetusmaksusta on sovittu konferenssin sopimuksessa, mikä
johtaa siihen, että rahdinantaja joutuu maksamaan TACA-sopimuksessa määrättyä sopimussakkoa suuremman summan.
1097 Toiseksi kantajat tarkastelevat erillisiä palvelusopimuksia ja väittävät, että niiden kielto perustuu konferenssin käytäntöön,
joka on objektiivisesti perusteltu.
1098 Kantajat katsovat, että asetuksessa N:o 4056/86 linjakonferenssille asetettu velvollisuus toimia yhdenmukaisin tai yhteisin
kuljetusmaksuin (1 artiklan 3 kohdan b alakohta) ja vahvistaa kuljetusmaksut ja -ehdot (3 artikla) oikeuttaa (mutta ei velvoita)
konferenssin jäsenet kieltämään erillisten palvelusopimusten tekemisen. Kantajien mukaan erillisten palvelusopimusten kielto
perustuu konferenssien tavanomaiseen käytäntöön tariffin yhtenäisyyden ja yhdenmukaisuuden säilyttämiseksi. Siten 1.1.1999
lukien, jolloin TACA:n jäsenet ottivat käyttöön luottamukselliset erilliset palvelusopimukset, Atlantin ylittävän liikenteen
kuljetusmaksut ovat laskeneet huomattavasti (21 prosenttia verrattuna edelliseen vuoteen lännestä itään suuntautuvassa liikenteessä
ja 14 prosenttia idästä länteen suuntautuvassa liikenteessä). Komissio ei ole selittänyt, miten oikeus tehdä rajoituksitta
erillisiä palvelusopimuksia voitaisiin sovittaa yhteen yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen noudattamista koskevan
velvoitteen kanssa.
1099 Kantajat korostavat, että Atlantin ylittävässä liikenteessä toimivat linjakonferenssit ovat perinteisesti kieltäneet jäseniltään
erillisten palvelusopimusten tekemisen. Riidanalaisen päätöksen 126 perustelukappaleessa on myönnetty, että konferenssit ”eivät
olleet koskaan avoimesti sallineet erillisiä palvelusopimuksia, ennen kuin TACA:n osapuolet ottivat ne käyttöön vuonna 1996”.
Muilla reiteillä erillisten palvelusopimusten tekemisen kielto on kantajien mukaan pikemminkin sääntö kuin poikkeus.
1100 Kantajat katsovat, että erillisten palvelusopimusten kielto on yhteensopiva Yhdysvaltojen oikeuden kanssa. US Shipping Actin
nojalla voidaan kieltää linjakonferenssin jäsenten oikeus tehdä palvelusopimuksia (4 §:n a momentin 7 kohta). Tilannetta ei
ole muuttanut vuoden 1995 ehdollinen järjestelysopimus. FMC ei ole päättänyt tässä ehdollisessa järjestelysopimuksessa, että
linjakonferenssien pitää Yhdysvaltojen lainsäädännön perusteella antaa lupa erillisten palvelusopimusten tekemiseen, vaan
asettanut TACA:n osapuolille velvollisuuden sallia erilliset palvelusopimukset vuonna 1996. Se ei sitä vastoin ole edellyttänyt,
että nämä sopimukset sallitaan vuonna 1997 ja sitä seuraavina vuosina, joten TACA:n osapuolilla on ollut ehdollisen järjestelysopimuksen
mukaisesti oikeus kieltää erilliset palvelusopimukset.
1101 Kolmanneksi kantajat väittävät konferenssin palvelusopimusten sääntöjen soveltamisesta erillisiin palvelusopimuksiin, että
kun ne sallivat erilliset palvelusopimukset vuonna 1996, niillä oli US Shipping Actin nojalla oikeus säännellä niiden käyttöä
ja kieltää niiden käyttö (4 §:n a momentin 7 kohta). TACA:n erillisiä palvelusopimuksia koskevien sääntöjen soveltaminen oli
siis Yhdysvaltojen oikeuden perusteella laillista. Kantajat katsovat, että TACA:n palvelusopimuksia koskevien sääntöjen soveltaminen
erillisiin palvelusopimuksiin oli edellytys FMC:n vuoden 1995 ehdolliselle järjestelysopimukselle. Kantajien mukaan FMC:n
määräyksessä velvoitettiin TACA sallimaan erilliset palvelusopimukset vuodeksi 1996 ja määrättiin, että kyseisiin sopimuksiin
on sovellettava TACA:n sääntöjä (eli TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohtaa).
1102 Neljänneksi kantajat väittävät erillisten palvelusopimusten luottamuksellisuutta tarkastellessaan, että erillisten palvelusopimusten
olennaisten tietojen ilmoittaminen (myös aikaisemmin tehtyjen sopimusten) on Yhdysvaltojen oikeudessa pakollista (US Shipping
Actin 8 §:n c momentti). Vaikka rahdinantajan nimi ei sisälly Yhdysvaltojen lainsäädännössä lueteltuihin seikkoihin, jokainen
asioista perillä oleva meriliikenteen alan toimija pystyy päättelemään tämän tiedon julkaistuista seikoista (eli matkojen
pituudesta, kyseessä olevista tavaroista, vähimmäismäärästä, kuljetusmaksuista terminaalista toiseen, kestosta, palveluja
koskevista sitoumuksista, sopimussakoista). Näissä olosuhteissa kantajat katsovat, että erillisiä palvelusopimuksia koskevien
tietojen vastavuoroista ilmoittamista voidaan pitää US Shipping Actin mukaisten avoimuusedellytysten kannalta kohtuullisena.
1103 Kantaja asiassa T-213/98 väittää, että määräävässä markkina-asemassa oleva yritys ei voi ilman muuta näyttöä syyllistyä väärinkäyttöön
noudattaessaan kaupallisia menettelytapoja, jotka voisivat olla myös sellaisen yrityksen, joka ei ole määräävässä markkina-asemassa
(edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche), jollei kyseisten menettelytapojen seurauksena ole sen määräävän markkina-aseman
lujittuminen tai jäljellä olevan kilpailun väheneminen markkinoilla. Kyseessä olevat palvelusopimuksia koskevat menettelytavat
koskevat myös itsenäisiä varustamoja, eikä komissio ole näyttänyt näiden menettelytapojen lujittaneen TACA:n osapuolten väitettyä
määräävää markkina-asemaa. Erillisten palvelusopimusten kiellon osalta kantaja korostaa tariffeja koskevia aloitteitaan, jotka
se on toteuttanut kyseessä olevana ajanjaksona joko itsenäisenä toimintana, aikaan tai määrään perustuvina kuljetusmaksuina
tai kuljettamalla lastia Kanadan kauttakulkusatamien kautta.
1104 Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että nämä kanneperusteet ja väitteet eivät ole perusteltuja.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1105 Tutkittaessa esillä olevia kanneperusteita ja väitteitä, joilla kantajat väittävät ensimmäisen väärinkäytön muodostavien menettelytapojen
olevan objektiivisesti perusteltuja, on huomattava, että komissio on riidanalaisen päätöksen päätösosan 6 artiklassa todennut,
että TACA:n osapuolet ovat käyttäneet väärin yhteistä määräävää asemaansa sopimalla rajoittavansa mahdollisuuksia tehdä palvelusopimuksia
ja palvelusopimusten sisältöä.
1106 Riidanalaisen päätöksen 551─558 perustelukappaleesta ilmenee, kuten komissio on vahvistanut vastauksena ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen kysymyksiin, että tämä ensimmäinen väärinkäyttö muodostuu seuraavista menettelytavoista:
–       erillisten palvelusopimusten täysi kielto vuosina 1994 ja 1995 (554 ja 557 perustelukappale), ja kun ne hyväksyttiin vuonna
1996, tiettyjen TACA:n yhdessä vahvistamien ehtojen soveltaminen (554─556 perustelukappale) ja niiden ehtojen vastavuoroinen
paljastaminen (552 perustelukappale)
–       konferenssin palvelusopimusten osalta tiettyjen TACA:n yhdessä vahvistamien ehtojen soveltaminen (554─556 perustelukappale).
1107 Riidanalaisen päätöksen 556 perustelukappaleen sanamuodosta ilmenee, että kyseessä olevat TACA:n yhdessä vahvistamat ehdot
koskevat vastuulausekkeita, palvelusopimusten pituutta, useiden samanaikaisten sopimusten tekemistä ja sopimussakkojen määrää.
Näistä ehdoista määrätään TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdassa.
1108 Kantajat katsovat, että jokainen näistä menettelytavoista on objektiivisesti perusteltu perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta.
Ne vetoavat kolmenlaisiin perusteluihin, jotka koskevat näiden menettelytapojen välttämättömyyttä tiettyjen tavoitteiden saavuttamiseksi,
niiden yhteensopivuutta meriliikenteen tavanomaisen käytännön kanssa ja niiden yhteensopivuutta Yhdysvaltojen oikeuden kanssa.
1109 Ennen näiden perustelujen tutkimista on korostettava, ettei yhteisön kilpailuoikeudessa ole säädetty mitään poikkeusta määräävän
markkina-aseman väärinkäytön kiellosta. Toisin kuin perustamissopimuksen 85 artiklassa, 86 artiklassa ei anneta määräävässä
markkina-asemassa oleville yrityksille oikeutta hakea yksittäispoikkeusta väärinkäyttöä merkitseville menettelytavoilleen
(asia 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro, tuomio 11.4.1989, Kok. 1989, s. 803, Kok. Ep. X, s. 21, 32 kohta
ja edellä 568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomion 152 kohta). Oikeuskäytännön mukaan määräävässä markkina-asemassa
olevilla yrityksillä on erityinen velvollisuus olla toiminnallaan rajoittamatta toimivaa ja vääristymätöntä kilpailua yhteismarkkinoilla
(edellä 337 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 57 kohta ja edellä 152 kohdassa mainittu asia Irish Sugar
v. komissio, tuomion 112 kohta). Näin ollen määräävässä asemassa olevien yritysten väärinkäyttöä merkitsevät menettelytavat
ovat poikkeuksetta kiellettyjä.
1110 Kantajien esillä olevissa kanteissa esittämiä perusteluja on arvioitava näiden periaatteiden valossa.
i)  Tiettyjen kyseessä olevien menettelytapojen välttämättömyyttä koskevat perustelut
1111 Kantajat väittävät, että erillisten palvelusopimusten kielto, aikaa koskevat rajoitukset ja vastuulausekkeiden kielto ovat
välttämättömiä asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädetyn ryhmäpoikkeuksen kohteena olevien yhdenmukaisten tai yhteisten
kuljetusmaksujen vakauden säilyttämiseksi. Ne väittävät niin ikään, että aikaa koskevat rajoitukset ovat välttämättömiä rahdinantajien
yhdenvertaisuuden takaamiseksi ja hallinnollisen tehokkuuden lisäämiseksi. Kantajat katsovat vielä, että useiden samanaikaisten
sopimusten kielto ja sopimussakkolauseke ovat välttämättömiä ennen kaikkea konferenssin palvelusopimusten yhtenäisyyden säilyttämiseksi.
1112 On kuitenkin korostettava, että koska perustamissopimuksen 86 artiklassa ei säädetä mahdollisuudesta myöntää poikkeusta, väärinkäyttöä
merkitsevät menettelytavat ovat kiellettyjä riippumatta niistä mahdollisesti seuraavista eduista tällaisten menettelytapojen
harjoittajille tai kolmansille osapuolille.
1113 Pitää paikkansa, että oikeuskäytännön mukaan määräävän markkina-aseman olemassaolo ei voi viedä tällaisessa asemassa olevalta
yritykseltä oikeutta suojella kaupallisia intressejään silloin, kun niitä uhataan, minkä vuoksi tällaiselle yritykselle on
kohtuullisessa määrin myönnettävä mahdollisuus toteuttaa kyseisten intressien suojaamiseksi aiheelliseksi katsomiaan toimenpiteitä,
kunhan tällaisen käyttäytymisen tarkoituksena ei kuitenkaan ole tämän määräävän markkina-aseman vahvistaminen ja sen väärinkäyttö
(ks. esim. edellä 853 kohdassa mainittu asia United Brands v. komissio, tuomion 189 kohta; edellä 568 kohdassa mainittu ns.
CEWAL-tapaus, tuomion 108 ja 146 kohta ja edellä 152 kohdassa mainittu asia Irish Sugar v. komissio, tuomion 112 kohta). Tästä
seuraa, että määräävässä asemassa oleva yritys voi vedota perusteluihin, jotka voivat oikeuttaa sen toteuttamat menettelytavat.
1114 Oikeuskäytännössä perustamissopimuksen 86 artiklan osalta hyväksytyt perustelut eivät kuitenkaan saa johtaa poikkeusperusteiden
hyväksymiseen tätä määräystä sovellettaessa. Näiden perustelujen ainoana tarkoituksena on antaa määräävässä asemassa oleville
yrityksille mahdollisuus osoittaa yksinomaan, että näiden menettelytapojen tarkoituksena on kohtuudella suojata niiden kaupallisia
intressejä tiettyjen kolmansien osapuolten toteuttamilta toimilta ja että ne näin ollen eivät todellisuudessa merkitse väärinkäyttöä,
eikä sitä, että kyseessä olevat menettelytavat tuottavat tiettyjä etuja, joiden vuoksi niitä olisi pidettävä hyväksyttävinä.
1115 Esillä olevassa asiassa perusteluilla, joihin kantajat vetoavat, ei pyritä osoittamaan, että kyseessä olevat palvelusopimuksia
koskevat menettelytavat eivät merkitsisi väärinkäyttöä, vaan ainoastaan, että nämä menettelytavat ovat välttämättömiä tiettyjen
etujen saavuttamiseksi, eli yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen vakauden ja konferenssin palvelusopimusten yhtenäisyyden
säilyttämiseksi, rahdinantajien välisen yhdenvertaisuuden noudattamiseksi ja hallinnollisen tehokkuuden lisäämiseksi. Kantajien
perustelut kyseessä olevien konferenssin menettelytapojen välttämättömyydelle eivät liity kolmansien toimintaan, joka uhkaisi
TACA:n kaupallisia intressejä, vaan vaaraan, että TACA:n omat jäsenet rikkovat käyttäytymisellään konferenssin hyväksymiä
sääntöjä, kuten yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen vahvistamisesta tehtyä sopimusta ja konferenssin palvelusopimuksia,
tai estävät niiden tehokkaan toiminnan.
1116 Tästä seuraa, että kantajat pyrkivät näillä perusteluilla todellisuudessa saamaan poikkeuksen kyseessä oleville väärinkäyttöä
merkitseville menettelytavoille sillä perusteella, että nämä menettelytavat ovat välttämättömiä tiettyjen linjakonferenssijärjestelmään
perustuvien etujen saavuttamiseksi.
1117 Vaikka jo tämä peruste yksinään riittää kaikkien kyseessä olevien sääntöjen välttämättömyyttä koskevien perustelujen hylkäämiseen,
on vielä todettava, että vaikka nämä perustelut voitaisiin hyväksyä perustamissopimuksen 86 artiklaa sovellettaessa, kantajat
eivät ole millään tavoin näyttäneet, miten kyseessä olevat menettelytavat ovat välttämättömiä väitettyjen etujen saavuttamiseksi.
1118 Tarkasteltaessa kantajien väitettä välttämättömyydestä säilyttää yhdenmukaisten tai yhteisten kuljetusmaksujen vakaus on todettava,
että pelkästään se, että kyseisten kuljetusmaksujen yhdessä vahvistamiseen sovelletaan asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa
säädettyä ryhmäpoikkeusta, ei voi yksinään oikeuttaa kyseisiä menettelytapoja perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta. Asetuksen
N:o 4056/86  8 artiklan 2 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että perustamissopimuksen 86 artiklaa sovelletaan kyseisen asetuksen
3 artiklan mukaisen ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvien linjakonferenssien menettelyihin (edellä 568 kohdassa mainittu
ns. CEWAL-tapaus, tuomion 64 kohta). Toisaalta kyseisen asetuksen 3 artiklassa säädetyn ryhmäpoikkeuksen vaikutukset eivät
voi sen täysin poikkeuksellisen luonteen vuoksi ulottua sen soveltamisalan ulkopuolelle (ks. vastaavasti edellä 196 kohdassa
mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 254 kohta).
1119 Kantajat eivät sitä suuremmalla syyllä voi vedota välttämättömyyteen olla rikkomatta konferenssin palvelusopimuksia oikeuttaakseen
perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta kyseessä olevat kilpailua rajoittavat menettelytavat, kun otetaan huomioon, että
konferenssin palvelusopimukset eivät jäljempänä 1381─1385 kohdassa selostettavilla perusteilla kuulu asetuksen N:o 4056/86
3 artiklassa säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan. Sopimussakkolausekkeen osalta on myös huomattava, että vaikka asetuksen
N:o 4056/86 kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan, kuten kantajat perustellusti huomauttavat, että linjakonferenssin
jäsenet voivat sopia oikeudesta ”määrätä seuraamuksia [rahdinantajille], jotka sopimattomin keinoin kiertävät konferenssien
niille myöntämien alennusten, alennettujen kuljetusmaksujen tai palkkioiden vastineeksi vaadittua lojaliteettivelvoitetta”,
yhdessäkään kyseisen asetuksen säännöksessä ei velvoiteta konferenssia vahvistamaan sopimussakkoja tietylle tasolle. Riidanalaisen
päätöksen 556 perustelukappaleesta ilmenee, että vain sopimussakon määrää, sellaisena kuin TACA:n osapuolet ovat sen vahvistaneet,
eli 250 USD:n summaa TEU:ta kohden, on pidetty kyseisessä päätöksessä määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä.
1120 Tarkasteltaessa väitettä, jonka mukaan on välttämätöntä varmistaa rahdinantajien välinen yhdenvertaisuus ja lisätä hallinnollista
tehokkuutta, voidaan vain todeta, että kun otetaan huomioon määräävässä asemassa olevien yritysten erityinen velvollisuus
olla rajoittamatta kilpailua, niiden on toteutettava menettelytapoja, jotka ovat oikeassa suhteessa saavutettaviin tavoitteisiin.
On ilmiselvää, ettei yksikään TACA:n sisäistä hallinnollista järjestelmää koskeva peruste voi näin ollen oikeuttaa perustamissopimuksen
86 artiklan rikkomista. Myöskään rahdinantajien yhdenvertaisuuden varmistamisen välttämättömyyttä koskevan perusteen osalta
kantajat eivät voi vedota aikomukseensa olla rikkomatta perustamissopimuksen 86 artiklaa, jonka c alakohdassa kielletään määräävässä
asemassa olevia yrityksiä soveltamasta kauppakumppaneihinsa syrjiviä ehtoja, oikeuttaakseen perustamissopimuksen 86 artiklan
rikkomisen muulla tavalla.
1121 Kantajat eivät voi missään tapauksessa vedota siihen, että tietyt TACA:n osapuolet saattaisivat laiminlyödä yhdenmukaisten
tai yhteisten kuljetusmaksujen vahvistamisesta tehtyyn sopimukseen tai konferenssin palvelusopimuksiin perustuvia velvoitteitaan,
perustellakseen perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta menettelytapoja, joiden tarkoituksena on estää tällaiset laiminlyönnit.
Pelkästään se, että jos kuljetusmaksujen vahvistamista koskevaa sopimusta ja konferenssin palvelusopimuksia noudatetaan, kyseessä
olevista palvelusopimuksia koskevista menettelytavoista ei ole enää mitään hyötyä, riittää osoittamaan, etteivät nämä menettelytavat
ole välttämättömiä (ks. vastaavasti edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 389 kohta).
1122 Näin ollen kyseisillä palvelusopimuksia koskevilla menettelytavoilla saataviin etuihin liittyvät perustelut on hylättävä.
ii)  Perustelut, joiden mukaan tietyt kyseessä olevat menettelytavat ovat meriliikenteen tavanomaisen käytännön mukaisia
1123 Kantajat väittävät, että erillisten palvelusopimusten kielto ja aikaa koskevat rajoitukset ovat alan tavanomaisen käytännön
mukaisia.
1124 On kuitenkin korostettava, että toiminta ei lakkaa merkitsemästä väärinkäyttöä pelkästään sillä perusteella, että se on tietyllä
alalla yleisesti noudatetun käytännön mukainen, sillä 86 artiklalla ei olisi muutoin merkitystä. Perustamissopimuksen 86 artiklassa
tarkoitetussa määräävässä asemassa olevilla yrityksillä on erityinen velvollisuus olla toiminnallaan rajoittamatta toimivaa
ja vääristymätöntä kilpailua relevanteilla markkinoilla (edellä 337 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 57
kohta). Toisin kuin kantaja asiassa T-213/98 väittää, tällainen velvollisuus ei rajoitu vain toimintaan, joka voi lujittaa
kyseessä olevan yrityksen määräävää markkina-asemaa tai vähentää jäljellä olevaa kilpailua markkinoilla, sillä perustamissopimuksen
86 artikla ei koske ainoastaan menettelytapoja, jotka voivat rajoittaa toimivaa kilpailua, vaan myös menettelytapoja, jotka
voivat aiheuttaa välitöntä vahinkoa kuluttajille, kuten tässä tapauksessa (edellä 779 kohdassa mainittu asia Europemballage
ja Continental Can v. komissio, tuomion 26 kohta).
1125 Vaikka kaikkien kyseessä olevien palvelusopimuksia koskevien menettelytapojen oletettaisiinkin kuuluvan varustamojen tavanomaiseen
käytäntöön, perustamissopimuksen 86 artiklassa kuitenkin kielletään TACA:n osapuolia toteuttamasta tällaisia menettelytapoja,
kun otetaan huomioon niille asetettu erityinen velvollisuus Atlantin ylittävässä liikenteessä määräävässä asemassa olevana
kollektiivisena yksikkönä, siinäkin tapauksessa, että suurin osa tai jopa kaikki niiden kilpailijoista olisivat noudattaneet
näitä menettelytapoja.
1126 Tätä johtopäätöstä ei kyseenalaista se, että perustamissopimuksen 86 artiklan d alakohdan mukaan lisäsuoritusten asettaminen
sopimuksen syntymisen edellytykseksi on kiellettyä ainoastaan, jos näillä lisäsuorituksilla ”niiden luonteen vuoksi tai kauppatavan
mukaan” ei ole yhteyttä kyseisen sopimuksen kohteeseen. Kauppatavan huomioon ottaminen tässä yhteydessä perustuu tuotteiden
sidonnan käsitteen muodostavien tekijöiden tutkintaan, sillä tällaisten tuotteiden toteaminen edellyttää välttämättä niiden
olosuhteiden määrittämistä, joissa tuotteilla ei ole yhteyttä toisiinsa. Edellä esitetyillä perusteilla tätä kauppatavan huomioon
ottamista ei kuitenkaan voida laajentaa muihin väärinkäyttöä merkitseviin menettelytapoihin niiden oikeuttamiseksi, varsinkaan
silloin, kun näiden menettelytapojen nimenomaisena tarkoituksena on määräävän markkina-aseman vahvistaminen ja sen väärinkäyttö
(edellä 853 kohdassa mainittu asia United Brands v. komissio, tuomion 189 kohta).
1127 Näin ollen kauppatapoja koskevat perustelut on hylättävä.
iii)  Perustelut, joiden mukaan tietyt kyseessä olevat menettelytavat ovat Yhdysvaltojen oikeuden mukaisia
1128 Kantajat väittävät, että sopimussakkojen määrää koskeva lauseke, vastuulausekkeiden kielto, erillisten palvelusopimusten kielto,
konferenssin yhdessä vahvistamien edellytysten soveltaminen erillisiin palvelusopimuksiin ja palvelusopimusten ehtojen vastavuoroinen
paljastaminen ovat Yhdysvaltojen oikeuden mukaisia käytäntöjä.
1129 Esillä olevassa asiassa TACA:han sovelletaan Atlantin ylittävässä liikenteessä toimivana linjakonferenssina sekä yhteisön
kilpailuoikeutta, sellaisena kuin se ilmenee perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklasta, että Yhdysvaltojen oikeutta ja erityisesti
US Shipping Actin säännöksiä. Tästä seuraa, että TACA:n osapuolten on varmistettava, että niiden markkinakäyttäytyminen on
paitsi yhteisön kilpailuoikeuden mukaista, myös Yhdysvaltojen oikeuden mukaista.
1130 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 85 ja 86 artikla koskevat ainoastaan yritysten omasta aloitteestaan
toteuttamia kilpailunrajoituksia. Jos kilpailua rajoittavan menettelyn käytöstä määrätään kansallisessa lainsäädännössä tai
siinä luodaan sellaiset oikeudelliset puitteet, jotka itsessään poistavat mahdollisuuden yritysten väliseen kilpailuun, perustamissopimuksen
85 ja 86 artiklaa ei sovelleta. Tällaisessa tilanteessa kilpailunrajoitus ei johdu ─ kuten näissä määräyksissä edellytettään
─ yritysten itsenäisestä menettelystä. Perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklaa voidaan sitä vastoin soveltaa, jos osoittautuu,
että kansallisen lainsäädännön mukaan on mahdollista, että yritykset estävät, rajoittavat tai vääristävät kilpailua itsenäisellä
menettelyllään (yhdistetyt asiat C-359/95 P ja C-379/95 P, komissio ja Ranska v. Ladbroke Racing, tuomio 11.11.1997, Kok.1997,
s. I-6265, 33 kohta; asia C-198/01, Consorzio Industrie Fiammiferi, tuomio 11.9.2003, 52─55 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa;
asia C-207/01, Altair Chimica SpA, tuomio 11.9.2003, 30, 35 ja 36 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; asia
T-111/96, ITT Promédia v. komissio, tuomio 17.7.1998, Kok. 1998, Kok. II-2937, 96 kohta; edellä 152 kohdassa mainittu asia
Irish Sugar v. komissio, tuomion 130 kohta; T-513/93, Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali v. komissio, tuomio
30.3.2000, Kok. 2000, s. II-1807, 58 ja 59 kohta ja asia T-154/98, Asia Motor France ym. v. komissio, tuomio 26.10.2000, Kok.
2000, s. II-3453, 78─91 kohta). Näin ollen siinä tilanteessa, että kansallisella lailla ainoastaan mahdollistetaan se, että
yritykset toimivat itsenäisesti kilpailunvastaisella tavalla, tai kannustetaan tällaiseen toimintaan taikka helpotetaan sitä,
yrityksiin voidaan soveltaa perustamissopimuksen kilpailusääntöjä (ks. mm. yhdistetyt asiat 89/85, 104/85, 114/85, 116/85,
177/85, 117/85 ja 125/85─129/85, Ahlström v. komissio, tuomio 27.9.1988, Kok.1988, s. 5193, Kok. Ep. IX, s. 671, 20 kohta
ja em. asia Consorzia Industrie Fiammiferi, tuomion 56 kohta).
1131 Sikäli kuin kantajat väittävät tiettyjen edellä mainittujen menettelytapojen olevan sallittuja tai jopa suositeltuja Yhdysvaltojen
oikeudessa, on siis todettava, ettei tällä seikalla itsessään ole mitään merkitystä sovellettaessa perustamissopimuksen 86
artiklaa kyseisiin menettelytapoihin, sillä tällaisessa tapauksessa TACA:n osapuolet säilyttävät mahdollisuuden mukauttaa
käyttäytymistään noudattaakseen sekä yhteisön kilpailuoikeutta että Yhdysvaltojen oikeutta.
1132 Näin ollen siihen, että sopimussakkolauseke on lainmukainen Yhdysvaltojen oikeudessa, ei voida vedota kyseisen lausekkeen
perustelemiseksi perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta, varsinkaan kun riidanalaisen päätöksen 556 perustelukappaleesta
ilmenee, että vain TACA:n osapuolten vahvistamien sopimussakkojen määrää eikä tällaista lauseketta sinänsä on pidetty kyseisessä
päätöksessä määräävän aseman väärinkäyttönä.
1133 Samoin vastuulausekkeita koskevan kantajien väitteen hylkäämiseksi riittää kun todetaan, että kantajat vain väittävät, että
Yhdysvaltojen oikeuskäytännön mukaan vastuulausekkeet voivat sisältää kilpailua rajoittavia vaikutuksia, minkä vuoksi niiden
kieltäminen on sallittua mutta siihen ei velvoiteta.
1134 Erillisten palvelusopimusten osalta asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että erillisten palvelusopimusten kiellon kumoaminen
vuonna 1996 oli seurausta FMC:n 4.4.1995 antamasta määräyksestä, jolla FMC päätti Yhdysvalloissa aloitetun menettelyn TACA:n
menettelytavoista ja erityisesti sen tariffin kohtuuttomista kuljetusmaksuista sen jälkeen, kun TACA oli suostunut palauttamaan
vuoden 1995 tariffin maksut vuoden 1994 tasolle. Tässä määräyksessä todetaan seuraavaa:
─ ─ riidan sovintoehdotus hyväksytään edellyttäen, että TACA-sopimusta muutetaan lisäämällä siihen uusi 14 artiklan 4 kohta,
joka kuuluu seuraavasti:
Sanotun kuitenkaan rajoittamatta 14 artiklan 3 kohdan soveltamista, kukin osapuoli voi erikseen tai yhdessä toisen osapuolen
tai toisten osapuolten kanssa tehdä erillisen sopimuksen minkä tahansa rahdinantajan tai rahdinantajien yhdistyksen kanssa
kuljettaakseen lastia liikenteessä, edellyttäen, että tämä sopimus
─ ─
i)  alkaa aikaisintaan 1.1.1996 ja päättyy viimeistään 31.12.1996 ─ ─
ii)  on 14 artiklan 2 kohdan a─h alakohdassa vahvistettujen suuntaviivojen mukainen.”
1135 Kantajat väittävät, että FMC:n määräys ei osoita erillisten palvelusopimusten kiellon vuosina 1994 ja 1995 olleen Yhdysvaltojen
oikeuden vastainen, sillä tässä määräyksessä ei estetä TACA:n osapuolia ottamasta kyseistä kieltoa uudelleen käyttöön vuodesta
1997 alkaen.
1136 Pitää paikkansa, kuten kantajat väittävät, että FMC:n määräyksen sanamuodon mukaisesti siinä on määrätty erillisten palvelusopimusten
kiellon kumoamisesta vain vuoden 1996 osalta.
1137 Tällä seikalla ei kuitenkaan ole merkitystä esillä olevan kanneperusteen kannalta. Se osoittaa korkeintaan, että Yhdysvaltojen
oikeudessa annettiin TACA:n osapuolille mahdollisuus kieltää erilliset palvelusopimukset vuosina 1994 ja 1995 tai ottaa tämä
kielto uudelleen käyttöön vuonna 1997. Edellä 1130 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan tällainen seikka ei voi oikeuttaa
kyseessä olevaa menettelytapaa perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta, sillä mikään ei estänyt sitä, että TACA:n osapuolet
eivät olisi määränneet tällaista kieltoa vuosina 1994 ja 1995 tai ottaneet sitä uudelleen käyttöön vuodesta 1997.
1138 On selvää, että TACA:n osapuolet ovat pitäneet erillisten palvelusopimusten kiellon kumottuna vuoden 1996 jälkeen, mikä riittää
itsessään osoittamaan, ettei kyseinen kielto ollut välttämätön Yhdysvaltojen oikeuden noudattamiseksi.
1139 Tämän vuoksi kantajat eivät voi vedota FMC:n määräykseen perustellakseen objektiivisesti erillisten palvelusopimusten kieltoa
vuodesta 1996.
1140 Siltä osin kuin kantajat väittävät, että kyseessä olevat menettelytavat perustuvat Yhdysvaltojen oikeudessa asetettuihin velvoitteisiin,
ottaen huomioon TACA:n osapuolten edellä korostama seikka, jonka mukaan niiden toimintaa Atlantin ylittävässä liikenteessä
säännellään sekä yhteisön kilpailuoikeudessa että Yhdysvaltojen oikeudessa, ei voida pitää poissuljettuna, että yhteisön oikeudessa
kiellettyyn käyttäytymiseen velvoitetaan Yhdysvaltojen oikeudessa, minkä vuoksi yhteisön oikeutta noudattaakseen TACA:n osapuolilla
ei ole muuta vaihtoehtoa kuin rikkoa Yhdysvaltojen oikeutta. Tältä osin on toisaalta huomattava, että asetuksen N:o 4056/86
9 artikla koskee nimenomaisesti tällaisia ristiriitatilanteita kolmannen maan lainsäädännön kanssa. Tämän säännöksen mukaan
tällaisessa tapauksessa komission on neuvoteltava kyseessä olevien kolmansien maiden kanssa sovitellakseen mahdollisuuksien
mukaan kyseessä olevia intressejä.
1141 Esillä olevassa asiassa on kuitenkin aluksi määritettävä, miltä osin kyseessä olevat menettelytavat todellisuudessa perustuvat
TACA:lle laissa asetettuihin velvoitteisiin.
1142 Konferenssin yhdessä vahvistamien sääntöjen soveltamisesta erillisiin palvelusopimuksiin on katsottava kantajien tavoin, että
edellä 1134 kohdassa mainitun FMC:n määräyksen määräysosan sanamuodon mukaisesti TACA:n osapuolet saattoivat tehdä erillisiä
palvelusopimuksia ”edellyttäen”, että ne ovat TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdan määräysten mukaisia, mistä seuraa, että
FMC on paitsi sallinut viimeksi mainittujen sääntöjen soveltamisen erillisiin palvelusopimuksiin, myös velvoittanut siihen.
1143 Arvioitaessa FMC:n määräyksen sisältöä tältä osin on kuitenkin otettava huomioon sen luonne sekä sillä tavoiteltu päämäärä.
1144 FMC:n määräyksen luonteen osalta on korostettava, että se ei ole yleisesti sovellettava ja abstrakti lainsäädäntötoimi vaan
oikeudellinen päätös, jonka tarkoituksena on hyväksyä TACA:n osapuolten ja FMC:n yksiköiden välinen sovintoehdotus FMC:n aloittaman
oikeusriidan lopettamiseksi.
1145 Tästä seuraa, että kyseisessä määräyksessä asetetut velvoitteet eivät perustu täysin kantajista riippumattomiin olosuhteisiin.
Kyseisen määräyksen taustalla on TACA:n osapuolten oma käyttäytyminen, eli kohtuuttomien hintojen soveltaminen rahdinantajien
vahingoksi, ja tämän määräyksen sanamuoto perustuu, kuten kantajien esittämistä asiakirjoista vastauksena ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen ilmenee, FMC:n kanssa käytyihin neuvotteluihin, joihin TACA:n osapuolet ovat osallistuneet.
1146 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että FMC on lisännyt vaatimuksen TACA-sopimuksen
14 artiklan 2 kohdan määräysten soveltamisesta erillisiin palvelusopimuksiin menettelyn loppuvaiheessa edellytyksenä sen käsiteltäväksi
saatetun riidan sovintoehdotuksen hyväksynnälle. Näin ollen komissio on virheellisesti väittänyt istunnossa, että TACA:n yhdessä
vahvistamien sääntöjen soveltamisesta erillisiin palvelusopimuksiin olisi neuvoteltu TACA:n osapuolten ja FMC:n yksiköiden
välillä.
1147 Määräyksen perusteluista ilmenee kuitenkin, että vaikka tästä hyväksymisen edellytyksestä ei ole neuvoteltu TACA:n osapuolten
ja FMC:n välillä, FMC ei silti ole yksipuolisesti määrännyt siitä. FMC on nimenomaisesti asettanut tämän hyväksymisedellytyksen
TACA:n osapuolten hyväksyttäväksi, ja tämä hyväksyntä on toimitettu 9.3.1995 FMC:lle tiedoksi annettuna TACA-sopimuksen muutettuna
versiona. Vaikka tämän hyväksymisedellytyksen hyväksymättä jättäminen asetetussa määräajassa olisi määräyksen mukaan johtanut
oikeusriidan sovintoehdotuksen raukeamiseen, TACA:n osapuolten on katsottava hyväksyneen tämän edellytyksen omasta aloitteestaan
esillä olevat eri intressit huomioon ottaen. Huomattakoon vielä, että oikeusriidan sovintoehdotuksen mahdollinen raukeaminen
ei olisi vaikuttanut aineelliseen lopputulokseen FMC:n menettelyssä kyseessä olevien TACA:n menettelytapojen lainmukaisuudesta.
1148 FMC:n määräyksen tavoitetta tarkasteltaessa on huomattava, että FMC:n asettaman hyväksymisedellytyksen olennaisena tarkoituksena
ei ollut TACA:n sääntöjen soveltaminen erillisiin palvelusopimuksiin, vaan saada kumotuksi TACA:n asettama kielto tehdä tällaisia
sopimuksia, ja sillä vastattiin siten riidan sovintoehdotuksen julkaisemisen jälkeen ilmaistuun rahdinantajien huoleen siitä,
että TACA:n osapuolet kompensoivat vuoden 1995 tariffin kuljetusmaksujen alennukset kohtuuttomilla tariffin korotuksilla vuonna
1996. FMC:n mukaan erillisten palvelusopimusten johdosta lisääntynyt kilpailu liikenteessä oli omiaan viemään TACA:n osapuolilta
tämän mahdollisuuden.
1149 Tämän tavoitteen valossa FMC on halunnut TACA:n sääntöjä sovellettavan erillisiin palvelusopimuksiin pikemminkin sen vuoksi,
että TACA:n asiakkaat voisivat tehdä erillisiä palvelusopimuksia samoin edellytyksin kuin konferenssin palvelusopimuksia,
eikä niinkään harkittuna tavoitteena. Määräyksen yhdenkään perustelun nojalla ei voida katsoa, että FMC olisi pitänyt TACA:n
yhdessä vahvistamien sääntöjen soveltamista erillisiin palvelusopimuksiin välttämättömänä tavoitteen saavuttamiseksi ja että
TACA:n osapuolten jättäessä nämä säännöt soveltamatta välttämättä rikottaisiin kyseistä määräystä. Kuten väliintulija on perustellusti
huomauttanut istunnossa, päätöksestä 2003/68/EY ja etenkin sen 24 perustelukappaleen 2 kohdasta ja 64 perustelukappaleesta
ilmenee, että muutettu TACA-sopimus ei enää millään tavoin rajoita TACA:n osapuolten oikeutta tehdä rahdinantajien kanssa
erillisiä palvelusopimuksia kyseisten sopimusten osapuolten vapaasti sopimin ehdoin.
1150 Kaikilla näillä perusteilla on katsottava, että FMC:n määräyksessä ei velvoitettu kantajia soveltamaan TACA:n sääntöjä erillisiin
palvelusopimuksiin vuodesta 1996 alkaen. Näin ollen kantajien tältä osin esittämä väite perustuu virheelliseen olettamukseen
ja on sen vuoksi hylättävä.
1151 Palvelusopimusten ehtojen vastavuoroisen paljastamisen osalta riidanalaisen päätöksen 498 perustelukappaleesta, johon 551
perustelukappaleessa viitataan, sekä 552 perustelukappaleesta ilmenee komission toteaman väärinkäytön liittyvän siihen, että
TACA:n osapuolet ilmoittivat erillisten palvelusopimusten tekemisestä ja näiden sopimusten sisällöstä varustamoille, jotka
eivät olleet TACA:n osapuolia.
1152 Asianosaisten kesken on kuitenkin selvää, että US Shipping Actin nojalla TACA:n osapuolilla on velvollisuus ilmoittaa erillisistä
palvelusopimuksistaan FMC:lle, jolle on myös toimitettava yhteenveto näiden sopimusten ”keskeisistä ehdoista” eli tosiseikkojen
tapahtuma-aikaan voimassa olleen lainsäädännön mukaan ehdoista, jotka koskevat lähtö- ja määräsatamia tai maantieteellisiä
alueita, kyseessä olevaa tavaraa tai kyseessä olevia tavaroita, lastin vähimmäismäärää, linjaliikennemaksuja, kestoa, palvelua
koskevia sitoumuksia ja sopimussakkoja. Tämän jälkeen FMC julkaisee tämän yhteenvedon. Komissio ei kiistä sitä, että tämä
yhteenveto kattaa kaiken ”keskeisiin ehtoihin” sisältyvän olennaisen tiedon siten, että yleisöllä ─ mukaan luettuna paitsi
rahdinantajat, myös kaikki TACA:n osapuolet ─ on mahdollisuus kyseisten ehtojen julkaisemisen jälkeen tutustua niiden sisältöön.
Kuten komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 112 perustelukappaleessa, TACA:n osapuolilla on Yhdysvaltojen lainsäädännön
nojalla velvollisuus tarjota samoja ehtoja kaikille samassa tilanteessa oleville rahdinantajille.
1153 Näissä olosuhteissa on todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, kyseessä olevaa menettelytapaa ei edellytetä Yhdysvaltojen
oikeudessa. Yhdysvaltojen oikeudessa ei nimittäin velvoiteta TACA:n osapuolia paljastamaan toisilleen erillisten palvelusopimusten
tekemistä ja niiden sisältöä vaan siinä asetetaan vain velvollisuus ilmoittaa näistä sopimuksista FMC:lle, joka julkaisee
tämän jälkeen yhteenvedon niiden ”keskeisistä ehdoista”.
1154 On kuitenkin huomattava, että koska tällainen yhteenveto julkaistaan Yhdysvalloissa, erillisten palvelusopimusten ”keskeiset
ehdot” ovat julkista tietoa. Tässä yhteydessä TACA:n osapuoliin ei pitäisi kohdistua riidanalaisen päätöksen 552 perustelukappaleessa
esitettyä komission arvostelua tällaisten tietojen vastavuoroisesta ”paljastamisesta”. ”Keskeisten ehtojen” sisällön julkaisemisen
vuoksi TACA:n osapuolten välinen tiedonanto niiden erillisten palvelusopimusten tekemisestä ja sisällöstä on julkisten tietojen
vaihtoa. Oikeuskäytännön mukaan tällaisella tietojenvaihtojärjestelmällä ei voida rikkoa perustamissopimuksen kilpailusääntöjä
(ks. mm. asia T-35/92, Deere v. komissio, tuomio 27.10.1994, Kok. 1994, s. II-957, Kok. Ep. XVI, s. II-131, 81 kohta; pysytetty
yhteisöjen tuomioistuimen 28.5.1998 antamalla tuomiolla asiassa C-7/95 P, Deere v. komissio, Kok. 1998, s. I-3111, 89 ja 90
kohta).
1155 Vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin komissio on kuitenkin väittänyt, että TACA:n
osapuolet paljastivat toisilleen muita kuin US Shipping Actin nojalla julkaistavia tietoja. Komissio, jota kuultiin tästä
istunnossa, on kuitenkin myöntänyt, että ainoa erillisiä palvelusopimuksia koskeva ehto, jota ei pidä julkaista Yhdysvaltojen
oikeuden nojalla ”keskeisenä ehtona”, koskee kyseessä olevan rahdinantajan nimeä tai kyseessä olevien rahdinantajien nimiä.
1156 Huomattakoon kuitenkin, kuten kantajat ovat perustellusti todenneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimittamissaan
kirjelmissä, että TACA:n osapuolet voivat helposti päätellä kyseessä olevan rahdinantajan nimen tai kyseessä olevien rahdinantajien
nimet Yhdysvaltojen lainsäädännön nojalla julkaistuista ”keskeisistä ehdoista”. Koska TACA:n osapuolilla on mahdollisuus tutustua
satama-alueita ja maantieteellisiä alueita, kyseessä olevia tuotteita ja palveluja koskevia sitoumusten kaltaisiin tietoihin
jokaisesta erillisestä palvelusopimuksesta, jonka jokin niistä on tehnyt, niiden väliset lukuiset yhteydet linjakonferenssin
puitteissa huomioon ottaen voidaan kohtuudella katsoa, että ne pystyvät määrittämään, mikä rahdinantaja tai mitkä rahdinantajat
ovat sidottuja kyseisiin palvelusopimuksiin. Komissio ei sitä paitsi ole kiistänyt tätä seikkaa, vaan ainoastaan väittänyt,
että TACA:n osapuolet paljastivat kyseessä olevan rahdinantajan nimen tai kyseessä olevien rahdinantajien nimet ennen ”keskeisten
ehtojen” julkaisemista. Tätä väitettä, joka on esitetty ensimmäisen kerran istunnossa, ei kuitenkaan tue yksikään asiakirja-aineistoon
sisältyvä seikka, minkä vuoksi sitä ei voida pitää toteen näytettynä.
1157 Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisen päätöksen kohteena olevana ajanjaksona kaikki TACA:n osapuolet saattoivat erillisiin
palvelusopimuksiin sisältyvien ”keskeisten ehtojen” julkaisemisen vuoksi Yhdysvaltojen oikeuden nojalla tutustua erillisiin
palvelusopimuksiin, jotka jokin niistä oli tehnyt, sekä kaikkiin näissä sopimuksissa määrättyihin olennaisiin edellytyksiin.
1158 Näissä olosuhteissa on katsottava, että riidanalaisessa päätöksessä on aiheettomasti todettu, että kantajat ovat sopineet
paljastavansa toisilleen tekemänsä erilliset palvelusopimukset ja niiden sisällön.
1159 Tämän vuoksi kantajien väitteet on tältä osin hyväksyttävä.
2.  Riidanalaisen päätöksen perustelut ensimmäisestä väärinkäytöstä
a)  Asianosaisten lausumat
1160 Kantajat ovat esittäneet neljä arvostelua riidanalaisen päätöksen perusteluista siltä osin kuin päätös koskee konferenssin
palvelusopimuksia.
1161 Ensimmäinen arvostelu kohdistuu siihen, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole selitetty, miksi linjakonferenssin jäsenet
eivät saisi määrittää edellytyksiä, joilla ne käyttävät oikeuttaan tehdä konferenssin palvelusopimuksia (”Conference service
contract authority”), vaikka tämän oikeuden käyttäminen sinänsä on yhteisön oikeuden mukaista.
1162 Kantajat toteavat, että vaikka komissio katsoo, että oikeus tehdä konferenssin palvelusopimuksia ei kuulu asetuksen N:o 4056/86
soveltamisalaan, se ei sulje pois mahdollisuutta myöntää sille yksittäispoikkeusta. Kantajat viittaavat tältä osin riidanalaisen
päätöksen 582 perustelukappaleeseen, jossa todetaan, että ”tässä päätöksessä ei vaadita rahdinantajia neuvottelemaan yhteisiä
palvelusopimuksiaan uudelleen eikä siinä aseteta määräaikaa, jonka kuluessa tällainen uudelleen neuvottelu olisi toteutettava”.
Koska linjakonferenssin jäsenet voivat sopia yhdessä konferenssin palvelusopimusten tekemisestä, kantajien mukaan niillä on
tämän seurauksena oltava myös lupa määrittää, millä edellytyksillä ne voivat näitä sopimuksia tehdä. Jos tämä ei ole komission
kanta, sen pitäisi kantajien mielestä esittää perustelut, joiden vuoksi niiden sopimus näistä edellytyksistä merkitsee määräävän
markkina-aseman väärinkäyttöä.
1163 Kantajat kiinnittävät vastauskirjelmässään huomiota komission vastineessa esittämään väitteeseen, jonka mukaan ensimmäinen
väärinkäyttö riidanalaisessa päätöksessä ei koske sopimusta edellytyksistä, joilla konferenssin oikeutta tehdä palvelusopimuksia
voidaan käyttää, vaan erillisten palvelusopimusten (tai yhteisten erillisten palvelusopimusten) tekemiselle asetettuja rajoituksia
joko sellaisinaan tai yhdessä sovittuja edellytyksiä lukuun ottamatta.
1164 Toinen kantajien esittämä arvostelu koskee sitä, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole perusteltu väitettä, jonka mukaan
TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdassa, johon riidanalaisen päätöksen 556 perustelukappaleessa viitataan, asetetut edellytykset
(eli vastuulausekkeet, palvelusopimusten pituus, useiden samanaikaisten sopimusten kielto ja sopimussakkojen määrä) ovat kohtuuttomia
perustamissopimuksen 86 artiklan a alakohdan kannalta. Komissio ei ole selittänyt syitä, joiden vuoksi sopimus konferenssin
palvelusopimusten sisällöstä merkitsee määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä. Näistä ehdoista ei myöskään ole mitään analyysiä
eikä kaupallista ja taloudellista yhteyttä, jossa niistä on sovittu, ole otettu ollenkaan huomioon. Komissio ei liioin ole
selittänyt, mikä merkitys on annettava perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisen yhteydessä suoritetulle arvioinnille,
johon riidanalaisen päätöksen 551 perustelukappaleessa viitataan.
1165 Kolmas kantajien arvostelu kohdistuu siihen, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole esitetty syitä, joiden vuoksi ehdot,
joilla kantajat ovat tarjonneet palveluja, olivat kohtuuttomia. Oikeuskäytännöstä ilmenee kantajien mukaan, että kieltäytyminen
tarjoamasta palveluja merkitsee aseman väärinkäyttöä ainoastaan, jos sitä ei voida objektiivisesti perustella. Riidanalaisessa
päätöksessä ei ole tällaista analyysiä, vaan sen 553 ja 554 perustelukappaleessa vain todetaan, että TACA-sopimuksen 14 artiklaan
sisältyvien sääntöjen vuoksi käytettävissä ei ollut yhtään palvelusopimusta, joka ei olisi näiden sääntöjen mukainen.
1166 Neljäs kantajien esittämä arvostelu koskee sitä, että komissio on vastoin edellä 594 kohdassa mainitussa ns. tasolasitapauksessa
annetussa tuomiossa vahvistettua periaatetta (360 kohta) käyttänyt uudelleen perustamissopimuksen 85 artiklan yhteydessä esittämiään
toteamuksia perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitetun määräävän markkina-aseman päättelemiseksi. Kantajien mukaan päätöksessä
esiin tuotu ensimmäinen väärinkäyttö muodostuu, kuten 551 perustelukappaleessa myönnetään, samasta käyttäytymisestä, jota
on tutkittu 85 artiklan rikkomisen yhteydessä ja jota ”kuvaillaan tarkemmin edellä johdanto-osan 487─502 kappaleessa”. Tästä
viittauksesta seuraa kantajien mukaan, että koska komission mielestä palvelusopimusten ehdoista ei seuraa riittävästi myönteisiä
etuja tuotannon tai palvelujen jakelun parantamisen taikka teknisen tai taloudellisen kehityksen edistämisen kannalta, jotta
ne täyttäisivät 487─502 perustelukappaleessa luetellut yksittäispoikkeuksen myöntämisedellytykset, nämä ehdot merkitsevät
lisäksi väärinkäyttöä ja ovat kohtuuttomia perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta.
1167 Kantajat ovat vastauskirjelmässään väittäneet, että tämä päättely merkitsee oikeudellista virhettä. Ne vetoavat siihen, että
menettelytavan tutkiminen perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen yksittäispoikkeuksen myöntämisedellytysten
kannalta ei voi ilman muuta näyttöä merkitä riittävää perustelua johtopäätökselle, jonka mukaan tämä menettelytapa merkitsee
myös perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä. Koska perustamissopimuksen 85
ja 86 artiklan oikeudelliset soveltamisedellytykset ja taloudelliset tavoitteet ovat erilaiset, pelkkä viittaus perustamissopimuksen
85 artiklan yhteydessä esitettyyn päättelyyn ei voi kantajien mukaan riittää perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitetun
määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä koskevan toteamuksen perusteeksi. Riidanalaisessa päätöksessä (eikä liioin vastineessa)
ei kuitenkaan ole perusteltua selostusta niistä syistä, joiden vuoksi nämä kilpailunrajoitukset merkitsevät perustamissopimuksen
86 artiklan a ja b alakohdassa tarkoitettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.
1168 Kantajat katsovat, että julkisasiamiehen ratkaisuehdotus edellä 595 kohdassa mainitussa ns. CEWAL-tapauksessa, jossa annettiin
tuomio 16.3.2000, ei ole merkityksellinen esillä olevan asian ratkaisun kannalta. Ratkaisuehdotuksensa 28 ja 35 kohdassa julkisasiamies
ei ole tutkinut viittausta perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan osalta esitettyyn päättelyyn, jolla on perusteltu perustamissopimuksen
86 artiklassa tarkoitetun määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä koskevaa toteamusta, vaan aivan toista kysymystä eli sitä,
voiko komissio perustaa tutkimuksensa tosiseikkoihin, jotka voivat merkitä perustamissopimuksen 85 artiklassa tarkoitettua
sopimusta tai yhdenmukaistettua menettelytapaa, osoittaakseen niin kiinteiden taloudellisten yhteyksien olemassaolon, että
yrityksiä voi tutkia yhdessä.
1169 Komissio katsoo ECTU:n tukemana, että riidanalainen päätös on kaikilta näiltä osin riittävästi perusteltu, ja vaatii näin
ollen esillä olevien kanneperusteiden ja väitteiden hylkäämistä.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1170 Esillä olevilla kanneperusteilla ja väitteillä kantajat vetoavat siihen, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole esitetty
syitä, joiden vuoksi konferenssin palvelusopimusten tekemistä koskevan oikeuden harjoittamisen edellytykset ovat perustamissopimuksen
86 artiklan vastaisia. Ne väittävät, että komissio ei ole selostanut oikeudellisesti riittävällä tavalla syitä, joiden vuoksi
ensimmäisen väärinkäytön muodostavat menettelytavat ensinnäkin merkitsevät perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettua
määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä ja toiseksi eivät ole objektiivisesti perusteltuja.
1171 Siltä osin kuin kantajien mukaan päätöksessä ei ole esitetty perusteluja sille, että konferenssin palvelusopimusten tekemistä
koskevan oikeuden harjoittamisen edellytyksiä on pidetty määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä, edellä 1106 ja 1107 kohdassa
on jo todettu konferenssin palvelusopimusten osalta ensimmäisen väärinkäytön perustuvan riidanalaisen päätöksen mukaan siihen,
että TACA:n osapuolet ovat soveltaneet näihin palvelusopimuksiin TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdassa määrättyjä ehtoja,
jotka koskevat riidanalaisen päätöksen 556 perustelukappaleen mukaisesti vastuulausekkeita, palvelusopimusten pituutta, useiden
samanaikaisten sopimusten tekemistä ja sopimussakkojen määrää.
1172 Toisin kuin kantajat väittävät, riidanalaisessa päätöksessä ei näin ollen todeta, että pelkästään konferenssin palvelusopimusten
tekemistä koskevan oikeuden harjoittamisen edellytysten vahvistaminen yhdessä merkitsisi sellaisenaan määräävän markkina-aseman
väärinkäyttöä, vaan ainoastaan, että tiettyjen näiden TACA-sopimuksessa määrättyjen ehtojen soveltaminen merkitsee väärinkäyttöä.
1173 Kantajien väitteellä ei näin ollen ole kohdetta.
1174 Siltä osin kuin kantajien mukaan päätöksessä ei ole perusteltu toteamusta, jonka mukaan ensimmäisen väärinkäytön muodostavat
menettelytavat merkitsevät määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä, ne arvostelevat komissiota siitä, ettei se ole esittänyt
riidanalaisessa päätöksessä syitä perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamiselle kyseisiin menettelytapoihin vaan käyttänyt
uudelleen niitä perusteluja, joiden nojalla se on jättänyt soveltamatta perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohtaa samoihin
menettelytapoihin.
1175 Tällä väitteellään kantajat vain vetoavat, kuten kannekirjelmästä nimenomaisesti ilmenee, perustamissopimuksen 190 artiklan
rikkomiseen siten, että riidanalaista päätöstä ei olisi perusteltu tai että siinä olisi riittämättömät perustelut. Toisin
kuin kantajat ovat istunnossa esittäneet vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen, näin ollen ei voida
hyväksyä, että kantajat pyrkivät tällä väitteellään arvostelemaan komissiota myös virheellisistä perusteluista tältä osin.
Tällaista perustetta, joka koskisi riidanalaisen päätöksen aineellista lainmukaisuutta ja kohdistuisi perustamissopimuksen
soveltamista koskevan oikeussäännön rikkomiseen, ei pidä sekoittaa erilliseen kanneperusteeseen, joka koskee perustelujen
puuttumista tai riittämättömyyttä ja kohdistuu olennaisten menettelymääräysten rikkomiseen (edellä 746 kohdassa mainittu asia
komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 67 kohta). Sikäli kuin vastauskirjelmän sanamuodosta voitaisiin päätellä virheellisiä
perusteluja koskeva kanneperuste, se olisi jätettävä tutkimatta uutena perusteena työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
1176 Kantajien väitteiden perusteltavuutta tutkittaessa on näin ollen tarkistettava ainoastaan, onko riidanalainen päätös perusteltu
riittävästi siltä osin kuin ensimmäisen väärinkäytön muodostavien menettelytapojen on katsottu merkitsevän määräävän markkina-aseman
väärinkäyttöä.
1177 Riidanalaisen päätöksen päätösosan 6 artiklan mukaan ensimmäinen väärinkäyttö on perustunut siihen, että TACA:n osapuolet
ovat tehneet sopimuksen, jolla ne ovat rajoittaneet palvelusopimusten tekemistä ja sopimusten sisältöä. Kuten edellä 1106
ja 1107 kohdassa on todettu, riidanalaisen päätöksen 551─558 perustelukappaleesta ilmenee, että tämän ensimmäisen väärinkäytön
muodostavat ensinnäkin erillisten palvelusopimusten täysi kielto vuosina 1994 ja 1995, ja kun ne hyväksyttiin vuonna 1996,
tiettyjen TACA:n yhdessä vahvistamien ehtojen soveltaminen ja niiden ehtojen vastavuoroinen paljastaminen ja toiseksi konferenssin
palvelusopimusten osalta tiettyjen TACA:n yhdessä vahvistaminen ehtojen soveltaminen.
1178 Toisin kuin kantajat väittävät, komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä perustellut näiden menettelytapojen pitämistä
määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä käyttämällä uudelleen 487─502 perustelukappaleessa esitettyjä perusteluja, joiden
nojalla se on kieltäytynyt myöntämästä perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan perusteella yksittäispoikkeusta näille samoille
menettelytavoille. Riidanalaisen päätöksen 551 perustelukappaleessa, johon kantajat perustavat väitteensä samojen perustelujen
käyttämisestä uudelleen, komissio toteaa ainoastaan seuraavaa:
”Palvelusopimusten merkitystä rahdinantajille tarkastellaan joiltain osin edellä johdanto-osan 122─126 kappaleessa sekä johdanto-osan
472─476 kappaleessa. TACA:n osapuolet ovat sopineet keskenään useista palvelusopimusten sisältöä koskevista rajoituksista
ja aikaisemmin myös siitä, etteivät ne tee erillisiä palvelusopimuksia. Rajoitusten yhtenä tarkoituksena on ollut hintakilpailun
estäminen (ks. johdanto-osan 479 kappale). Rajoituksia kuvaillaan tarkemmin edellä johdanto-osan 487─502 kappaleessa.”
1179 On siis todettava, että tämän perustelukappaleen viimeisen virkkeen sanamuodosta ilmenee, että viittaus 487─502 perustelukappaleeseen
ei koske perusteita yksittäispoikkeuksen myöntämisestä kieltäytymiselle vaan ”tarkempaa kuvausta” TACA:n säännöissä asetetuista
rajoituksista palvelusopimusten sisällölle. Kantajien väitteet samojen perustelujen käyttämisestä uudelleen ovat näin ollen
yksinään tästä syystä perusteettomia.
1180 On kuitenkin vielä tutkittava, sisältääkö riidanalainen päätös perustelut sille, että kyseessä olevien menettelytapojen on
katsottu merkitsevän määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.
1181 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 553 perustelukappaleessa, että sopimus, joka rajoittaa palvelusopimusten tekemistä
ja niiden sisältöä, vastaa kieltäytymistä tarjota palveluja muuten kuin kohtuuttomin ehdoin sekä kuljetuspalvelujen tarjoamisen
rajoittamista, minkä vuoksi tällaiseen sopimukseen on sovellettava perustamissopimuksen 86 artiklan a ja b alakohtaa. Riidanalaisen
päätöksen 554 perustelukappaleessa komissio toteaa, että erillisten palvelusopimusten kiellon seurauksena TACA:n osapuolet
ovat kieltäytyneet tarjoamasta vuonna 1995 ”tietyn varustamon erityisominaisuuksiin perustuvia palveluja”, mikä poisti rahdinantajilta
mahdollisuuden saada ”lisäpalveluja, joita yksittäiset TACA:n osapuolet ehkä olisivat voineet tarjota”. Tiettyjen TACA:n yhdessä
vahvistamien ehtojen soveltamisesta erillisiin palvelusopimuksiin (vuodesta 1996) ja konferenssin palvelusopimuksiin komissio
toteaa samassa perustelukappaleessa, että ”TACA:n osapuolet ovat kieltäytyneet tarjoamasta rahdinantajille meri- ja maakuljetuspalveluja
palvelusopimusten nojalla muuten kuin TACA:n osapuolten yhdessä valitsemien ehtojen pohjalta”. Vastaava ajatus sisältyy riidanalaisen
päätöksen 555 perustelukappaleeseen.
1182 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee näin ollen, että komissio on kyseisessä päätöksessä katsonut, että ensimmäisen väärinkäytön
muodostavat menettelytavat merkitsevät perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä
siitä syystä, että ne ovat kohtuuttomia ja rajoittavat kuljetuspalvelujen tarjoamista, siltä osin kuin näiden menettelytapojen
tarkoituksena on riidanalaisen päätöksen 554 ja 555 perustelukappaleessa esitetyillä perusteilla rajoittaa oikeutta tehdä
palvelusopimuksia ja niiden sisältöä.
1183 Tällainen perustelu, jossa mainitaan, mihin perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettuun väärinkäyttötapaukseen kyseessä
olevat menettelytavat kuuluvat, ja täsmennetään konkreettiset perusteet, joiden vuoksi näitä menettelytapoja pidetään tällaisena
väärinkäyttönä, antaa kantajille riittävät tiedot, jotta ne voivat arvioida, onko päätös asianmukainen, ja mikäli se on virheellinen,
kiistää sen pätevyyden, ja yhteisöjen tuomioistuimet voivat tutkia sen laillisuuden (edellä 548 kohdassa mainittu asia Van
Megen Sports v. komissio, tuomion 51 kohta).
1184 Näin ollen on katsottava, että riidanalainen päätös on tältä osin riittävästi perusteltu.
1185 Esillä oleva väite on tästä syystä hylättävä.
1186 Tarkasteltaessa ensimmäisen väärinkäytön muodostavien menettelytapojen objektiivista perusteltavuutta on korostettava, että
oikeuskäytännön mukaan silloin, kun komissio toteaa yrityksen käyttäneen väärin määräävää markkina-asemaansa, kyseisen yrityksen
on tarvittaessa perusteltava objektiivisilla seikoilla väärinkäyttö, johon sen katsotaan syyllistyneen (asia 395/87, Tournier,
tuomio 13.7.1989, Kok. 1989, s. 2521, Kok. Ep. X, s. 125, 38 kohta).
1187 Kantajat eivät ole vastauksessaan väitetiedoksiantoon esittäneet mitään seikkoja perustellakseen palvelusopimuksiin liittyvän
määräävän markkina-aseman väärinkäytön, johon komissio katsoo väitetiedoksiannossa niiden syyllistyneen.
1188 On selvää, ettei komissiota voida arvostella perusteluvelvollisuuden noudattamisen kannalta siitä, ettei se ole ottanut riidanalaisessa
päätöksessä kantaa seikkoihin, joita ei ole esitetty sille ennen kyseisen päätöksen tekemistä, vaan jotka on esitetty ensimmäisen
kerran esillä olevien kanteiden vaiheessa (ks. vastaavasti edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 426 ja 427
kohta).
1189 Näin ollen kantajien väite on tältä osin hylättävä.
3.  Johtopäätös ensimmäisestä väärinkäytöstä
1190 Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajien ensimmäisestä väärinkäytöstä esittämät kanneperusteet ja väitteet on hyväksyttävä
ainoastaan siltä osin kuin ne koskevat sitä, että TACA:n osapuolet paljastavat toisilleen palvelusopimusten tekemisen ja sisällön.
Muilta osin esillä olevat kanneperusteet ja väitteet on hylättävä.
1191 Näin ollen riidanalaisen päätöksen päätösosan 6 artikla on kumottava siltä osin kuin sitä sovelletaan TACA:n osapuolten tekemien
palvelusopimusten ja niiden sisällön vastavuoroiseen paljastamiseen, ja siten myös kyseisen päätösosan 7 artikla on kumottava
siltä osin kuin siinä velvoitetaan kantajat lopettamaan välittömästi tämä menettelytapa ja vastaisuudessa pidättäytymään kaikesta
toiminnasta, jolla on sama tai samanlainen tarkoitus tai vaikutus.
B  Toinen väärinkäyttö, joka koskee markkinoiden kilpailurakenteen laitonta muuttamista
1192 Kantajat ovat esittäneet neljänlaisia kanneperusteita ja väitteitä riidanalaisessa päätöksessä esitetyistä toista väärinkäyttöä
koskevista arvioinneista. Ensimmäiset koskevat näyttöä toisen väärinkäytön muodostavista menettelytavoista. Toiset koskevat
kyseisten menettelytapojen tuntuvaa vaikutusta. Kolmannet koskevat niiden kestoa. Neljännet koskevat Hanjinin ja Hyundain
joutumista niistä vastuuseen.
1.  Näyttö toisen väärinkäytön muodostavista menettelytavoista
a)  Asianosaisten lausumat
i)  Alustavat toteamukset
1193 Kantajat korostavat aluksi, että riidanalaisen päätöksen mukainen toinen väärinkäyttö perustuu kokonaisuudessaan toteamukseen,
jonka mukaan linjakonferenssi on aktiivisesti kannustanut kahta varustamoa, Hanjinia ja Hyundaita, liittymään TACA:han.
1194 Kantajat toteavat kuitenkin, että komissio kehittää vastineessaan uusia perusteluja, joiden mukaan Hanjinin ja Hyundain liittymistä
TACA:han ympäröineiden tapahtumien (jotka ovat vain esimerkkejä) lisäksi ne olisivat omaksuneet kilpailun poistamiseen tähtäävän
”politiikan” ja ilmaisseet ”pyrkimyksen” tarjota kannustimia markkinoiden kilpailurakenteen muuttamiseksi.
1195 Kantajat väittävät, että perustamissopimuksen 86 artiklaa ei voida soveltaa tällaisiin olosuhteisiin ja että edellä 779 kohdassa
mainitussa asiassa Europemballage ja Continental Can vastaan komissio annettu tuomio, johon komissio perustaa riidanalaisen
päätöksen 559 ja 560 perustelukappaleen, ei anna oikeutta soveltaa perustamissopimuksen 86 artiklaa TACA:n jäsenten politiikkaan
tai pyrkimyksiin. Kantajien mukaan ilman näyttöä siitä, että uutta tulokasta olisi painostettu liittymään linjakonferenssiin,
on katsottava, että viimeksi mainittu on liittynyt konferenssiin omien kaupallisten intressiensä perusteella. Kantajat väittävät,
että toisin kuin edellä mainitussa asiassa kyseessä olleen kaltaisessa keskittymätapauksessa, linjakonferenssin jäsenet voivat
vapaasti kilpailla hinnoilla tai muutoin ja luopua konferenssista sovitun irtisanomisajan kuluttua. Kantajat toteavat, että
jos uusien jäsenten liittyminen konferenssiin merkitsee vakavaa puuttumista kilpailurakenteeseen, komissiolla on oikeus peruuttaa
ryhmäpoikkeus asetuksen N:o 4056/86  7 ja/tai 8 artiklan nojalla.
1196 Kantajat huomauttavat vielä, että komissio ei ole selittänyt, miten kilpailun poistamiseen tähtäävällä ”politiikalla” ja ”pyrkimyksellä”
tarjota varustamoille kannustimia, jotta ne aloittaisivat Atlantin ylittävässä liikenteessä TACA:n osapuolina, on ollut kielteisiä
vaikutuksia markkinoille. Kantajien mukaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että määräävän markkina-aseman
väärinkäyttö on objektiivinen käsite, jolla tarkoitetaan menettelytapoja, jotka voivat aiheuttaa kuluttajille vahinkoa tai
vahingoittaa markkinoiden kilpailurakennetta (edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 91
kohta; edellä 779 kohdassa mainittu asia Europemballage ja Continental Can v. komissio, tuomion 26 kohta ja edellä 346 kohdassa
mainittu asia BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomion 70 kohta). Kantajat katsovat joka tapauksessa, että komissio
ei ole esittänyt näyttöä siitä, että TACA:n kilpailun poistamiseen tähtäävä politiikka olisi vaikuttanut kilpailun rakenteeseen.
1197 Kantaja asiassa T-213/98 huomauttaa, että linjakonferensseihin liittyminen tai niistä vetäytyminen ei ole mitenkään poikkeuksellista.
Kantaja katsoo, että komission analyysi voi esillä olevassa asiassa vaikuttaa siten, että linjakonferenssien jäsenten lukumäärä
”jäädytetään” nykyiselle tasolle, vastoin asetuksen N:o 4056/86 tavoitteita. Lisäksi kantaja muistuttaa, että Yhdysvaltojen
oikeudessa säänneltyjen avointen linjakonferenssien on hyväksyttävä kaikki uudet jäsenet, kun taas suljettujen konferenssien
on Unctadin käytännesääntöjen 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti hyväksyttävä uudet jäsenet, jotka täyttävät tietyt objektiiviset
edellytykset.
1198 Kantaja arvostelee komissiota siitä, että se ei ole riidanalaisessa päätöksessä selvästi yksilöinyt väärinkäyttönä pitämäänsä
käyttäytymistä. Kantajan mukaan riidanalaisen päätöksen 5 artiklan perusteella voidaan päätellä, että väitetty määräävän markkina-aseman
väärinkäyttö johtuu joko Hanjinin ja Hyundain liittymisestä TACA:n jäseniksi tai kantajien toimenpiteistä, joilla ne ovat
kannustaneet näitä kahta varustamoa liittymään TACA:han, taikka molemmista.
1199 Kantaja pitää ensin mainittua olettamusta periaatteelliselta kannalta virheellisenä, sillä linjakonferenssien ei voida katsoa
olevan samalla velvollisia lain nojalla hyväksymään kaikkia uusia jäseniä ja näin toimiessaan käyttävän väärin asemaansa.
Kantaja muistuttaa, että toimiakseen asetuksen N:o 4056/86 mukaisesti markkinoiden vakauttajina linjakonferensseilla on oltava
riittävän suuri markkinaosuus. Kantaja väittää tosiseikkoja tarkastellessaan, että Hanjinin ja Hyundain kaltaisten varustamojen
liittyminen ei ole voinut vääristää tuntuvasti kilpailua, sillä niiden yhteenlaskettu markkinaosuus tuskin ylittää yhtä prosenttia.
Komissio ei sitä paitsi voi päätellä siitä, että näiden kahden varustamon liittyminen on poistanut ”tällaisen kilpailun” (566
perustelukappale), että TACA:lla olisi ollut aikomus poistaa hintakilpailu. Kantaja tuo vielä esille, että tämän jälkeen markkinoille
on tullut itsenäisiä varustamoja.
1200 Kantaja täsmentää, että toinen olettamus edellyttää loogisesti, että Hyundain ja Hanjinin liittyminen ei ole sinänsä ennakkoedellytys
määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä koskevalle toteamukselle. Kantaja katsoo, että komissio ei selitä tässä olettamuksessa,
miten väitetyt kannustimet ovat muuttaneet markkinarakennetta. Komissio ei sitä paitsi pidä mitenkään merkityksellisenä näiden
kannustimien muotoa. Kantaja ihmettelee, että jos linjakonferenssien kannustimet liittymisten lisäämiseksi ovat väärinkäyttötapauksia,
miten linjakonferenssit voivat lisätä jäsentensä lukumäärää ja silti taata jäsenilleen ja liikenteessä yleensä asetuksessa
N:o 4056/86 säädetyt edut.
1201 Kantaja katsoo, että edellä esitetyt huomautukset soveltuvat samanaikaisesti kolmanteen olettamukseen.
1202 Vastauskirjelmässään kantaja toistaa muiden kantajien väitteet, joiden mukaan komissio on muuttanut toisen väärinkäytön luonnetta.
Kantajan mukaan komissio ei ole esittänyt mitään yksityiskohtaista näyttöä TACA:n osapuolten politiikasta tai pyrkimyksestä
poistaa kilpailu eikä se ole esittänyt väitteensä tueksi yhtäkään asiakirjaa. Kantaja vakuuttaa, ettei se ole harjoittanut
tällaista politiikkaa eikä sillä ole ollut tällaista pyrkimystä, ja muistuttaa liittyneensä TACA:han vähän ennen Hanjinia.
Kantaja vaatii, että komission uusi väite on joka tapauksessa hylättävä pelkästään siitä syystä, ettei kyse ole riidanalaisen
päätöksen 5 artiklassa todetusta väärinkäytöstä.
1203 Komissio korostaa, että kantajien syyksi luettu toinen väärinkäyttö on äärimmäisen vakava, sillä sen tarkoituksena on ollut
poistaa mahdollinen kilpailu kannustamalla mahdollisia kilpailijoita aloittamaan toimintansa markkinoilla TACA:n osapuolina.
Komissio täsmentää, että Hanjinin ja Hyundain linjakonferenssiin liittymistä ympäröineet tapahtumat ovat vain esimerkkejä
TACA:n osapuolten harjoittamasta politiikasta. Komissio huomauttaa, että riidanalaisessa päätöksessä esitetään muita esimerkkejä
TACA:n kannustimista mahdollisille kilpailijoille, jotka eivät rajoitu Hanjiniin ja Hyundaihin, eli kaksoishinnoittelua koskevat
sopimukset ja se, että järjestäytyneet TAA:n jäsenet eivät kilpailleet tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten kanssa
(565 perustelukappale). Vaikka kantajat kykenisivät osoittamaan, että linjakonferenssi ei ollut kannustanut Hyundaita ja Hanjinia
liittymään TACA:han, tämä ei kuitenkaan riittäisi osoittamaan vääräksi riidanalaiseen päätökseen sisältyvää toista väärinkäyttöä
koskevaa toteamusta.
1204 Komissio väittää, että avointen linjakonferenssien periaate ei estä konferenssin jäseniä hakemasta FMC:ltä poikkeusta velvollisuudesta
hyväksyä kaikki uudet jäsenet, jos uusi jäsen ei aio käyttää omia aluksiaan liikenteessä. Komissio tulkitsee asetusta N:o
4056/86 Unctadin linjakonferenssisääntöjen valossa siten, että siinä sallitaan suljetut linjakonferenssit (velvoittamatta
niihin). Kuitenkin yksi näissä säännöissä sallittu peruste kieltäytyä hyväksymästä uutta jäsentä on se, että tämä uusi jäsen
ei tuo liikenteeseen omia aluksiaan. Koska TACA-sopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa lainataan sanatarkasti Unctadin sääntöjä
uusien jäsenten hyväksymisedellytysten kuvaamisen osalta, komission mukaan on aiheellista tuoda esille, että TACA:n uudet
osapuolet, kuten Hyundai ja Hanjin, ovat aloittaneet liikenteessä ottamatta siinä käyttöön omaa aluskantaansa.
1205 Komissio katsoo joka tapauksessa, ettei avointen linjakonferenssien periaatteella ole merkitystä tässä tapauksessa, sillä
riidanalaisessa päätöksessä ei todeta, että TACA:n osapuolet olisivat käyttäneet väärin asemaansa hyväksyessään uusia jäseniä.
Komission mukaan voi olla tilanteita, joissa linjakonferenssilla on niin vahva asema, että mikä tahansa sen jäsenmäärän lisääminen
voisi merkitä määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä. Tästä ei kuitenkaan ole kyse esillä olevassa asiassa. Riidanalaisessa
päätöksessä todetaan ainoastaan, että TACA:n osapuolet ovat toimineet tavalla, jonka nimenomaisena tarkoituksena on ollut
vääristää mahdollista kilpailua kannustamalla sellaisia varustamoja liittymään TACA:han, jotka muutoin olisivat toimineet
itsenäisinä laivanvarustajina. Tämä strategia tuo mieleen TAA-tapauksessa kyseessä olleen kaksoishinnoitteluun perustuvan
tariffin.
1206 ECTU väittää, että itsenäisten kilpailijoiden markkinoille tulon estäminen tai viivyttäminen on yksi vakavimpia määräävän
markkina-aseman väärinkäyttötapauksia, sillä se voi vaikuttaa kilpailurakenteeseen estämällä toimivan kilpailun esiintymisen.
1207 ECTU väittää, että komission lähestymistapa on yhteisöjen tuomioistuinten oikeuskäytännön mukainen. Tämä väliintulija huomauttaa,
että yhteisöjen tuomioistuin on jo edellä 779 kohdassa mainitussa asiassa Europemballage ja Continental Can vastaan komissio
antamassaan tuomiossa katsonut, että toiminta, joka johtaa määräävän markkina-aseman vahvistumiseen, kuuluu perustamissopimuksen
86 artiklan soveltamisalaan, koska se voi vahingoittaa toimivan kilpailun rakenteita. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan määräävässä
asemassa olevan yrityksen tässä tarkoituksessa käyttämillä ”keinoilla ja menettelyillä” ei ole juurikaan merkitystä. ECTU
toteaa, että yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat ns. CEWAL-tapauksessa antamissaan edellä
mainituissa tuomioissa vahvistaneet nämä periaatteet soveltaessaan kilpailusääntöjä merikuljetuksiin (edellä 595 kohdassa
mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 16.3.2000, 112, 113 ja 114 kohta ja edellä 568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio
8.10.1996, 106 ja 107 kohta).
1208 ECTU:n mukaan on jokseenkin merkityksetöntä, että kyseessä oleva käyttäytyminen ei johda määräävässä asemassa olevan yrityksen
markkinaosuuden lisäkasvuun tai sen pienenemiseen (edellä 568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomion 77 kohta). Jos TACA
ei olisi käyttänyt väärin määräävää markkina-asemaansa, kilpailu olisi ollut toimivampaa ja TACA:n asema vähäisempi. ECTU
pitää niin ikään vähämerkityksisenä sitä, että rahdinantajat ovat pyytäneet toteuttamaan tiettyjä väärinkäyttöä merkitseviä
menettelytapoja (eli kaksoishinnoitteluun perustuvia sopimuksia). Väliintulijan mukaan tämä väite on tosiseikkoihin perustumaton,
minkä lisäksi siihen, että määräävässä asemassa olevat yritykset ovat neuvotelleet kilpailua rajoittavasta hintapolitiikasta
vastauksena kuluttajien pyyntöihin, ei voida vedota puolustautumisperusteena, kun aikomuksesta käyttää määräävää markkina-asemaa
väärin on esitetty näyttöä (ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä 19 päivänä joulukuuta
1990 tehty päätös 91/300/ETY (IV/33.133-D, Kalsinoitu sooda ─ ICI) (EYVL 1991, L 152, s. 40).
1209 Väliintulija korostaa, että asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa säädetyllä poikkeuksella on laaja soveltamisala, sillä siinä
sallitaan hintojen vahvistaminen yhdessä määräämättömäksi ajaksi. Näissä olosuhteissa se väittää, että komission on tutkittava
huolella tällaisten laillistettujen kartellien osapuolten toimintaa tarkistaakseen, että tällaisen poikkeuksen edellytykset
täyttyvät kaikkina ajankohtina ja että osapuolet eivät käytä määräävää markkina-asemaa väärin.
ii)  Hanjiniin ja Hyundaihin kohdistetut erityiset toimenpiteet
1210          Kantajien ensimmäinen väite koskee sitä, että toisin kuin riidanalaisen päätöksen 563 ja 564 perustelukappaleessa todetaan,
Hanjinin ja Hyundain aloittamiseen Atlantin ylittävässä liikenteessä liittyvät tapahtumat ja TACA:n ja muiden toimijoiden
väliset yhteydet, jotka koskivat näiden toimijoiden mahdollista aloittamista tässä liikenteessä, ovat ristiriidassa väärinkäyttöä
koskevan toteamuksen kanssa, koska ne osoittavat, että TACA:n osapuolet eivät ole kannustaneet mahdollisia kilpailijoita aloittamaan
Atlantin ylittävässä liikenteessä liittymällä TACA:han.
1211 Kantajat korostavat, että hyväksyessään Hanjinin ja Hyundain linjakonferenssiin TACA:n jäsenet ovat noudattaneet tarkasti
Yhdysvaltojen oikeuden mukaisia velvoitteitaan. Ne väittävät, että US Shipping Actin 5 §:n b momentin mukaan TACA on ”avoin”
linjakonferenssi, joka sallii uusien jäsenten liittymisen TACA-sopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa mainituin kohtuullisin
perustein, jotka eivät ole syrjiviä. Kantajat ovat väitteensä tueksi liittäneet FMC:n entisen pääneuvonantajan Bennerin lausunnon,
jossa tämä ilmoittaa, ettei hänen tiedossaan ole yhtään seikkaa tai ennakkotapausta, joka tukisi komission vastineeseen sisältyvää
väitettä siitä, että kantajat olisivat voineet pyytää FMC:ltä lupaa olla hyväksymättä Atlantin ylittävässä liikenteessä toimivaa
varustamoa linjakonferenssin jäseneksi, jos hakijana oleva varustamo ei ole esittänyt käyttävänsä omia aluksiaan linjakonferenssin
kohteena olevassa liikenteessä.
1212 Nimenomaan Hanjinin liittymistä tarkastellessaan kantajat kiistävät riidanalaisen päätöksen 563 ja 564 perustelukappaleessa
esitetyt toteamukset, joiden mukaan ”ennen kuin siitä tuli TACA:n osapuoli, Hanjin vaati yksityiskohtaiset tiedot ’kaikista
TACA-sopimuksen oleellisista asiakirjoista ja tilastoista (mukaan lukien tariffi, palvelusopimukset, satamiin poikkeaminen,
lastaus ja tulos)’” (Hanjinin 19.8.1994 päivätty kirje TACA:lle) ja joiden mukaan ”TACA:n sihteeristön ─ ─ lausunto osoittaa
yhteistä tahtoa löytää ’keino, jolla Hanjin voi saavuttaa liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden’”
(15.2.1996 päivätty TACA:n muistio).
1213 Kantajat väittävät, että ensimmäiset Hanjinin ja TACA:n väliset yhteydenotot tapahtuivat 23.8.1994, jolloin varustamo pyysi
saada liittyä TACA:han. Tästä asiakirjasta ilmenee, että ensimmäiseksi Hanjinin liittymishakemus ei perustunut keskusteluihin
TACA:n jäsenten vaan sen kanssa samaan Tricon-konsortioon kuuluvien osapuolten kanssa (eli DSR-Senatorin ja Cho Yang Shippingin
kanssa), toiseksi tämä liittymishakemus tehtiin Yhdysvaltojen oikeudessa tunnetun avoimen linjakonferenssin periaatteen mukaisesti,
kolmanneksi Hanjinin tietojensaantipyynnön perusteena oli tarve valmistella kaupallista toimintaansa ja neljänneksi useimmat
pyydetyistä tiedoista olivat julkisia. Kantajat huomauttavat, että TACA:n sihteeristö on 24.8.1994 päivätyssä vastauskirjeessään
täsmentänyt, että Hanjinin pyytämät tiedot annettiin sille vasta sen liityttyä konferenssiin 31.8.1994. Tästä asiakirjasta
ilmenee vielä, että TACA oli tietoinen Yhdysvaltojen oikeuden mukaiseen avoimen linjakonferenssin periaatteeseen perustuvista
velvoitteistaan. Tämän kirjeenvaihdon seurauksena Hanjinista tuli TACA:n jäsen 31.8.1994 alkaen. Tämän jälkeen TACA toimitti
sille jäljennöksen itään suuntautuvan liikenteen tariffista 1.9.1994 sekä muita tietoja sitä seuraavina päivinä.
1214 Näiden seikkojen perusteella kantajat väittävät, että komissio on virheellisesti päätellyt riidanalaisen päätöksen 563 perustelukappaleessa,
että tällaisten tietojen paljastaminen ”kannusti Hanjinia aloittamaan Atlantin ylittävän liikenteen”. Hanjinin 23.8.1994 päivätystä
kirjeestä ilmenee selvästi, että se oli jo päättänyt liittyä linjakonferenssiin. Olisi sitä paitsi epäloogista katsoa, että
Hanjinin tietojensaantipyyntö olisi kannustin TACA:han liittymiseksi, tutkimatta milloin ja missä olosuhteissa TACA on vastannut
tähän pyyntöön.
1215 Kantajat väittävät vielä, että Yhdysvaltojen oikeudessa edellytettiin avointen linjakonferenssien periaatteen nojalla, että
linjakonferenssi toimittaa Hanjinille tariffia ja palvelusopimuksia koskevat tiedot. Kantajat ovat tältä osin liittäneet Bennerin
lausunnon, jossa tämä todistaa, ettei Yhdysvaltojen oikeudessa ole oikeudellista perustaa, jolla linjakonferenssin uutta jäsentä
voitaisiin kieltää osallistumasta voimassa oleviin konferenssin palvelusopimuksiin. Kantajien mukaan uuden jäsenen oli siis
täysin oikeutettua pyytää konferenssilta sen kaltaisia tietoja, joita Hanjin pyysi liittymishakemuksessaan.
1216 Kantajat huomauttavat komission myöntävän, ettei konferenssi ole antanut Hanjinille sen pyytämiä tietoja ennen kuin tästä
tuli konferenssin osapuoli, kun se toteaa vastineessaan, että 24.8.1994 päivätyn kirjeen mukaan Hanjinin toivomia tietoja
ei toimiteta ennen kuin se on TACA:n osapuoli.
1217 TACA:n hallituksen puheenjohtajan 30.1.1996 päivätty kirje Hanjinille, jota on siteerattu riidanalaisen päätöksen 561 perustelukappaleessa,
on kirjoitettu 17 kuukautta sen jälkeen, kun Hanjin liittyi linjakonferenssiin elokuussa 1994, minkä vuoksi se ei voi kantajien
mukaan loogisesti liittyä kysymyksiin, jotka koskevat Hanjinin aloittamista Atlantin ylittävässä liikenteessä. Kantajien mukaan
tämä kirje koski toimenpiteitä, joita Hanjin ehdotti Atlantin ylittävässä liikenteessä toimivana TACA:n jäsenenä ja joita
pidettiin uhkana linjakonferenssin asemalle markkinoiden vakauttajana. Kyseinen kirje kuvastaa siten pikemminkin Hanjinin
suunnitelmaa laajentaa toimintaansa kyseisessä liikenteessä.
1218 Kantajien mukaan 15.2.1996 päivätty muistio on käsitettävä tässä asiayhteydessä. Kantajat selittävät, että tämä muistio laadittiin
TACA:n hallituksen puheenjohtajan 30.1.1996 päivätyn kirjeen seurauksena. Sen laati Yhdistyneen kuningaskunnan sihteeristö
konferenssin hallituksen puheenjohtajan ja toimitusjohtajan sekä Hanjinin johtajien välillä 29.2.1996 pidettyä kokousta varten.
Kantajien mukaan muistion tarkoituksena oli ottaa kantaa Hanjinin hintapolitiikkaan selittämällä tälle mahdolliset vaihtoehdot
kilpailukykyisten hintojen vahvistamiseksi konferenssin puitteissa puuttumatta konferenssin asemaan markkinoiden vakauttajana.
Kantajat eivät ymmärrä, miten tämä TACA:n sihteeristön lausunto, joka on laadittu 17 kuukautta Hanjinin TACA:han liittymisen
jälkeen, olisi voinut kannustaa Hanjinia tähän liittymiseen.
1219 Tarkastellessaan erityisesti Hyundain liittymistä kantajat kiistävät riidanalaisen päätöksen 564 perustelukappaleessa olevan
toteamuksen, jonka mukaan Hyundain mahdollisuus osallistua välittömästi konferenssin palvelusopimuksiin ”kannusti Hyundaita
voimakkaasti aloittamaan Atlantin ylittävä liikenne TACA:n jäsenenä”.
1220 Kantajat väittävät, että Hyundain ensimmäiset yhteydenotot, jotka koskivat sen Atlantin ylittävän liikenteen aloittamista,
ovat kohdistuneet TACA:sta riippumattomaan varustamoon ja koskeneet alusten tilojen vuokrausta koskevan sopimuksen tekemistä
kolmen yrityksen välillä, jossa myös toinen itsenäinen varustamo olisi mukana. Kantajat selittävät tämän jälkeen, että vähän
ennen näiden neuvottelujen kariutumista Hyundai oli ottanut yhteyttä myös MSC:hen toukokuussa 1995 tilojen vuokrausta koskevan
sopimuksen tekemiseksi. Näiden neuvottelujen yhteydessä kesäkuussa 1995 tuotiin esille kysymys Hyundain liittymisestä konferenssiin
(19.6.1995 päivätty kirje). Kantajien mukaan ensimmäiset yhteydenotot Hyundain ja konferenssin välillä tapahtuivat puhelimitse
heinäkuussa 1995. Hyundai kyseli 30.8.1995 TACA:lta mahdollisuudesta osallistua vuoden 1995 loppuun asti voimassa olleisiin
konferenssin palvelusopimuksiin. Hyundaista tuli konferenssin jäsen 11.9.1995. TACA:n 29.9.1995 päivätystä sisäisestä muistiosta
ilmenee, että Hyundai oli halunnut osallistua kaikkiin vuoden 1995 konferenssin palvelusopimuksiin.
1221 Kantajat väittävät näistä asiakirjoista ilmenevän, että ensimmäiseksi Hyundain ensimmäinen vaihtoehto oli aloittaa Atlantin
ylittävässä liikenteessä tekemällä sopimus itsenäisen varustamon eikä TACA:n kanssa, toiseksi tätä koskevat neuvottelut epäonnistuivat
syistä, jotka eivät liity mitenkään konferenssiin, kolmanneksi tämän epäonnistumisen jälkeen Hyundai aloitti neuvottelut TACA:n
jäsenen MSC:n kanssa tilojen vuokrausta koskevasta sopimuksesta, neljänneksi kun sopimuksen ehdot olivat selvät, Hyundai otti
yhteyttä konferenssiin heinäkuussa 1995 liittyäkseen TACA:han, viidenneksi sopimus MSC:n kanssa allekirjoitettiin kuukautta
ennen kuin Hyundai liittyi konferenssiin, kuudenneksi vaikka liittymishakemus tehtiin heinäkuussa 1995, Hyundai toi vasta
30.8.1995 ensimmäisen kerran esille kysymyksen osallistumisesta konferenssin vuoden 1995 palvelusopimuksiin ja seitsemänneksi
vastauksena tähän kysymykseen Hyundaille ilmoitettiin, että sillä oli oikeus osallistua näihin sopimuksiin.
1222 Kantajien mukaan ei siis ole olemassa näyttöä siitä, että konferenssi olisi kannustanut Hyundaita liittymään TACA:han tai
että tämä olisi houkutellut sitä siihen antamalla oikeuden tehdä konferenssin palvelusopimuksia. Päinvastoin edellä esitetystä
ilmenee, että ensimmäiset yhteydenotot liittymistä silmälläpitäen tapahtuivat Hyundain aloitteesta ja että TACA sisällytti
Hyundain konferenssin palvelusopimuksiin Hyundain antamien ohjeiden perusteella.
1223 Kantajat väittävät vielä, että Yhdysvaltojen oikeudessa asetetaan TACA:n osapuolille velvollisuus hyväksyä Hyundai voimassa
olevien palvelusopimusten osapuoleksi. Avointen linjakonferenssien periaatteen mukaisesti TACA:lla ei ole ollut perusteita
vastustaa Hyundain päätöstä osallistua palvelusopimuksiin samoilla edellytyksillä kuin muut konferenssin jäsenet liittymispäivästä
lukien. Kantajat viittaavat tältä osin edellä mainittuun Bennerin lausuntoon.
1224 Kolmanneksi kantajat selittävät mahdollisten muiden kilpailijoiden liittymisestä, että vaikka United Arab Shipping Company
(jäljempänä UASC) oli ottanut joitakin kertoja yhteyttä kesäkuussa 1996 mahdollista liittymistä silmälläpitäen, se ei ole
liittynyt TACA:han eikä aloittanut liikennöintiä Atlantin ylittävässä liikenteessä, ja että APL ei ole ollut lainkaan yhteydessä
TACA:n kanssa liittyäkseen siihen. Kantajat täsmentävät, että vuonna 1998 NOL erosi konferenssista ja osti APL:n. NOL on sen
jälkeen toiminut Atlantin ylittävässä liikenteessä itsenäisenä varustamona APL:n nimellä. Kantajat muistuttavat vielä, että
helmikuussa 1997 Cosco, Yangming ja K Line aloittivat Atlantin ylittävässä liikenteessä itsenäisinä varustamoina eivätkä TACA:n
osapuolina.
1225 Kantaja asiassa T-213/98 kiistää osallistuneensa kannustimiin tai tienneensä tällaisista toimenpiteistä, joiden tarkoituksena
oli saada Hanjin ja Hyundai liittymään TACA:han. Kantaja huomauttaa, että siitä tuli TACA:n jäsen vasta vuonna 1993 eli vähän
ennen Hanjinin liittymistä vuonna 1994. Kantaja kiistää erityisesti riidanalaisen päätöksen 293 perustelukappaleessa esitetyn
väitteen, jonka mukaan se olisi tekemällä ”erilaisia järjestelyjä TACA:n osapuolten kanssa” ”päässyt markkinoilla alkuun kärsimättä
näissä olosuhteissa tavanomaisesta kilpailusta”.
1226 Kantaja väittää, ettei komission vastineessaan esittämää väitettä voida hyväksyä, sillä sen seurauksena konferenssin on käytännössä
mahdotonta lisätä jäsenmääräänsä käyttämättä väärin markkina-asemaansa. Kantaja korostaa, että liittymisneuvottelujen yhteydessä
on tavanomaisen kaupallisen käytännön mukaista, että kauppakumppanit tarjoavat kannustimia. Kantaja ei ymmärrä, miksi komissio
pyrkii nyt kieltämään linjakonferensseja hankkimasta jäseniksi varustamoja, jotka eivät ole sen jäseniä, vaikka asetuksessa
N:o 4056/86 tunnustetaan linjakonferenssien tarjoamat edut. Kantaja painottaa, että esillä olevassa asiassa TACA:n markkinaosuus
on paljon pienempi kuin muiden konferenssien, ja toistaa, että Hanjinin ja Hyundain liittyminen on kasvattanut tätä markkinaosuutta
vain vähän. Tarkastellessaan väitettä, jonka mukaan TACA on varannut Hanjinille osan markkinoista (riidanalaisen päätöksen
533 ja 535 perustelukappale), kantaja huomauttaa vielä, että vaikka tällainen käyttäytyminen näytettäisiin toteen, sitä ei
kuitenkaan voitaisi pitää väärinkäyttönä, sillä asetuksessa N:o 4056/86 sallitaan rahdin jakoa koskevat sopimukset. Ei ole
mitään syytä, miksi tämänkaltaista kannustinta ei voisi tarjota jäsenehdokkaalle ennen sen liittymistä, kun se voidaan tarjota
liittymisen jälkeen. Kantajan mukaan tällainen lähestymistapa on liittymismenettelyn kannalta vahingollinen.
1227 Vastauksena ECTU:n väitteisiin kantajat toistavat, ettei ole olemassa näyttöä TACA:n yrityksistä saada itsenäisiä varustamoja
liittymään konferenssiin. Ne toteavat niin ikään, että ECTU on havainnut TACA:n väitetyn aikomuksen poistaa itsenäiset kilpailijat
vuodelta 1992 olevassa asiakirjassa. Riidanalaisessa päätöksessä ei ole yhtään toteamusta, jonka mukaan TACA olisi säilyttänyt
määräävän markkina-asemansa.
1228 Komissio arvioi ensinnäkin Hanjinin liittymistä ja pitää selvänä, että tämä varustamo saattoi tulla relevanteille markkinoille
itsenäisesti, sillä kyse on varustamosta, joka ei ollut konferenssin sopimusten osapuoli. Komissio katsoo, että toisin kuin
kantajat väittävät, Hanjinin 19.8.1994 päivätyssä kirjeessä ei todeta tämän varustamon päättäneen liittyä TACA:han, vaan ainoastaan,
että se oli päättänyt aloittaa liikennöinnin kyseessä olevassa liikenteessä.
1229 TACA:n 24.8.1994 päivätyssä kirjeessä vahvistetaan komission mukaan, että Hanjin ei vielä ollut tehnyt päätöstään tietojensaantipyyntönsä
ajankohtana ja että ”muitakin keskusteluja [Hanjinin] liittymisestä varmasti käytiin”. Komissio korostaa vielä, että tässä
kirjeessä täsmennetään, että Hanjinin toivomia tietoja ei toimiteta ennen kuin se on TACA:n osapuoli. Komission mukaan osa
näistä tiedoista koski voimassa olevien palvelusopimusten sisältöä, kuljetettuja määriä ja TACA:n osapuolten toimintakykyä,
eli luottamuksellisia ja kaupallisesti arkaluonteisia tietoja, joiden paljastamisen vuoksi Hanjin saattoi yksilöidä useimmat
TACA:n asiakkaista. Komissio katsoo, että nämä tiedot ylittivät sen, mikä oli tarpeen konferenssin jäseneksi haluavan varustamon
kannalta. Se väittää, että se, että TACA:n osapuolet olivat valmiita toimittamaan Hanjinille nämä tiedot sen liityttyä, on
ollut lisäkannustin sen liittymiseksi konferenssiin.
1230 Komissio katsoo, että 15.2.1996 päivätty muistio osoittaa, että TACA:n jäsenillä oli yhteinen pyrkimys luovuttaa markkinaosuuksia
Hanjinille. Komission mukaan tämä yhteinen pyrkimys muodosti kannustimen Hanjinin liittymiseksi TACA:han. Komissio katsoo
saman asenteen ilmenevän TACA:n hallituksen puheenjohtajan 30.1.1996 päivätystä kirjeestä. Komission mukaan tällä kirjeellä
on edelleen merkitystä, vaikka se on vuodelta 1996, sillä siinä kuvataan aikaisempaa tilannetta. Komissio huomauttaa, että
toisin kantajat selittävät, ilmoitusta, jonka mukaan TACA:n hallituksen puheenjohtaja tarjosi konferenssin apua ”kaikille
markkinoille pääsyä tavoitteleville yhtiöille”, on vaikea ymmärtää siten, ettei se koskisi varustamoja, jotka haluavat aloittaa
liikennöinnin.
1231 Komission mielestä edes ryhmäpoikkeuksen saaneen linjakonferenssin puitteissa ei voida pitää tavanomaisena kaupallisena menettelynä
sitä, että konferenssi toimii siten, että uudet tulijat voivat saada riittävän markkinaosuuden pitääkseen toimintansa kustannusten
tasolla. TACA:n yhteydessä tällainen menettely on mielekästä vain, jos tarkoituksena on ollut, että mahdollisen kilpailun
poistamisesta saatava hyöty painaa enemmän kuin markkinaosuuksien menettäminen.
1232 Toiseksi komissio tarkastelee Hyundain liittymistä ja katsoo, että se, että Hyundai on aikonut tehdä yhteistyösopimuksen itsenäisen
varustamon kanssa, ei voi kyseenalaistaa väitettä, jonka mukaan TACA:n osapuolten halu hyväksyä palvelusopimusten tekeminen
Hyundain kanssa on merkinnyt voimakasta kannustinta tämän tehdessä ratkaisuaan. Yhteydenotoista MSC:n kanssa komissio muistuttaa,
että vastauksessaan väitetiedoksiantoon kantajat ovat myöntäneet, että Hyundain päätös vuokrata tiloja MSC:ltä oli sidottu
sen päätökseen liittyä TACA:han. Komissio kiistää vielä väitteen, jonka mukaan Yhdysvaltojen oikeudessa edellytetään kaikkien
uusien konferenssin jäsenten välitöntä hyväksymistä palvelusopimuksiin.
1233 Kolmanneksi komissio toteaa muiden toimijoiden liittymisestä, että UASC:tä ja APL:ää ei voida missään tapauksessa verrata
Hanjiniin ja Hyundaihin mahdollisina kilpailijoina. Komission mielestä olisi ollut yllättävää, että UASC ja APL liittyisivät
TACA:han väitetiedoksiannon antamisen jälkeen toukokuussa 1996, ja toteaa kantajien esittämien todisteiden UASC:n ja APL:n
yhteyksistä konferenssiin olevan puutteellisia, sillä niissä ei mainita TACA:n sihteeristössä tai sen ja TACA:n osapuolten
välillä käytyjä keskusteluja.
iii)  Mahdollisiin kilpailijoihin kohdistuneet yleiset toimenpiteet
–       Kaksoishinnoitteluun perustuvat palvelusopimukset
1234 Kantajien toisen väitteen mukaan komission riidanalaisen päätöksen 565 perustelukappaleessa esittämä toteamus, jonka mukaan
kantajien kaksoishinnoitteluun perustuvat palvelusopimukset ovat kannustaneet uusia jäseniä liittymään konferenssiin, sisältää
tosiseikkoja koskevia virheitä ja arviointivirheitä.
1235 Kantajat väittävät, että kaikissa tapauksissa aloitteen tekijänä kaksoishinnoittelua sisältävän palvelusopimuksen tekemiseksi
on ollut rahdinantajaosapuoli, sen perusteella, mikä käsitys tällä rahdinantajalla oli kyseisten varustamojen tarjoamien palvelujen
laadun eroista. Kantajat toteavat, että riidanalaisen päätöksen 450 perustelukappaleen mukaan komissio on itse myöntänyt,
että rahdinantajille saatettiin tarjota erilaisia kuljetusmaksuja, kun varustamot tarjosivat laadultaan erilaisia palveluja.
Toisin kuin komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 154 perustelukappaleessa, kantajat katsovat, että kirjeenvaihto rahdinantajien
ja varustamojen välillä palvelusopimusten neuvottelujen aikaan osoittaa niiden väitteet paikkansapitäviksi. Komissio ei kuitenkaan
ole pyytänyt kantajia esittämään näitä todisteita. Kantajien mielestä niitä ei voida moittia siitä, että ne eivät ole esittäneet
niitä omasta aloitteestaan, sillä niillä ei ole ollut mitään syytä olettaa, että komissio vastustaisi tapaa, jolla palvelusopimuksista
on neuvoteltu. Kantajat korostavat, että kysymystä on käsitelty komission kanssa 3.5.1995 pidetyssä kokouksessa (kuusi kuukautta
ennen Hyundain liittymistä) eikä komissio ole esittänyt tältä osin kritiikkiä.
1236 Kantajat kiistävät, että kaksoishinnoitteluun perustuvat sopimukset olisivat kannustaneet mahdollisia kilpailijoita liittymään
konferenssiin. Ne huomauttavat, että pieni osa palvelusopimuksista sisälsi kaksoishinnoittelua, että kantajat eivät olleet
etukäteen sopineet niitä osapuolia, joille rahdinantajat maksaisivat alempia kuljetusmaksuja, ja ettei etukäteen ollut tehty
sopimusta eri kuljetusmaksujen välisten erojen suuruudesta.
1237 Kantajat huomauttavat, että kilpailusääntöjen rikkomisen ajanjaksona ainoastaan Hanjin ja Hyundai ovat liittyneet TACA:han.
Riidanalaisessa päätöksessä ei ole näyttöä siitä, että kaksoishinnoitteluun perustuvat konferenssin palvelusopimukset olisivat
kannustaneet näitä kahta varustamoa liittymään TACA:han.
1238 Hanjinin osalta edellä mainittu kirjeenvaihto ei kantajien mukaan sisällä mitään viitettä tällaisesta. Hanjinin kaksoishinnoitteluun
perustuvien palvelusopimusten nojalla kuljettama lasti oli vain 5,5 prosenttia kaikesta Hanjinin palvelusopimusten perusteella
kuljettamasta lastista vuonna 1995 ja 6,9 prosenttia vuonna 1996.
1239 Hyundaita koskevat todisteet osoittavat kantajien mukaan, että kun tämä varustamo sai tietää palvelusopimusten kaksoishinnoittelusta
ennen niihin osallistumista, sille vastattiin selvästi, että TACA:n piirissä kaikilla varustamoilla on yhdenvertainen asema
ja yhdenvertaiset oikeudet ja velvollisuudet (8.9.1995 päivätty kirje). TACA:n sihteeristön 2.10.1995 eli Hyundain liittymisajankohtana
lähettämästä sähköpostiviestistä ilmenee, että silloin kun palvelusopimukset sisälsivät kahdenlaisia hintoja, Hyundai osallistui
niihin korkeimmalla hinnalla. Kantajat toteavat vielä, että Hyundain kaksoishinnoitteluun perustuvien palvelusopimusten nojalla
kuljettaman lastin osuus oli vain 7 prosenttia kaikesta Hyundain palvelusopimusten perusteella kuljettamasta lastista vuonna
1995 ja 14,7 prosenttia vuonna 1996.
1240 Kantajat pitävät yllättävänä sitä, että ECTU ei ole esittänyt lainkaan huomautuksia kantajien esittämistä todisteista, joilla
ne pyrkivät osoittamaan, että kaksoishinnoitteluun perustuvat sopimukset olivat rahdinantajien pyytämiä.
1241 Komissio pysyy riidanalaisen päätöksen 565 ja 152 perustelukappaleessa esittämissään toteamuksissa, joiden mukaan vuonna 1995
lähes kolmannekseen kaikista konferenssin palvelusopimuksista sisältyi kaksoishinnoittelua.
1242 Komissio huomauttaa, että kantajat pyrkivät vähättelemään kaksoishinnoitteluun perustuvien palvelusopimusten merkitystä lisäämällä
laskelmiinsa palvelusopimukset NVOCC-yritysten kanssa. Komissio muistuttaa kuitenkin, että perinteiset konferenssin jäsenet
olivat harvoin osapuolina NVOCC-yritysten kanssa tehdyissä palvelusopimuksissa vuonna 1996 (eivätkä olleenkaan vuonna 1995).
Niihin ei näin ollen ollut tarpeen sisällyttää kaksoishinnoittelua. Joka tapauksessa se, että pieni osa konferenssin palvelusopimuksista
sisälsi kaksoishinnoittelun, on komission mukaan merkityksetöntä. Se toteaa, että rahdinantajilla saattoi olla tietyn hinnan
sisältävä palvelusopimus yhden tai useamman jäsenen kanssa ja toinen sopimus toiseen hintaan yhden tai useamman muun jäsenen
kanssa. Näissä olosuhteissa ei tarvita kaksoishinnoitteluun perustuvaa sopimusta.
1243 Komission analyysissä vuoden 1995 palvelusopimuksista tuodaan esille se, että ero kahden hinnan välillä oli useimmissa tapauksissa
50 tai 100 USD. Koska konferenssi hyväksyi sopimukset, kantajien väite, jonka mukaan erotuksen suuruudesta ei ollut sovittu
etukäteen, on komission mukaan merkityksetön.
1244 Komissio toistaa, ettei asiassa ole esitetty näyttöä siitä, että rahdinantajat olisivat olleet aloitteen tekijöitä kaksoishinnoitteluun
perustuvissa sopimuksissa. Komissio muistuttaa, että se sai tietää kaksoishinnoittelusta vasta pyydettyään jäljennöksen palvelusopimuksista.
Komission mukaan suurin osa kantajien mainitsemista pyynnöistä näyttää koskevan edellisen vuoden kaksoishinnoitteluun perustuvien
sopimusten jatkamista eikä tämän ehdon ottamista uuteen sopimukseen. Komission mielestä olisi erikoista, jos kaksoishinnoitteluun
perustuvien sopimusten vallitseva asema voisi olla seurausta yksinomaan siitä, mikä käsitys kullakin rahdinantajalla on TACA:n
osapuolten tarjoamien palvelujen erilaisesta laadusta.
1245 Komissio toteaa kantajien väitteestä, jonka mukaan Hyundaita tai Hanjinia ei ole kannustettu liittymään TACA:han näiden sopimusten
vuoksi, että nämä sopimukset ovat olleet vain yksi tekijä TACA:n tarjoamien kannustimien joukossa. Komissio väittää, että
vuonna 1995 68,5 prosenttia Hanjinin palvelusopimusten perusteella kuljettamasta kokonaislastista on kuljetettu kaksoishinnoittelun
sisältävän sopimuksen tai NVOCC-yrityksen kanssa tehdyn sopimuksen perusteella. Samana vuonna Hyundain vastaava luku oli 73
prosenttia.
–       Palvelusopimukset NVOCC-yritysten kanssa
1246 Kantajien kolmannen väitteen mukaan komission riidanalaisen päätöksen 150 ja 565 perustelukappaleessa esittämä toteamus, jonka
mukaan järjestäytyneet TAA:n jäsenet eivät kilpailleet tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten kanssa, ei perustu tosiseikkoihin.
1247 Kantajat huomauttavat aluksi, että komissio ei ole selittänyt, millä perusteella se katsoo riidanalaisen päätöksen alaviitteessä
53, että Cho Yang, DSR-Senator, MSC, Hanjin, POL, Tecomar ja TMM olivat TAA:n entisiä järjestäytymättömiä jäseniä.
1248 Kantajat huomauttavat vielä, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole esitetty yhtään todistetta konferenssin perinteisten
jäsenten välisestä sopimuksesta tai yhdenmukaistetusta menettelytavasta NVOCC-yritysten kanssa tehtävien palvelusopimusten
varaamiseksi perinteisesti itsenäisille varustamoille. Komissio tukeutuu ainoastaan vertailuun perinteisesti TACA:sta riippumattomien
jäsenten NVOCC-yritysten kanssa tekemien palvelusopimusten yhteydessä suorittamien kuljetusten ja TACA:n perinteisten jäsenten
suorittamien kuljetusten välillä. POL:n 28.12.1995 Hanjinille lähettämään kirjeeseen ei voida kantajien mielestä vedota todisteena
siitä, että konferenssin perinteiset jäsenet olivat varanneet palvelusopimusten tekemisen NVOCC-yritysten kanssa uusille markkinoille
tulijoille ja perinteisesti itsenäisille varustamoille, sillä kyseessä on perinteisesti itsenäisen varustamon uudelle markkinoille
tulijalle osoittama kirje.
1249 Kantajat korostavat, että päätös kuljettaa NVOCC-yritysten lastia on yksipuolinen päätös, jonka kukin kantaja on tehnyt erikseen.
Ne muistuttavat antaneensa tältä osin hallinnollisen menettelyn aikana komissiolle selityksen, joka on esitetty riidanalaisen
päätöksen alaviitteessä 55.
1250 Kantajat huomauttavat, että vaikka vuosina 1994 ja 1995 perinteiset konferenssin jäsenet (Hapag-Lloydia lukuun ottamatta)
ovat keskittäneet toimintansa lastin omistavien rahdinantajien lastin kuljettamiseen, vuodesta 1996 lähes kaikki kantajat
ovat kuljettaneet NVOCC-yritysten lastia. Perinteiset konferenssin jäsenet ovat vuonna 1996 kuljettaneet 22 prosenttia ja
vuonna 1997 29 prosenttia kaikesta NVOCC-yritysten lastista. Näissä olosuhteissa kantajat katsovat, että komissio ei ole esittänyt
etukäteen sovitusta yhdenmukaistamisesta painavia, täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita eikä näyttänyt, että yhdenmukaistaminen
olisi ainoa uskottava selitys sille, että ne ovat kuljettaneet NVOCC-yritysten lastia.
1251 Komissio huomauttaa ECTU:n tukemana, että kantajat ovat implisiittisesti myöntäneet kannekirjelmässään, että konferenssin
perinteiset jäsenet eivät kilpailleet palvelusopimuksista NVOCC-yritysten kanssa vuosina 1994 ja 1995.
1252 Komissio lisää, että kantajat pyrkivät sekoittamaan riidanalaisessa päätöksessä kyseessä olevat, NVOCC-yritysten kanssa tehdyt
palvelusopimukset ja tariffin puitteissa kuljetetun NVOCC-yritysten lastin. Komissio toteaa, että todisteiden mukaan vuonna
1996 perinteisesti TACA:sta riippumattomat varustamot kuljettivat 94,7 prosenttia kaikesta NVOCC-yritysten lastista jonkin
TACA:n palvelusopimuksen perusteella. Koska NVOCC-yritysten Atlantin ylittävän liikenteen markkina-arvo vuonna 1995 ylitti
300 miljoonaa USD, ei ole uskottavaa, että perinteiset konferenssin jäsenet olisivat yksipuolisesti päättäneet, ettei tätä
toimintaa kannata jatkaa. Komissio katsoo, että nämä seikat osoittavat, että sopimukset NVOCC-yritysten kanssa oli varattu
muille kuin perinteisille jäsenille sekä uusille markkinoille tulijoille.
1253 Kantajien esittämiä kaupallisia perusteita tarkastellessaan komissio ymmärtää, että TACA:n perinteiset jäsenet eivät kilpailleet
NVOCC-yritysten lastista, koska ne pitivät viimeksi mainittuja kilpailijoina. Kantajat eivät kuitenkaan ole selittäneet, miksi
nämä samat jäsenet kuljettavat nykyisin merkittävän osan lastista, joka kuuluu NVOCC-yritysten kanssa tehtyjen palvelusopimusten
piiriin. Komission mukaan kantajien selitykset eivät ole lainkaan uskottavia. Komissio katsoo, että TACA:n perinteisten jäsenten
kaupallista strategiaa on muutettu sen vuoksi, että komissio on toteuttanut toimenpiteitä vähentääkseen TACA:n osapuolten
kilpailunvastaisten menettelytapojen vaikutuksia.
1254 Komissio muistuttaa vielä POL:n 28.12.1995 Hanjinille osoittamasta kirjeestä, joka koskee NVOCC-yritysten kanssa tehtäviä
palvelusopimuksia ja jota on siteerattu riidanalaisen päätöksen 180 perustelukappaleessa. Tässä kirjeessä ei käsitellä POL:n
ja Hanjinin puhtaasti kahdenvälistä kysymystä vaan korostetaan, että kaikki NVOCC-yrityksiä koskevat asiat ovat erittäin arkaluonteisia
ja luottamuksellisia ja että niitä on käsiteltävä TACA:n osapuolten täydellisessä yhteisymmärryksessä ilman individualismia
osapuolten niin huolella vuosien varrella rakentaman aseman säilyttämiseksi. Komission mukaan ei voida ajatella, etteivätkö
nämä pohdinnat koskisi koko konferenssia.
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1255 Esillä olevia, toisen väärinkäytön muodostavista menettelytavoista esitettyä näyttöä koskevia kanneperusteita tutkittaessa
on huomattava komission todenneen riidanalaisen päätöksen päätösosan 5 artiklassa, että TACA on käyttänyt väärin määräävää
markkina-asemaansa ”muuttamalla markkinoiden kilpailurakennetta [TACA:n] määräävän aseman lujittamiseksi”.
1256 Riidanalaisen päätöksen 562 perustelukappaleesta ilmenee, että komission mukaan ”TACA:n osapuolten tarkoitus oli ─ ─ varmistaa,
että jos mahdollinen kilpailija halusi tulla markkinoille, se tulisi niille vasta liityttyään TACA:n jäseneksi”. Komissio
toteaa riidanalaisen päätöksen 563 perustelukappaleessa, että ”TACA:n osapuolet toteuttivat aktiivisesti toimenpiteitä, joilla
autettiin näitä mahdollisia kilpailijoita pääsemään markkinoille TACA:n osapuolina”. Riidanalaisen päätöksen 566 perustelukappale
kuuluu seuraavasti:
”Kaikki nämä toimet ovat kannustaneet mahdollisia kilpailijoita aloittamaan Atlantin ylittävä liikenne TACA:n osapuolina eikä
itsenäisinä varustamoina. Siinä määrin kuin mahdollisen kilpailun olemassaolo rajoitti TACA:n markkinavoimaa (kilpailullisten
markkinoiden teoria), tällaisen kilpailun poistaminen olisi toiminut kahdella tavalla: poistanut todellisen kilpailun ja mahdollisen
kilpailun etukäteen. Komissio katsoo, että tällainen käyttäytyminen, jota ei tuotu ilmi poikkeusta koskevassa hakemuksessa,
on vahingoittanut markkinoiden kilpailurakennetta ja johtanut TACA:n osapuolten yhteisen määräävän aseman väärinkäyttöön vuosina
1994, 1995 ja 1996.”
1257 Riidanalaisen päätöksen 563─565 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio yksilöi tältä osin Hanjinin ja Hyundain houkuttelemiseksi
tarkoitetut erityiset kannustimet ja kaikille mahdollisille kilpailijoille tarkoitetut yleiset kannustimet. Erityisten kannustimien
perustana ovat riidanalaisen päätöksen 563 ja 564 perustelukappaleen mukaan olleet Hanjinille toimitetut luottamukselliset
tiedot TACA:sta, TACA:n osapuolten yhteinen pyrkimys siihen, että Hanjin voi saavuttaa liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa
johdonmukaisen markkinaosuuden, ja Hyundain osallistuminen välittömästi konferenssin palvelusopimuksiin. Yleisten kannustimien
perustana ovat riidanalaisen päätöksen 565 perustelukappaleen mukaan olleet useiden kaksoishinnoitteluun perustuvien sopimusten
tekeminen ja se, että järjestäytyneet TAA:n jäsenet ovat pidättäytyneet kilpailemasta tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten
kanssa.
1258 Esillä olevilla kanneperusteillaan kantajat kiistävät sekä Hanjinin ja Hyundain houkuttelemiseksi tarkoitetut erityiset kannustimet
että kaikille mahdollisille kilpailijoille tarkoitetut yleiset kannustimet.
i)  Hanjinin ja Hyundain houkuttelemiseksi tarkoitetut erityiset kannustimet
1259 Kantajat katsovat, että komissio on arvioinut virheellisesti tosiseikkoja, jotka liittyvät Hanjinin ja Hyundain liittymiseen
TACA:han. Ne vetoavat ensinnäkin siihen, että Yhdysvaltojen oikeudessa TACA:n osapuolet velvoitetaan hyväksymään Hanjinin
ja Hyundai liittymiset. Lisäksi ne väittävät, että ne eivät ole kannustaneet Hanjinia ja Hyundaita liittymään TACA:han, vaan
viimeksi mainitut ovat pyytäneet saada liittyä siihen itsenäisen päätöksensä perusteella.
–       Yhdysvaltojen oikeuteen perustuvat velvoitteet
1260 Kantajat korostavat, että hyväksyessään Hanjinin ja Hyundain linjakonferenssiin TACA on noudattanut tarkasti Yhdysvaltojen
oikeuden mukaisia velvoitteitaan. Ne väittävät, että US Shipping Actin 5 §:n b momentin mukaan TACA on ”avoin” linjakonferenssi,
joka sallii uusien jäsenten liittymisen TACA-sopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa mainituin kohtuullisin perustein, jotka eivät
ole syrjiviä.
1261 Esillä oleva kanneperuste perustuu olettamukseen, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä katsotaan TACA:n osapuolten käyttäneen
väärin yhteistä määräävää asemaansa hyväksymällä linjakonferenssiin uusia jäseniä.
1262 Oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitetusta määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä voi olla
kyse, kun yritys, jolla on määräävä markkina-asema, vahvistaa tätä asemaansa niin paljon, että siten saavutettu määräävyyden
aste rajoittaa olennaisesti kilpailua, jolloin ainoastaan sellaiset yritykset voivat pysyä markkinoilla, jotka toiminnassaan
ovat riippuvaisia määräävässä asemassa olevasta yrityksestä (edellä 779 kohdassa mainittu asia Europemballage ja Continental
Can v. komissio, tuomion 26 kohta). Siten ei voida pitää poissuljettuna, kuten komissio perustellusti huomauttaa kirjelmissään,
että tietyissä olosuhteissa se, että määräävässä markkina-asemassa oleva linjakonferenssi hyväksyy uusia jäseniä, merkitsee
sellaisenaan väärinkäyttöä.
1263 Tästä ei kuitenkaan ole kyse riidanalaisessa päätöksessä todetussa väärinkäytössä. Kuten edellä on jo todettu ja kuten komissio
on vahvistanut kirjelmissään ja istunnossa antamassaan vastauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen, riidanalaisen
päätöksen 562─566 perustelukappaleen mukaan tässä päätöksessä todettu toinen väärinkäyttö ei perustu tiettyjen mahdollisten
kilpailijoiden liittymiseen TACA:han vuosina 1994─1996 vaan TACA:n osapuolten toteuttamiin tiettyihin toimenpiteisiin näiden
mahdollisten kilpailijoiden kannustamiseksi liittymään TACA:han, sillä riidanalaisessa päätöksessä katsotaan TACA:n osapuolten
käyttäytyneen tavalla, jonka nimenomaisena tarkoituksena on ollut vääristää mahdollista kilpailua kannustamalla sellaisia
varustamoja liittymään TACA:han, jotka muutoin olisivat tulleet markkinoille konferenssin kanssa kilpailevina itsenäisinä
varustamoina.
1264 On myös huomattava, että komissio toteaa nimenomaisesti riidanalaisen päätöksen 576 perustelukappaleessa, että vaikka ”[riidanalainen]
päätös koskee tiettyjä TACA:n osapuolten toimenpiteitä, joilla pyrittiin taivuttamaan mahdolliset kilpailijat aloittamaan
toimintansa markkinoilla TACA:n osapuolina[, se] ei koske eikä siten ennalta määrää sellaisten linjakonferenssien, joiden
toiminta kuuluu asetuksen (ETY) N:o 4056/86 3 artiklaan sisältyvän ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan, mahdollisuuksia tarjota
uusille jäsenille samat ehdot kuin vanhoille jäsenille tai tällaisten linjakonferenssien jäsenten mahdollisuuksia vaihtaa
kyseisen ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvan toiminnan kannalta tarpeellisia tietoja”.
1265 Tästä seuraa, että riidanalaisessa päätöksessä ei arvostella TACA:n osapuolia siitä, että ne ovat hyväksyneet uusia jäseniä
konferenssiin, vaan ainoastaan tiettyjen toimenpiteiden toteuttamisesta tällaisiin liittymisiin kannustamiseksi.
1266 Vaikka kantajat väittävät esillä olevassa kanneperusteessaan, että Yhdysvaltojen oikeudessa ne velvoitetaan hyväksymään kaikkien
uusien jäsenten liittyminen konferenssiin, ne eivät sitä vastoin väitä, että ne velvoitettaisiin tässä oikeudessa toteuttamaan
toimenpiteitä tällaisiin liittymisiin kannustamiseksi.
1267 Näin ollen esillä olevan kanneperusteen yhteydessä esitetyillä väitteillä, jotka koskevat Yhdysvaltojen oikeutta, ei ole merkitystä.
Ne on siten hylättävä.
–       Näyttö Hanjinille ja Hyundaille tarkoitetuista toimenpiteistä
1268 Kantajat väittävät, että TACA:n osapuolet eivät ole kannustaneet Hanjinia ja Hyundaita liittymään konferenssiin. Ne katsovat,
että tältä osin todettua väärinkäyttöä ei ole näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen.
1269 On selvää, että Hanjin liittyi TACA:han 31.8.1994 ja Hyundai 11.9.1995.
1270 Asiassa ei ole kiistetty, että ennen liittymistään TACA:han Hanjin ja Hyundai eivät toimineet Atlantin ylittävässä liikenteessä
ja että ne liikennöivät muussa liikenteessä, eivät linjakonferenssien jäseninä vaan itsenäisinä varustamoina. Komissio on
riidanalaisen päätöksen 563 perustelukappaleessa todennut kantajien sitä kiistämättä, että vastauksessaan väitetiedoksiantoon
TAA:ta koskevassa asiassa kantajat viittaavat Hanjiniin ja Hyundaihin riippumattomina laivanvarustajina, jotka kohdistivat
TAA:n osapuoliin ”merkittävää kilpailupainetta”, koska ne uhkasivat aloittaa toiminnan TAA:n hoitamassa liikenteessä.
1271 Tästä seuraa, että komissio on voinut perustellusti katsoa riidanalaisessa päätöksessä, että Hanjin ja Hyundai muodostivat
mahdollisen kilpailutekijän TACA:n osapuolille siltä osin kuin nämä varustamot saattoivat muussa liikenteessä toimivina itsenäisinä
varustamoina aloittaa toiminnan Atlantin ylittävässä liikenteessä liittymättä TACA:han. Hanjin ja Hyundai kuitenkin liittyivät
TACA:han, minkä vuoksi on siis todettava, että niiden muodostama kilpailutekijä oli tästä syystä poistettu.
1272 Kuten edellä 1265 kohdassa on todettu, riidanalaisessa päätöksessä todettu toinen väärinkäyttö ei kuitenkaan perustu Hanjinin
ja Hyundain liittymiseen TACA:han vaan TACA:n osapuolten toteuttamiin tiettyihin toimenpiteisiin niiden kannustamiseksi liittymään
konferenssin jäseniksi sen sijaan, että ne olisivat aloittaneet Atlantin ylittävässä liikenteessä itsenäisinä varustamoina.
1273 Arvioitaessa, onko komissio todennut perustellusti, että mahdollisen kilpailun poistuminen sen seurauksena, että Hanjin ja
Hyundai liittyivät TACA:han, on johtunut TACA:n osapuolten väärinkäyttöä merkitsevästä menettelytavasta, on tutkittava, onko
komissio näyttänyt riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että kyseiset TACA:n osapuolet
ovat toteuttaneet toimenpiteitä kannustaakseen Hanjinia ja Hyundaita liittymään konferenssiin.
Hanjinin liittyminen TACA:han
1274 Komissio on katsonut riidanalaisessa päätöksessä, että TACA:n osapuolet olivat kannustaneet Hanjinia liittymään TACA:han ensinnäkin
563 perustelukappaleen mukaan toimittamalla luottamuksellisia tietoja TACA:n asiakirjoista ja tilastoista ja toiseksi 564
perustelukappaleen mukaan TACA:n osapuolten yhteisellä pyrkimyksellä siihen, että Hanjin voi saavuttaa liikenteessä tarjoamansa
tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden. Näistä samoista perustelukappaleista ilmenee, että komission mukaan nämä kannustimet
on näytetty toteen Hanjinin 19.8.1994 päivätyllä kirjeellä TACA:lle ja TACA:n 15.2.1996 päivätyllä muistiolla.
1275 Edellä 187 kohdassa puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevia kanneperusteita tutkittaessa on jo todettu, että komissio
on käyttänyt Hanjinin 19.8.1994 päivättyä kirjettä ja TACA:n 15.2.1996 päivättyä muistiota puolustautumisoikeuksia loukaten
ja että tämän vuoksi nämä kantajia vastaan puhuvat asiakirjat on poistettava todistusaineistosta.
1276 Koska väite, jonka mukaan TACA on kannustanut Hanjinia liittymään konferenssiin edellä mainituilla toimenpiteillä, perustuu
täysin näihin kahteen asiakirjaan, minkä komissio on vahvistanut istunnossa vastauksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kysymykseen, on näin ollen katsottava, ettei tämä riidanalaisen päätöksen väite perustu yhteenkään todisteeseen.
1277 Mikäli komission tarkoituksena olisi näyttää kyseiset Hanjinin houkuttelemiseksi tarkoitetut kannustimet toteen 30.1.1996
päivätyllä TACA:n kirjeellä, johon riidanalaisen päätöksen 561 perustelukappaleessa viitataan yleisesti, olisi todettava,
että koska tätä kirjettä on käytetty puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevien kanneperusteiden yhteydessä esitetyistä
syistä näitä oikeuksia loukaten, myös tämä kirje olisi poistettava todistusaineistosta.
1278 Tästä seuraa, että toista väärinkäyttöä ei ole näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen siltä osin kuin se perustuu
TACA:n osapuolten toteuttamiin erityisiin toimenpiteisiin, joilla on kannustettu Hanjinia liittymään konferenssiin.
1279 On joka tapauksessa todettava, että toisin kuin komissio väittää, 19.8.1994 päivätty Hanjinin kirje tai 15.2.1996 päivätty
TACA:n muistio eivät kumpikaan osoita, että Hanjinin liittyminen TACA:han ei perustuisi itsenäiseen päätökseen vaan TACA:n
osapuolten toteuttamiin edellä mainittuihin kannustimiin.
1280 Komissio on ensinnäkin todennut 19.8.1994 päivätystä kirjeestä riidanalaisen päätöksen 563 perustelukappaleessa, että Hanjin
oli tässä kirjeessä vaatinut tietoja ”kaikista TACA-sopimuksen oleellisista asiakirjoista ja tilastoista (mukaan lukien tariffi,
palvelusopimukset, satamiin poikkeaminen, lastaus ja tulos)”. Komissio katsoo 563 perustelukappaleessa, että ”tällaisten tietojen,
joista monet ovat hyvin arvokkaita ja luottamuksellisia liikesalaisuuksia (asiakkaiden nimet, hyödykkeet, hinnat, kuljetustavat)
eivätkä ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa toimintaa harjoittavan linjakonferenssin jäseneksi liittymisen kannalta
välttämättömiä, paljastaminen kannusti Hanjinia aloittamaan Atlantin ylittävän liikenteen TACA:n osapuolena eikä itsenäisenä
varustamona”.
1281 Tutkittaessa, ovatko nämä riidanalaiseen päätökseen sisältyvät arvioinnit perusteltuja, on huomattava, että 19.8.1994 päivätty
Hanjinin kirje sisältää tämän varustamon liittymishakemuksen TACA:han. Tässä kirjeessä Hanjin ilmoittaa TACA:lle, että tässä
tarkoituksessa on tehty tilojen vuokrausta koskeva sopimus sen kanssa samaan Tricon-konsortioon kuuluvien osapuolten DSR-Senatorin
ja Cho Yangin kanssa, minkä vuoksi Hanjin voi käyttää liikenteessä jo käytettävissä olevaa kapasiteettia omien alustensa käyttöön
ottamisen sijaan. Hanjin ehdottaa, että TACA tekee tarvittavat ilmoitukset komissiolle ja FMC:lle, ja esittää joitakin kysymyksiä,
jotka koskevat sen liittymistä.
1282 Komissio ei voi perustellusti väittää, että kyseisessä kirjeessä ilmoitettaisiin ainoastaan Hanjinin aikomuksesta aloittaa
Atlantin ylittävää liikennettä, eikä aikomuksesta liittyä TACA:han. Vaikka pitää paikkansa, että DSR-Senatorin ja Cho Yangin
kanssa tehty sopimus tilojen vuokrauksesta ei ehkä ennakoinut Hanjinin mahdollisuutta toimia Atlantin ylittävässä liikenteessä
itsenäisenä varustamona, kantajien esittämän, Hanjinin liittymistä TACA:han koskevan kirjeenvaihdon perusteella ei voida katsoa
Hanjinin valinneen tätä vaihtoehtoa, kun se lähetti 19.8.1994 päivätyn kirjeen. Tässä kirjeessä Hanjin ilmoittaa nimenomaisesti
haluavansa ”liittyä TACA:han sellaisena kuin siitä on ilmoitettu FMC:lle ja Euroopan komissiolle”. Hanjin päättää kirjeensä
toteamalla, että se toivoo saavansa myöntävän vastauksen ”liittymishakemuksessaan” esittämiinsä kysymyksiin. On todettava,
että myös TACA on ymmärtänyt Hanjinin kirjeen tällä tavoin. TACA on 24.8.1994 päivätyllä faksilla ilmoittanut vastaanottaneensa
Hanjinin ”liittymishakemuksen”, kun taas samana päivänä päivätyllä kirjeellä TACA on ilmoittanut Hanjinille liittymistä koskevista
yksityiskohdista. Lisäksi TACA:n hallituksen puheenjohtaja on 24.8.1994 päivätyllä faksilla onnitellut Hanjinia päätöksestä
liittyä TACA:han ja pyytänyt tätä ottamaan yhteyttä sen lailliseen edustajaan, jotta tämä ilmoittaisi varustamon liittymisestä
toimivaltaisille viranomaisille. On myös huomattava, että 19.8.1994 päivätty kirje on osoitettu TACA:lle, minkä vuoksi on
vaikea ajatella, että sen tarkoituksena olisi ollut ilmoittaa TACA:lle, että Hanjin aikoo aloittaa liikennöinnin markkinoilla
itsenäisenä varustamona.
1283 Tästä seuraa, että on pidettävä näytettynä, että 19.8.1994 päivätty kirje on Hanjinin liittymishakemus TACA:lle.
1284 Komissio ei kuitenkaan ole esittänyt minkäänlaista näyttöä osoittaakseen, että TACA on ryhtynyt toimenpiteisiin Hanjiniin
nähden ennen 19.8.1994. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiakirja-aineistoon ei sisälly tätä päivämäärää aikaisempaa
kirjeenvaihtoa, ja tätä päivämäärää myöhemmässä kirjeenvaihdossa ei ole mitään sellaista, jonka perusteella voitaisiin katsoa,
että TACA on saanut Hanjinin liittymishakemuksen aikaan.
1285 Näissä olosuhteissa ei näytä siltä, että TACA:n osapuolet olisivat kannustaneet Hanjinia tekemään päätöksen liittyä TACA:n
jäseneksi.
1286 Pitää paikkansa, kuten komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 563 perustelukappaleessa, että Hanjin oli 19.8.1994 päivätyssä
kirjeessään vaatinut tietoja kaikista TACA-sopimuksen oleellisista asiakirjoista ja tilastoista, jotka koskevat tariffia,
palvelusopimuksia, satamiin poikkeamista, lastausta ja tulosta.
1287 On kuitenkin muistettava komission todenneen riidanalaisen päätöksen 576 perustelukappaleessa, että riidanalainen päätös ei
määrää ennalta sellaisten linjakonferenssien, joiden toiminta kuuluu asetuksen N:o 4056/86  3 artiklaan sisältyvän ryhmäpoikkeuksen
soveltamisalaan, mahdollisuuksia tarjota uusille jäsenille samat ehdot kuin vanhoille jäsenille tai tällaisten linjakonferenssien
jäsenten mahdollisuuksia vaihtaa kyseisen ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvan toiminnan kannalta tarpeellisia tietoja.
Kuten komissio on istunnossa vahvistanut, riidanalaisessa päätöksessä ei kyseenalaisteta uusia liittymisiä sinänsä, vaan se,
että TACA:n osapuolet ovat toteuttaneet tiettyjä toimenpiteitä kannustaakseen mahdollisia kilpailijoita liittymään konferenssin
jäseniksi. Jos katsottaisiin, että asetuksen N:o 4056/86 3 artiklan soveltamisalaan kuuluvan toiminnan kannalta tarpeellisten
tietojen ilmoittaminen on merkinnyt kannustamista liittymään TACA:han, jo sinänsä liittymistä TACA:han pidettäisiin väärinkäyttönä.
Tässä tapauksessa TACA:n syyksi luettava kannustin perustuisi siihen, että TACA:n uusiin jäseniin sovelletaan asetuksessa
N:o 4056/86 säädettyä ryhmäpoikkeusta, jonka perustella hyväksytään kilpailunrajoituksia, joiden poikkeuksellisuutta ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on jo korostanut (TAA-tapauksessa annetun tuomion 146 kohta).
1288 Esillä olevassa asiassa on selvää, että Hanjin on saanut 19.8.1994 päivätyssä kirjeessään pyytämänsä tiedot linjakonferenssiin
liityttyään. TACA:n 24.8.1994 Hanjinille osoittamasta kirjeestä, jonka sisältöä komissio ei ole kiistänyt, ilmenee Hanjinin
saaneen kyseiset tiedot kokouksessa, joka pidettiin 1.9.1994 jälkeen.
1289 Asetuksen N:o 4056/86  3 artiklan nojalla linjakonferenssin jäseniin sovelletaan ryhmäpoikkeusta, joka koskee niiden sopimuksia
kuljetusmaksujen ja -ehtojen vahvistamisesta ja sopimuksia, jotka koskevat kuljetusaikataulujen, lähtöjen tai satamassa käyntien
yhteensovittamista, lähtö- tai satamassakäyntikerroista päättämistä, lähtöjen tai satamassa käyntien yhteensovittamista tai
jakamista konferenssin jäsenten kesken, kunkin jäsenen tarjoaman kuljetuskaluston määrittelyä ja lastin tai tulojen jakamista
jäsenten kesken.
1290 Komissio ei ole selittänyt, miten esillä olevassa tapauksessa Hanjinin tariffista, palvelusopimuksista, satamiin poikkeamisista,
lastauksista ja tuloksista pyytämien tietojen toimittaminen ei olisi ollut tarpeen asetuksen N:o 4056/86  3 artiklan soveltamisalaan
kuuluvan toiminnan harjoittamiseksi ja miten se ei ole ollut tarpeen, jotta Hanjin on voinut liittyä konferenssiin samoin
ehdoin kuin vanhat jäsenet. Tariffia koskevien tietojen toimittaminen liittyy erottamatta kaikkien yhdenmukaisten tai yhteisten
kuljetusmaksujen vahvistamista koskevien sopimusten tekemiseen. On myös selvää, että tariffi on julkaistu, kuten riidanalaisen
päätöksen 99 perustelukappaleessa todetaan. Kuljetusaikataulujen, lähtöjen ja satamassa käyntien yhteensovittamista tai niiden
jakamista koskevat sopimukset edellyttävät lähtökohtaisesti, että konferenssin jäsenet toimittavat toisilleen tiettyjä tietoja
satamissa poikkeamisista. Palvelusopimuksia, lastauksia ja tuloksia koskevien tietojen ilmoittaminen voi puolestaan ensi arviolta
olla tarpeen tehtäessä sopimuksia kuljetuskaluston määrittelystä tai lastin tai tulojen jakamisesta.
1291 Huomattakoon vielä, että riidanalaisessa päätöksessä ei kielletä TACA:n osapuolia tekemästä konferenssin palvelusopimuksia,
kuten komissio on vahvistanut istunnossa. Osallistuakseen tällaisiin sopimuksiin kaikkien TACA:n uusien jäsenten on välttämättä
voitava tutustua niitä koskeviin tietoihin.
1292 Näin ollen komissio ei ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että TACA:n osapuolten luottamuksellisten
tietojen toimittaminen Hanjinille olisi merkinnyt kannustinta, jolla tätä varustamoa on houkuteltu liittymään konferenssiin
antamalla sille mahdollisuus tutustua tietoihin, jotka eivät ole välttämättömiä ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvan
toiminnan harjoittamiseksi.
1293 Tämän vuoksi kantajien väitteet on tältä osin hyväksyttävä.
1294 Toiseksi, komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 564 perustelukappaleessa, että 15.2.1996 päivätty TACA:n muistio osoitti
yhteistä tahtoa löytää ”keino, jolla Hanjin voi saavuttaa liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden”.
Komission mukaan ”tällainen TACA:n muiden osapuolten tahto on pienentänyt uusille markkinoille siirtymiseen liittyvää kaupallista
riskiä ja toiminut siten kannustimena Hanjinille aloittaa Atlantin ylittävä liikenne TACA:n osapuolena”.
1295 Huomattakoon kuitenkin, että 15.2.1996 päivätty TACA:n muistio, joka on laadittu yli 17 kuukautta Hanjinin TACA:han liittymisen
jälkeen, ei koske tätä liittymistä vaan ratkaisujen löytämistä konfliktiin TACA:n ja konferenssin jäsenenä toimivan Hanjinin
välillä.
1296 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiakirja-aineistosta ilmenee, että kyseinen muistio on laadittu 30.1.1996 päivätyn
TACA:n kirjeen seurauksena ja että tässä kirjeessä konferenssin hallituksen puheenjohtaja Rakkenes ilmaisi huolensa Hanjinin
hiljattain toteuttamista toimenpiteistä, jotka koskivat hintoja Atlantin ylittävässä liikenteessä. Tässä kirjeessä TACA:n
hallituksen puheenjohtaja ilmoitti Hanjinille, että hintasota saattaisi ”tuhota perustat, joille TACA on rakennettu”, ja tästä
syystä hän ehdotti pikaista tapaamista Hanjinin johtajien kanssa, minkä jälkeen hän esitti seuraavan, riidanalaisen päätöksen
292 ja 561 perustelukappaleessa siteeratun lausunnon:
”Kuten olen sanonut kaikille markkinoille pääsyä tavoitteleville yhtiöille, tulkaa keskustelemaan kanssani. Me autamme teitä
parhaamme mukaan tämän tavoitteen saavuttamisessa.”
1297 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiakirja-aineiston mukaan Hanjin ja TACA pitivät kokouksen 13.2.1996.
1298 Kuten sen sanamuodosta ilmenee, 15.2.1996 päivätyn TACA:n muistion tarkoituksena oli tämän jälkeen valmistella uutta kokousta,
joka pidettiin Hanjinin kanssa 29.2.1996. Tässä muistiossa TACA:n brittiläinen sihteeristö toteaa, että Hanjin, jolla oli
pieni markkinaosuus Atlantin ylittävässä liikenteessä vuonna 1995, on toteuttanut useita merkittäviä itsenäisiä toimia, joita
on syytä rajoittaa kuljetusmaksujen vakauden säilyttämiseksi tässä liikenteessä. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi TACA:n brittiläinen
sihteeristö esittää muun muassa seuraavia suosituksia konferenssille:
1)      Kannustetaan Hanjinia vakuuttamalla, että myös muita varustamoja kannustetaan samalla tavoin tuomaan kaupalliset ongelmat
yhteisesti keskusteltaviksi ja ratkaistaviksi. Tällä tavoin [itsenäinen toiminta] tulee pikemminkin viimeiseksi eikä ensisijaiseksi
keinoksi.
2)      Rohkaistaan ja taivutellaan kaikkia varustamoja löytämään yhdessä keino, jolla Hanjin voi saavuttaa liikenteessä tarjoamansa
tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden aiheuttamatta kielteistä törmäysvaikutusta.
3)      Jos itsenäinen toiminta on vielä tarpeen, Hanjinia on kannustettava löytämään keinot ja toimintatavat, jotta se toteuttaisi
ne kapeammalla pohjalla, jolloin pienennetään vääristymän vaikutuksia, ja jotta se ilmoittaisi erikseen maakuljetusten hinnat
ja niihin liittyvät hinnat.
4)     Ilmoitetaan Hanjinille, että jos se aikoo jatkaa itsenäistä toimintaansa, se vain lisää samalla palvelujen tasolla kilpailevien
ja samoille markkinoiden osille keskittyvien varustamojen painetta tehdä samoin tehostamalla toimintaansa. Tämä johtaisi TACA:n
tariffin täydelliseen romahtamiseen.
1299 Edellä esitetystä ilmenee, että TACA:n osapuolten yhteisellä pyrkimyksellä siihen, että Hanjin voi saavuttaa liikenteessä
tarjoamansa tilan kanssa johdonmukaisen markkinaosuuden, ei ole mitään tekemistä Hanjinin konferenssiin liittymisen kanssa.
Komissio, jolta asiaa kysyttiin istunnossa, on sitä paitsi myöntänyt, että 15.2.1996 päivätyllä TACA:n muistiolla ei ollut
yhteyttä Hanjinin liittymiseen.
1300 TACA:n 15.2.1996 päivättyä muistiota ei pidä myöskään tulkita siten, että se osoittaisi TACA:n osapuolten pyrkivän yhdessä
pysyvästi siihen, että Hanjinille osoitetaan sen konferenssiin liittymisestä lukien tietty markkinaosuus. Se, että pyrkimys
antaa Hanjinin saavuttaa liikenteessä tarjoamansa tilan kanssa johdonmukainen markkinaosuus on ilmaistu yli 17 kuukautta sen
liittymisen jälkeen TACA:n sisäisen konfliktin ratkaisemiseksi, riittää sinänsä osoittamaan, ettei tällaista pyrkimystä ollut
ennen tätä konfliktia ja ettei sitä ainakaan ollut Hanjinin liittyessä konferenssiin. Komissio ei siis voi väittää, kuten
se on istunnossa tehnyt, että 15.2.1996 päivätty TACA:n muistio kuvastaisi yleisesti tilannetta, jossa on lähetetty Hanjinin
19.8.1994 päivätty kirje, jossa tämä varustamo pyysi tulla hyväksytyksi konferenssiin.
1301 Sama pätee 30.1.1996 päivättyyn TACA:n kirjeeseen. Kuten edellä on todettu, tämä kirje on lähetetty samassa tilanteessa kuin
15.2.1996 päivätty muistio on laadittu. Vaikka tämän kirjeen erillisen katkelman yleisen sanamuodon perusteella voitaisiin
mahdollisesti saada se käsitys, että TACA:n hallituksen puheenjohtaja oli taipuvainen auttamaan kolmansia osapuolia liittymään
konferenssiin, siitä ei voida kohtuudella päätellä kaiken muun konkreettisen näytön puuttuessa, että TACA:n osapuolet ovat
järjestelmällisesti kannustaneet mahdollisia kilpailijoita ja myös Hanjinia liittymään TACA:han toimenpiteillä, joiden avulla
ne ovat voineet päästä konferenssin jäseniksi eri ehdoin kuin vanhoille jäsenille on tarjottu. Pelkästään se, että TACA:n
hallituksen puheenjohtaja on vakuuttanut haluavansa auttaa kolmansia osapuolia tulemaan konferenssin jäseniksi, ei missään
tapauksessa osoita, että TACA:n osapuolet olisivat toteuttaneet yhdessä riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuja kannustimia
houkutellakseen mahdollisia kilpailijoita liittymään TACA:han.
1302 On joka tapauksessa huomattava, että asetuksella N:o 4056/86 perustetussa kilpailujärjestelmässä linjakonferenssin jäsenten
tekemät sopimukset markkinoiden jakamisesta eivät ole välttämättä kiellettyjä. Asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädetään
nimenomaisesti, että ryhmäpoikkeusta sovelletaan sopimuksiin, joiden tarkoituksena on kunkin jäsenen tarjoaman kuljetuskaluston
määrittely ja lastin tai tulojen jakaminen jäsenten kesken.
1303 Riidanalaisessa päätöksessä ei selitetä, miten TACA:n yhteinen pyrkimys siihen, että Hanjin voi saavuttaa tietyn markkinaosuuden
kyseisessä liikenteessä, ei muodosta tällaista sopimusta, jonka perusteella kyseinen varustamo voi liittyä konferenssiin samoin
ehdoin kuin vanhat jäsenet. Komissio on itse todennut riidanalaisen päätöksen 576 perustelukappaleessa, että riidanalainen
päätös ei määrää ennalta tätä mahdollisuutta, sillä kuten komissio on istunnossa vahvistanut, riidanalaisessa päätöksessä
ei kielletä uusia TACA:han liittymisiä sinänsä. Kuten edellä on todettu, jos ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluviin sopimuksiin
osallistumisen katsottaisiin merkinneen kannustamista liittymään TACA:han, jo sinänsä liittymistä TACA:hän pidettäisiin väärinkäyttönä,
sillä tässä tapauksessa TACA:n syyksi luettava kannustin perustuisi siihen, että Hanjiniin sovelletaan asetuksessa N:o 4056/86
säädettyä ryhmäpoikkeusta, jonka perusteella hyväksytään kilpailunrajoituksia, joiden poikkeuksellisuutta ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on jo korostanut.
1304 Edellä esitetyn perusteella komissio ei ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että TACA:n osapuolten yhteinen
pyrkimys siihen, että Hanjin voi saavuttaa kyseisessä liikenteessä tietyn markkinaosuuden, on merkinnyt kannustinta, jolla
tätä varustamoa on houkuteltu konferenssin jäseneksi.
1305 Näin ollen kantajien väitteet on tältä osin hyväksyttävä.
Hyundain liittyminen TACA:han
1306 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 564 perustelukappaleessa, että TACA:n osapuolet ovat kannustaneet Hyundaita liittymään
konferenssin jäseneksi siten, että ”se otettiin TACA:n sopimuspuoleksi palvelusopimuksiin, joihin se halusi kuulua ensimmäisestä
liikennöimästään vuorosta lähtien”. Tästä samasta perustelukappaleesta ilmenee, että komission mukaan pöytäkirja PWSC 95/8
on osoitus tästä kannustimesta.
1307 Edellä 187 kohdassa puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevia kanneperusteita tutkittaessa on jo todettu, että komissio
on käyttänyt tätä pöytäkirjaa puolustautumisoikeuksia loukaten ja että tämän vuoksi tämä kantajia vastaan puhuva asiakirja
on poistettava todistusaineistosta.
1308 Koska väite, jonka mukaan TACA on kannustanut Hyundaita liittymään konferenssiin antamalla sille mahdollisuuden tehdä välittömästi
konferenssin palvelusopimuksia, perustuu täysin tähän yhteen asiakirjaan, minkä komissio on vahvistanut istunnossa vastauksessaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen, on näin ollen katsottava, ettei tämä riidanalaisen päätöksen väite perustu
yhteenkään todisteeseen.
1309 Mikäli komission tarkoituksena olisi näyttää kyseinen Hyundain houkuttelemiseksi tarkoitettu kannustin toteen 30.1.1996 päivätyllä
TACA:n kirjeellä, johon riidanalaisen päätöksen 561 perustelukappaleessa viitataan yleisesti, olisi todettava, että koska
tätä kirjettä on käytetty puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevien kanneperusteiden yhteydessä esitetyistä syistä näitä
oikeuksia loukaten, myös tämä kirje olisi poistettava todistusaineistosta.
1310 Tästä seuraa, että toista väärinkäyttöä ei ole näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen siltä osin kuin se perustuu
TACA:n osapuolten toteuttamiin erityisiin toimenpiteisiin, joilla on kannustettu Hyundaita liittymään konferenssiin.
1311 On joka tapauksessa todettava, että toisin kuin komissio väittää, pöytäkirja PWSC 95/8 ei osoita, että Hyundain liittyminen
TACA:han ei perustuisi itsenäiseen päätökseen vaan TACA:n osapuolten toteuttamaan edellä mainittuun kannustimeen.
1312 Tämän pöytäkirjan mukaan, sellaisena kuin se on esitetty riidanalaisen päätöksen 230 perustelukappaleessa, ”Hyundai oli halunnut
liittyä vuonna 1995 palvelusopimuksiin, joissa kolme tai useampia jäseniä osallistuu itään, kolme tai useampia jäseniä osallistuu
parhaillaan länteen ja kolme tai useampia jäseniä osallistuu parhaillaan yhteiseen itään ja länteen suuntautuvaan palvelusopimukseen
maksutasoilla, joita sovelletaan useimpiin kyseisissä sopimuksissa oleviin jäseniin”. Tältä osin samassa pöytäkirjassa vakuutetaan,
että ”tilanne on hallinnassa ja palvelusopimusliikennettä harjoittaville osapuolille voidaan ilmoittaa, että liittyminen toteutuu
samanaikaisesti kuin Hyundai suorittaa ensimmäisen matkan Atlantin yli”. Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 564 perustelukappaleen
mukaan, että ”useiden palvelusopimusten olemassaolo voi toimia markkinoille pääsyn esteenä [ja että] mahdollisuus tehdä heti
tällaisia sopimuksia kannusti Hyundaita voimakkaasti aloittamaan Atlantin ylittävä liikenne TACA:n osapuolena”.
1313 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiakirja-aineistosta ja erityisesti Hyundain TACA:han liittymisen aikoihin käydystä
kirjeenvaihdosta ilmenee, että helmikuussa 1995 Hyundai aikoi aluksi aloittaa toiminnan Atlantin ylittävässä liikenteessä
tekemällä tilojen vuokrausta koskevan sopimuksen TACA:n kanssa kilpailevan itsenäisen varustamon kanssa, eikä liittymällä
TACA:n osapuoleksi. Nämä neuvottelut kariutuivat maaliskuussa 1995, minkä vuoksi Hyundai aloitti neuvottelut TACA:n jäsenen
MSC:n kanssa tehdäkseen sopimuksen tilojen vuokrauksesta.
1314 On näin ollen tutkittava, johtuuko tämän itsenäisen varustamon kanssa käytyjen neuvottelujen kariutuminen siitä, että TACA
ehdotti Hyundaille mahdollisuutta tehdä välittömästi palvelusopimuksia, jos se liittyy konferenssiin.
1315 Asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että Hyundai kyseli ensimmäisen kerran TACA:lta mahdollisuudesta tehdä välittömästi konferenssin
palvelusopimuksia 30.8.1995. TACA:n 31.8.1995 pidetyn kokouksen pöytäkirjasta (PWSC 95/7) ilmenee, että TACA hyväksyi kyseisenä
päivänä tämän ehdotuksen, josta täsmennetään keskustellun ”Hyundain pyynnöstä”. Hyundai pani tämän hyväksynnän merkille 5.9.1995
TACA:lle lähettämässään faksissa.
1316 Näin ollen voidaan pitää näytettynä, että Hyundai oli saanut tietää TACA:lta ennen liittymistään käytyjen neuvottelujen seurauksena,
että sen liittyessä konferenssiin se otetaan mukaan vuotta 1995 koskeviin konferenssin palvelusopimuksiin.
1317 Pelkästään tämä seikka ei kuitenkaan riitä osoittamaan, että Hyundai olisi tällä perusteella liittynyt TACA:han.
1318 On selvää, että Hyundai oli allekirjoittanut tilojen vuokrausta koskevan sopimuksen MSC:n kanssa jo 17.8.1995 käytyään neuvotteluja
tämän TACA:n osapuolen kanssa toukokuussa 1995. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että tänä samana päivänä oli jo laadittu lopullinen
ehdotus tämän sopimuksen ilmoittamisesta FMC:lle. Vastauksessaan 8.3.1996 päivättyyn tietojensaantipyyntöön TACA:n osapuolet
ovat selittäneet komission sitä kiistämättä, että Hyundain päätös tehdä tilojen vuokrausta koskeva sopimus MSC:n kanssa oli
yhteydessä sen päätökseen liittyä TACA:han. Toisin kuin komissio väittää, tämä seikka ei ole mitenkään ristiriidassa kantajien
väitteen kanssa, vaan päinvastoin vahvistaa sen, sillä se osoittaa Hyundain tehneen päätöksensä liittyä konferenssiin jo toukokuussa
1995.
1319 Kantajat ovat ilmoittaneet komission sitä kiistämättä, että ne ovat ottaneet yhteyttä TACA:han tätä liittymistä silmälläpitäen
heinäkuussa 1995, kun MSC:n kanssa tehtävän, tilojen vuokrausta koskevan sopimuksen ehdot oli selkeästi määritelty.
1320 Myöhemmästä kirjeenvaihdosta MSC:n kanssa ilmenee, että Hyundai ilmoitti jo 22.8.1995 tälle konferenssin jäsenelle, että sen
liittymishakemus pitäisi lähettää TACA:lle 30.8.1995 aikoihin, ja MSC puolestaan lupasi ilmoittaa tästä päätöksestä TACA:lle,
jotta konferenssin hallituksen puheenjohtaja voisi antaa lailliselle edustajalleen Euroopassa ohjeet tarvittavien ilmoitusten
tekemiseksi komissiolle.
1321 Näistä seikoista ilmenee, että Hyundai oli päättänyt liittyä TACA:han itsenäisen päätöksen perusteella selvästi ennen sitä,
kun kysymys mahdollisuudesta tehdä välittömästi konferenssin palvelusopimuksia tuotiin esille. Kun Hyundai pyysi saada tehdä
välittömästi konferenssin palvelusopimuksia, se oli jo allekirjoittanut tilojen vuokrausta koskevan sopimuksen MSC:n kanssa,
jolloin se saattoi aloittaa kyseisessä liikenteessä ottamatta käyttöön uutta kapasiteettia, ja ryhtynyt kaikkiin tarvittaviin
toimiin liittyäkseen TACA:han.
1322 Näissä olosuhteissa ei näytä siltä, että Hyundai olisi liittynyt TACA:han voidakseen tehdä välittömästi konferenssin palvelusopimuksia.
1323 On myös muistettava komission itse todenneen 576 perustelukappaleessa, että riidanalainen päätös ei määrää ennalta sellaisten
linjakonferenssien, joiden toiminta kuuluu asetuksen N:o 4056/86 3 artiklaan sisältyvän ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan,
mahdollisuuksia tarjota uusille jäsenille samat ehdot kuin vanhoille jäsenille. Sikäli kuin riidanalaisessa päätöksessä ei
kielletä TACA:n osapuolia tekemästä konferenssin palvelusopimuksia, kuten komissio on istunnossa vahvistanut, komissio ei
ole selittänyt, miten minkä tahansa uuden jäsenen liittyminen vanhoille jäsenille tarjotuilla ehdoilla ei olisi antanut Hyundaille
mahdollisuutta vaatia, että se tulee välittömästi kaikkien konferenssin palvelusopimusten osapuoleksi, ja erityisesti saada
samoja ehtoja kuin MSC, jonka kanssa Hyundai oli tehnyt tilojen vuokrausta koskevan sopimuksen voidakseen aloittaa kyseisessä
liikenteessä. Huomattakoon vielä, että 19.8.1994 päivätyn kirjeen mukaan Hanjin on esittänyt vastaavan pyynnön kuin Hyundai,
eikä komissio ole katsonut kyseessä olleen kannustin, jolla Hanjinia olisi houkuteltu liittymään TACA:han.
1324 Komissio, jota kuultiin istunnossa, väittää, että myös Hyundain liittyminen TACA:han on käsitettävä 30.1.1996 päivätyn TACA:n
kirjeen valossa. Edellä 1301 kohdassa on kuitenkin jo todettu, että kaiken muun konkreettisen näytön puuttuessa komissio ei
voi kohtuudella päätellä tästä TACA:n hallituksen puheenjohtajan yli 17 kuukautta Hanjinin liittymisen jälkeen tämän kanssa
ilmenneen konfliktin yhteydessä lähettämästä kirjeestä otetun erillisen katkelman yleisen sanamuodon perusteella, että TACA:n
osapuolet ovat järjestelmällisesti kannustaneet mahdollisia kilpailijoita ja myös Hyundaita liittymään TACA:han toimenpiteillä,
joiden avulla ne ovat voineet päästä konferenssin jäseniksi eri ehdoin kuin vanhoille jäsenille on tarjottu.
1325 Edellä esitetyn perusteella on todettava, että komissio ei ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että
TACA:n osapuolet ovat kannustaneet Hyundaita liittymään konferenssiin antamalla sille mahdollisuuden tehdä välittömästi konferenssin
palvelusopimuksia konferenssiin liittyessään.
1326 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että toista väärinkäyttöä ei ole näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen siltä
osin kuin se perustuu TACA:n osapuolten toteuttamiin erityisiin toimenpiteisiin, joilla on kannustettu Hanjinia ja Hyundaita
liittymään TACA:han.
ii)  Mahdollisille kilpailijoille tarkoitetut yleiset kannustimet
1327 Esillä olevilla kanneperusteillaan ja väitteillään kantajat kiistävät riidanalaiseen päätökseen sisältyvät arvioinnit, jotka
koskevat TACA:n osapuolten toteuttamia yleisiä kannustimia, eli useiden kaksoishinnoitteluun perustuvien sopimusten tekemistä
ja sitä, että järjestäytyneet TAA:n jäsenet eivät kilpailleet tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten kanssa.
–       Kaksoishinnoitteluun perustuvat sopimukset
1328 Kantajat kiistävät, että Hanjinia ja Hyundaita olisi kannustettu liittymään TACA:han palvelusopimuksiin sisältyvän kaksoishinnoittelun
vuoksi. Väitteensä tueksi ne vetoavat ensinnäkin siihen, että rahdinantajat pyysivät tätä toimenpidettä. Tämän jälkeen ne
huomauttavat, että päätöksessä ei ole mitään todisteita siitä, että tämä toimenpide olisi kannustanut Hanjinia ja Hyundaita
liittymään TACA:han. Lopuksi ne korostavat, että Hanjin ja Hyundai ovat osallistuneet vain pieneen osaan tämänkaltaisia sopimuksia.
1329 Riidanalaisen päätöksen 565 perustelukappaleessa komissio toteaa, että ”kuten komissio totesi TAA:ta koskevassa asiassa ─
─, kahdenlaisten maksujen tarjoamisen tarkoitus ja seuraus oli riippumattomien laivanvarustajien taholta tulevan kilpailun
rajoittaminen ottamalla nämä mukaan konferenssiin [ja että] sen jälkeen kun TAA kiellettiin vuonna 1994, TACA:n osapuolet
luopuivat kaksitasoisesta tariffijärjestelmästä mutta tarjoavat kuitenkin edelleen palvelusopimuksia, joissa on korkeammat
hinnat perinteisille konferenssin jäsenille ja alemmat hinnat perinteisesti riippumattomille toimijoille sekä uusille markkinoille
tulijoille”. Komissio katsoo, että ”tämän tarkoitus on ollut houkutella markkinoille haluavat mahdolliset kilpailijat tekemään
tämän TACA:n osapuolina”.
1330 Komissio perustaa väitteensä seuraavaan riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa esitettyyn seikkaan:
” ─ ─ TACA:n vuoden 1995 palvelusopimuksia koskevasta katsauksesta käy ilmi, että suureen osaan (noin [kolmasosaan] ↓ TEXTE
DE LA NOTE ↓  ↑ TEXTE DE LA NOTE ↑ ) sopimuksista sisältyy kaksoishinnoittelua koskeva järjestelmä, jonka avulla TAA:n entiset
järjestäytymättömät jäsenet veloittavat saman palvelusopimuksen mukaisista palveluista alempia maksuja kuin TAA:n entiset
järjestäytyneet jäsenet. Alennus vaihteli 50 USD:n ja 100 USD:n välillä FEU:lta, mutta ainakin yhden tapauksen osalta alennus
on jopa 150 USD. Tällaisia kaksoishinnoittelua koskevia järjestelmiä on ollut myös TACA:n vuosien 1996 ja 1997 palvelusopimuksissa.”
1331 Vaikka kantajat kiistävät ottaneensa omasta aloitteestaan käyttöön kaksoishinnoittelun konferenssin palvelusopimuksissa tai
kaksoishinnoittelun sisältyvän merkittävään osaan Hanjinin ja Hyundain tekemistä palvelusopimuksista, ne eivät sitä vastoin
kiistä, että useat TACA:n osapuolten riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona tekemät palvelusopimukset sisälsivät
kahdentasoisia hintoja.
1332 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo TAA-tapauksessa antamassaan tuomiossa (163 kohta) todennut, että TAA:n tariffissa
porrastettujen kuljetusmaksujen käyttöönottamisen tavoitteena oli liittää sopimukseen sellaisia itsenäisiä varustamoja, jotka
ilman tätä niille myönnettyä oikeutta alentaa hintoja suhteessa vanhoihin osapuoliin pysyisivät itsenäisinä ja kilpailisivat
edelleen konferenssin kanssa erityisesti hinnoilla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että tämä tavoite ilmeni
oikeudellisesti riittävällä tavalla TAA-sopimuksen tulevien osapuolten välillä Genevessä (Sveitsi) 13.1.1992 pidetyn kokouksen
pöytäkirjasta.
1333 Näissä olosuhteissa on näin ollen tutkittava, onko konferenssin palvelusopimuksiin sisältyvä kaksoishinnoittelu myös kannustanut
mahdollisia kilpailijoita liittymään TACA:han riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona mahdollistamalla perinteisten
konferenssin järjestäytyneiden jäsenten tarjoamia hintoja alhaisempien hintojen tarjoamisen rahdinantajille.
1334 Huomattakoon, että jotta kaksoishinnoittelu palvelusopimuksissa merkitsisi toimenpidettä, jolla on kannustettu mahdollisia
kilpailijoita liittymään konferenssiin, sen on välttämättä täytynyt johtaa siihen, että mahdolliset kilpailijat ovat tulleet
TACA:n jäseniksi. Se, että kannustimena konferenssiin liittymiseksi pidettyä toimenpidettä ei ole seurannut yhtäkään liittymistä
TACA:han, osoittaisi, ettei tämä toimenpide ole todellisuudessa merkinnyt kannustinta konferenssiin liittymiseksi.
1335 Riidanalaisen päätöksen 5 artiklassa todetun toisen väärinkäytön muodostava markkinoiden kilpailurakenteen muuttaminen näyttää
perustuvan siihen, että TACA:n osapuolten toteuttamat kannustimet ja muun muassa palvelusopimuksiin sisältyvä kaksoishinnoittelu
ovat johtaneet mahdollisten kilpailijoiden tuloon konferenssin jäseniksi ja poistaneet samalla niiden muodostaman mahdollisen
kilpailutekijän. Komissio ei mainitse riidanalaisessa päätöksessä mitään muuta kyseisistä toimenpiteistä aiheutunutta vaikutusta.
1336 Istunnossa komissio kuitenkin väitti, että palvelusopimusten kaksoishinnoittelulla on ollut muita vaikutuksia kilpailurakenteeseen.
Se vetosi ensinnäkin siihen, että tämä toimenpide on myötävaikuttanut muiden kyseessä olevien toimenpiteiden tavoin pysyvästi
suotuisan toimintaympäristön luomiseen, jossa paitsi kannustetaan kolmansia osapuolia liittymään konferenssiin sen sijaan,
että ne tulisivat markkinoille itsenäisinä varustamoina, myös kannustetaan entisiä riippumattomia varustamoja pysymään konferenssin
jäseninä. Lisäksi komissio korosti, että kyseisillä kannustimilla TACA:n osapuolet ovat poistaneet mahdollisen kilpailun.
1337 Pysyvästi suotuisan toimintaympäristön luomista tarkasteltaessa on kuitenkin jälleen todettava, että koska palvelusopimusten
kaksoishinnoittelu ei ole johtanut mahdollisten kilpailijoiden liittymiseen TACA:n jäseniksi, sen ei voida katsoa kannustaneen
näitä kilpailijoita liittymään konferenssiin. Jos yksikään mahdollinen kilpailija ei ole liittynyt TACA:han, on välttämättä
todettava, ettei kyseisellä toimenpiteellä ole saatu aikaan niille suotuisaa toimintaympäristöä. Sikäli kuin komissio väittää,
että kyseisillä toimenpiteillä on luotu TACA:n osapuolille suotuisa toimintaympäristö pysyä konferenssin jäseninä, voidaan
vain todeta, ettei tästä ole selvästikään kyse riidanalaisessa päätöksessä todetussa määräävän markkina-aseman väärinkäytössä,
joka koskee riidanalaisen päätöksen 562─566 perustelukappaleen mukaan yksinomaan toimenpiteitä mahdollisten kilpailijoiden
saamiseksi TACA:n jäseniksi eikä toimenpiteitä TACA:n osapuolten saamiseksi pysymään konferenssin jäseninä.
1338 Mahdollisen kilpailun poistamisen osalta on katsottava, että se, että linjakonferenssi toteuttaa toimenpiteitä rajoittaakseen
mahdollisten kilpailijoiden pääsyä markkinoille itsenäisinä varustamoina, voi merkitä määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä
pidettävää markkinoiden kilpailurakenteen muuttamista. Tällaisessa tapauksessa pelkästään se, että mahdolliset kilpailijat
kuitenkin tulevat markkinoille, ei välttämättä estä pitämästä konferenssin menettelyä määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä.
Se, että mahdolliset kilpailijat ovat päässeet markkinoille, ei nimittäin kuitenkaan merkitse sitä, että kyseisillä toimenpiteillä
ei olisi vaikutusta, jos ilman näitä toimenpiteitä markkinoille pääsy olisi voinut tapahtua eri edellytyksillä. Tällaisessa
tapauksessa se, että toivottua tulosta ei ole saavutettu, ei näin ollen riitä sen toteamiseksi, että kyse ei olisi määräävän
markkina-aseman väärinkäytöstä (ks. vastaavasti edellä 568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 8.10.1996, 149 kohta).
1339 Riidanalaisessa päätöksessä todettu mahdollisen kilpailun poistaminen ei kuitenkaan perustu toimenpiteisiin, joilla olisi
rajoitettu mahdollisten kilpailijoiden pääsyä markkinoille, vaan päinvastoin toimenpiteisiin, joita pidetään kannustimina
markkinoille tulemiseksi TACA:n osapuolina. Tällaisessa tapauksessa se, että toivottua tulosta ei ole saavutettu, riittää
osoittamaan, että kyseinen toimenpide ei muodosta kannustinta konferenssiin liittymiseksi ja että kyse ei ole riidanalaisessa
päätöksessä todetusta määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä.
1340 Näin ollen on tutkittava, onko konferenssin palvelusopimuksiin sisältyvä kaksoishinnoittelu todellisuudessa saanut mahdollisia
kilpailijoita liittymään TACA:han.
1341 Huomattakoon, että vaikka TACA:n osapuolet ovat tehneet hyvin monia kaksoishinnoitteluun perustuvia palvelusopimuksia, ainoastaan
Hanjin ja Hyundai ovat liittyneet TACA:han riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona.
1342 Tästä seuraa, että useimmat konferenssin mahdollisista kilpailijoista eivät ole pitäneet kyseistä toimenpidettä kannustimena
TACA:han liittymiseksi. Huomattakoon vielä, että mahdollinen kilpailija UASC päätti olla liittymättä konferenssin jäseneksi,
vaikka se oli toteuttanut siihen viittaavia toimenpiteitä vuonna 1996. Samoin edellä on todettu, että varustamot kuten Cosco,
Yangming, K Line, Mitsui ja APL, jotka kuitenkin myöhemmin aloittivat toiminnan kyseessä olevassa liikenteessä, eivät liittyneet
TACA:han riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona.
1343 Hanjinin ja Hyundain osalta on todettava, että komissio ei mainitse riidanalaisessa päätöksessä yhtään todistetta, joka osoittaisi
näiden varustamojen liittyneen TACA:han palvelusopimuksiin sisältyvän kaksoishinnoittelun muodostaman kannustimen vuoksi.
1344 Edellä on päinvastoin todettu, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiakirja-aineiston perusteella ei voida katsoa,
että Hanjinin ja Hyundain liittyminen TACA:han ei olisi perustunut näiden itsenäiseen päätökseen. Hanjinin liittymistä koskeva
kirjeenvaihto TACA:n kanssa ei missään vaiheessa käsitellyt kysymystä palvelusopimusten kaksoishinnoittelusta. Vaikka Hyundain
osalta tätä kysymystä käsiteltiin 2.10.1995 päivätyssä TACA:n muistiossa, tämän muistion mukaan Hyundai oli pyytänyt tällaiseen
kaksoishinnoitteluun perustuvien palvelusopimusten osalta korkeamman hinnan soveltamista, mikä on suoraan ristiriidassa komission
väitteen kanssa, jonka mukaan entisiä itsenäisiä varustamoja on kannustanut liittymään TACA:han mahdollisuus tarjota palvelusopimuksissa
määrättyjä alhaisimpia hintoja. Istunnossa komissio on myöntänyt, ettei sillä ollut mitään näyttöä 2.10.1995 päivättyä muistiota
vastaan.
1345 Asianosaisten kesken on myös selvää, että Hanjin ja Hyundai ovat osallistuneet vain harvoihin kaksoishinnoitteluun perustuviin
palvelusopimuksiin. Vaikka komissio korostaa, että Hanjin ja Hyundai ovat kuljettaneet valtaosan lastistaan kahdentasoisia
hintoja sisältävän palvelusopimuksen tai NVOCC-yritysten kanssa tehdyn palvelusopimuksen perusteella, se ei kiistä sitä, että
ensin mainitut palvelusopimukset ovat olleet marginaalinen osa palvelusopimuksista, joihin nämä varustamot ovat osallistuneet.
1346 Näissä olosuhteissa ei näytä siltä, että Hanjinia ja Hyundaita olisi kannustanut liittymään konferenssin jäseniksi se, että
TACA:n osapuolet ovat tehneet useita palvelusopimuksia, jotka perustuvat kaksoishinnoitteluun.
1347 Näin ollen on todettava, että komissio ei ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että konferenssin palvelusopimusten
kaksoishinnoittelu olisi merkinnyt kannustinta, joka on saanut mahdolliset kilpailijat liittymään TACA:han kyseessä olevana
ajanjaksona.
1348 Kantajien kanneperusteet ja väitteet on näin ollen hyväksyttävä tältä osin.
–       Palvelusopimukset NVOCC-yritysten kanssa
1349 Kantajat kiistävät, että TACA:n osapuolet olisivat kannustaneet mahdollisia kilpailijoita liittymään TACA:han pidättäytymällä
kilpailemasta tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten kanssa.
1350 Komissio on riidanalaisen päätöksen 565 perustelukappaleessa todennut, että entiset TAA:n järjestäytyneet jäsenet, eli ACL,
Hapag Lloyd, P & O, Nedlloyd, Sea-Land, Maersk, NYK ja OOCL, eivät kilpailleet tietyistä palvelusopimuksista NVOCC-yritysten
kanssa ja varasivat tästä syystä tietyt lastit ”perinteisesti riippumattomille toimijoille sekä uusille markkinoille tulijoille”.
Komissio katsoo, että ”tämän tarkoitus on ollut houkutella markkinoille haluavat mahdolliset kilpailijat tekemään tämän TACA:n
osapuolina”.
1351 Tutkittaessa, ovatko nämä riidanalaiseen päätökseen sisältyvät arvioinnit perusteltuja, on ensin tutkittava, onko komissio
näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen sopimuksen tai ainakin yhdenmukaistetun menettelytavan, jolla NVOCC-yritysten
kanssa tehtävät palvelusopimukset pyritään varaamaan perinteisesti itsenäisille varustamoille, jotka eivät olleet järjestäytyneitä
TAA:n jäseniä, sekä uusille TACA:n jäsenille.
1352 Tältä osin on huomattava, että riidanalaisen päätöksen 180 perustelukappaleessa siteeratun, 28.12.1995 päivätyn kirjeen mukaan
POL on ilmoittanut Hanjinille seuraavaa:
”[ ─ ─ ] kaikki NVOCC:itä koskevat asiat ovat erittäin arkaluonteisia ja luottamuksellisia. Niitä voidaan käsitellä asianmukaisesti
ainoastaan, jos TACA:n osapuolet toimivat täydellisessä yhteisymmärryksessä keskenään ja [tekevät päätökset] yhteisesti ilman
individualismia, sillä kaikenlaiset itsenäiset toimet voivat tuhota täysin tämän markkina-alueen, jonka osapuolet ovat niin
huolella rakentaneet vuosien varrella [ ─ ─ ] Näin ollen me pyydämme teitä mitä ystävällisimmin ratkaisemaan kyseisen ongelman
POL:n kanssa pyrkien välttämään keskinäistä kilpailua TACA:n sisällä [ ─ ─ ].”
1353 Komissio on perustellusti päätellyt riidanalaisen päätöksen 180 perustelukappaleessa tämän kirjeen sanamuodosta TACA:n ”halukkuuden
sisäiseen yhteistyöhön” NVOCC-yritysten lastin kuljettamisen osalta. Toisin kuin kantajat väittävät, sillä, että kyseisen
kirjeen on lähettänyt entinen itsenäinen varustamo eikä konferenssin alkuperäinen järjestäytynyt jäsen, ei ole tältä osin
mitään merkitystä, sillä kyseinen kirje kuvastaa TACA:n osapuolten välistä sopimusta tai ainakin yhdenmukaistettua menettelytapaa,
jolla pyritään varaamaan joillekin niistä NVOCC-yritysten lastin kuljettaminen.
1354 On myös huomattava, että komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 150 perustelukappaleessa seuraavaa:
”TACA:n vuoden 1995 palvelusopimuksia tarkasteltaessa ilmenee, että erittäin suuren osan palvelusopimuksista, jotka on tehty
[NVOCC-yritysten] kanssa, ovat tehneet vain sellaiset TACA:n osapuolet, jotka eivät aiemmin olleet järjestäytyneitä TAA:n
jäseniä. Nämä varustamot olivat aikaisemmin itsenäisiä, konferenssien ulkopuolella toimivia Atlantin ylittävää liikennettä
harjoittavia linjavarustamoita.”
1355 Kantajien esillä olevissa kanteissa esittämät seikat eivät ole mitenkään ristiriidassa tämän riidanalaisessa päätöksessä esitetyn
toteamuksen kanssa vaan pikemminkin vahvistavat sen. Kannekirjelmässä esitetyistä tiedoista ilmenee, että vuosina 1994 ja
1995 yksikään järjestäytyneistä TAA:n jäsenistä ei kuljettanut lastia NVOCC-yritysten kanssa tehtyjen palvelusopimusten perusteella,
lukuun ottamatta Hapag Lloydia, joka kuljetti sitä vähäisen määrän vuonna 1994. Vaikka Nedlloyd, NYK, OOCL ja P & O kuljettivat
lastia NVOCC-yritysten kanssa tehtyjen palvelusopimusten perusteella vuonna 1996, näiden samojen tietojen mukaan tämän lastin
määrä on ollut vain 8,3 prosenttia TACA:n jäsenten tämänkaltaisten sopimusten perusteella kuljettamasta lastista.
1356 Komissiolle 3.5.1995 osoitetussa kirjeessä TACA:n laillinen edustaja on selittänyt, että entisten TAA:n järjestäytyneiden
jäsenten vähäinen kiinnostus kuljettaa NVOCC-yritysten lastia johtui näiden varustamojen, joilla on paljon myyntihenkilöstöä,
merkittävä asiakaspalvelu sekä laajat asiamiesverkostot, itsenäisestä kaupallisesta strategiasta.
1357 Vaikka tällainen selitys voi toki olla perusteluna sille, että useimmat palvelusopimukset NVOCC-yritysten kanssa on tehty
TAA:n entisten järjestäytymättömien jäsenten kanssa, jotka olivat tosiasiassa pienikokoisia kilpailijoita kyseessä olevassa
liikenteessä, se ei kuitenkaan riitä perustelemaan sitä, että kolmen vuoden ajan NVOCC-yritysten ja entisten järjestäytyneiden
TAA:n jäsenten välillä ei tehty lainkaan tai lähes lainkaan palvelusopimuksia. Tämän lastin kaupallinen arvo huomioon ottaen
tällainen entisten järjestäytyneiden TAA:n jäsenten kiinnostuksen puute on kiistatta osoitus sopimuksesta tai ainakin yhdenmukaistetusta
menettelytavasta, jolla on pyritty varaamaan NVOCC-yritysten kanssa tehtävät palvelusopimukset tietyille TACA:n jäsenille.
1358 Näiden seikkojen perusteella komissio saattoi näin ollen katsoa, että TACA:n osapuolten välillä oli sopimus tai ainakin yhdenmukaistettu
menettelytapa, jolla NVOCC-yritysten kanssa tehtävät palvelusopimukset pyrittiin varaamaan perinteisesti itsenäisille varustamoille,
jotka eivät olleet järjestäytyneitä TAA:n jäseniä, sekä uusille jäsenille.
1359 On kuitenkin vielä tutkittava, onko kyseinen sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa tosiasiassa kannustanut mahdollisia
kilpailijoita liittymään TACA:han riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona. Kuten edellä 1334─1339 kohdassa on
jo todettu, se, että kannustimena konferenssiin liittymiseksi pidettyä toimenpidettä ei ole seurannut yhtäkään liittymistä
TACA:han, osoittaisi, ettei tämä toimenpide ole todellisuudessa merkinnyt kannustinta konferenssiin liittymiseksi.
1360 Huomattakoon, että vaikka TACA:n osapuolet ovat varanneet palvelusopimukset NVOCC-yritysten kanssa konferenssin uusille jäsenille,
ainoastaan Hanjin ja Hyundai ovat liittyneet TACA:han riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona.
1361 Tästä seuraa, että useimmat konferenssin mahdollisista kilpailijoista eivät ole pitäneet kyseistä toimenpidettä kannustimena
TACA:han liittymiseksi. Edellä 1342 kohdassa on jo todettu, että mahdollinen kilpailija UASC päätti olla liittymättä konferenssin
jäseneksi, vaikka se oli toteuttanut siihen viittaavia toimenpiteitä vuonna 1996. Samoin edellä on todettu, että varustamot
kuten Cosco, Yangming, K Line, Mitsui ja APL, jotka kuitenkin myöhemmin aloittivat toiminnan kyseessä olevassa liikenteessä,
eivät liittyneet TACA:han riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona.
1362 Hanjinin ja Hyundain osalta on todettava, että komissio ei mainitse riidanalaisessa päätöksessä yhtään todistetta, joka osoittaisi
näiden varustamojen liittyneen TACA:han sen kannustamana, että entiset järjestäytyneet TAA:n jäsenet eivät kilpailleet palvelusopimusten
tekemisestä NVOCC-yritysten kanssa.
1363 Edellä on päinvastoin todettu, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiakirja-aineiston perusteella ei voida katsoa,
että Hanjinin ja Hyundain liittyminen TACA:han ei olisi perustunut näiden itsenäiseen päätökseen. Yhdessäkään asiakirjassa,
joka koskee Hanjinin ja Hyundain liittymistä konferenssiin, ei käsitellä osallistumista palvelusopimuksiin NVOCC-yritysten
kanssa.
1364 On joka tapauksessa korostettava, että asetuksella N:o 4056/86 perustetussa kilpailujärjestelmässä linjakonferenssin jäsenten
tekemät sopimukset markkinoiden jakamisesta eivät ole välttämättä kiellettyjä. Asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädetään
nimenomaisesti, että ryhmäpoikkeusta sovelletaan sopimuksiin, joiden tarkoituksena on kunkin jäsenen tarjoaman kuljetuskaluston
määrittely ja lastin tai tulojen jakaminen jäsenten kesken.
1365 Riidanalaisessa päätöksessä ei selitetä, miten se, että entiset TAA:n järjestäytyneet jäsenet eivät kilpailleet palvelusopimuksista
NVOCC-yritysten kanssa ja varasivat siten tietyt lastit perinteisesti itsenäisille varustamoille, jotka eivät olleet järjestäytyneitä
TAA:n jäseniä, sekä uusille TACA:n jäsenille, ei muodosta tällaista sopimusta, jonka perusteella viimeksi mainitut voivat
liittyä konferenssiin samoin ehdoin kuin vanhat jäsenet. Komissio on itse todennut riidanalaisen päätöksen 576 perustelukappaleessa,
että riidanalainen päätös ei määrää ennalta tätä mahdollisuutta, sillä kuten komissio on istunnossa vahvistanut, tässä päätöksessä
ei kielletä uusia TACA:han liittymisiä sinänsä. Kuten edellä on todettu, jos ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluviin sopimuksiin
osallistumisen katsottaisiin merkinneen kannustamista liittymään TACA:han, jo sinänsä liittymistä TACA:han pidettäisiin väärinkäyttönä,
sillä tässä tapauksessa TACA:n syyksi luettava kannustin perustuisi siihen, että uusiin jäseniin sovelletaan asetuksessa N:o
4056/86 säädettyä ryhmäpoikkeusta, jonka perusteella hyväksytään kilpailunrajoituksia, joiden poikkeuksellisuutta ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on jo korostanut.
1366 Edellä esitetystä seuraa, että komissio ei ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että NVOCC-yritysten
kanssa tehtävien palvelusopimusten varaaminen tietyille TACA:n osapuolille olisi merkinnyt kannustinta, joka on saanut mahdolliset
kilpailijat liittymään konferenssiin kyseessä olevana ajanjaksona.
1367 Kantajien kanneperusteet ja väitteet on näin ollen tältä osin hyväksyttävä.
iii)  Johtopäätös toisen väärinkäytön muodostavista toimenpiteistä esitetystä näytöstä
1368 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että komissio ei ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla, että TACA:n osapuolet
olisivat kannustaneet mahdollisia kilpailijoita liittymään TACA:han riidanalaisessa päätöksessä todetuilla toimenpiteillä.
1369 Tarvitsematta tutkia kantajien toisesta väärinkäytöksestä esittämiä muita kanneperusteita riidanalaisen päätöksen päätösosan
5 artikla on kumottava pelkästään tällä perusteella ja siten myös kyseisen päätösosan 7 artikla on kumottava siltä osin kuin
siinä velvoitetaan kantajat lopettamaan välittömästi toinen väärinkäyttö ja vastaisuudessa pidättäytymään kaikesta toiminnasta,
jolla on sama tai samanlainen tarkoitus tai vaikutus.

IV  Asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn menettelyn noudattamatta jättämistä koskevat kanneperusteet
Asianosaisten lausumat
1370 Kantaja asiassa T-213/98 väittää ensinnäkin, että komissio on jättänyt noudattamatta asetuksen N:o 4056/86  9 artiklan menettelyvaatimuksia.
Kantajan mukaan on selvää, että TACA:han sovelletaan sekä Yhdysvaltojen oikeutta että yhteisön oikeutta. Etenkin Hanjinin
ja Hyundain liittyminen perustuu suoraan Yhdysvaltojen oikeuden avoimen konferenssin edellytyksiin. Sikäli kuin toinen väärinkäyttö
muodostuu siitä, että TACA on noudattanut Yhdysvaltojen oikeudessa asetettua velvollisuutta hyväksyä Hanjinin ja Hyundain
liittyminen, komissiolla oli kantajan mukaan velvollisuus noudattaa asetuksen 9 artiklassa säädettyä menettelyä ennen kuin
se toteuttaa tämän asetuksen perusteella toimenpiteen ─ eli tässä tapauksessa tekee päätöksen, jossa tiettyjä menettelytapoja
pidetään määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä ja jossa määrätään sakkoja ─ joka voi johtaa ristiriitaan Yhdysvaltojen
oikeuden kanssa.
1371 Toiseksi kantaja väittää, että komissio on jättänyt noudattamatta asetuksen N:o 4056/86  7 ja 8 artiklassa säädettyjä menettelyvaatimuksia.
Kantaja väittää, että sikäli kuin määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä koskevat toteamukset perustuvat ainoastaan ryhmäpoikkeuksen
saaneiden linjakonferenssien menettelytapoihin, komission pitäisi ennen perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista koskevaa
toteamusta ja varsinkin ennen sakkojen määräämistä noudattaa asetuksen 7 artiklassa säädettyä poikkeuksen peruuttamista koskevaa
menettelyä. Kantaja perustaa väitteensä asetuksen 8 artiklan 2 kohdan sanamuotoon, jonka mukaan komissio voi peruuttaa ryhmäpoikkeuksen
ja toteuttaa kaikki tarvittavat toimenpiteet lopettaakseen perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisen, jos poikkeuksen saaneiden
linjakonferenssien menettelytavoilla on perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta soveltumattomia vaikutuksia.
1372 Komissio katsoo, että nämä kanneperusteet eivät ole perusteltuja.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1373 Asetuksen N:o 4056/86  9 artiklan rikkomista koskevaa kanneperustetta tarkasteltaessa on todettava, että kannekirjelmän nimenomaisen
sanamuodon mukaan kantaja vetoaa tämän säännöksen rikkomiseen ainoastaan riidanalaisessa päätöksessä todetun toisen väärinkäytön
osalta mutta ei ensimmäisen väärinkäytön osalta.
1374 Koska edellä on katsottu, että riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan toinen väärinkäyttö, lausunnon
antaminen tästä kanneperusteesta raukeaa.
1375 Asetuksen N:o 4056/86  7 ja 8 artiklan rikkomista koskevassa kanneperusteessaan kantaja väittää, että koska riidanalaisessa
päätöksessä määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä pidetyt menettelytavat kuuluvat asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn ryhmäpoikkeuksen
piiriin, komissiolla oli velvollisuus peruuttaa kyseinen poikkeus ennen perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista koskevaa
toteamusta.
1376 Koska edellä on katsottu, että riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan toinen väärinkäyttö, esillä
olevaa kanneperustetta on tutkittava ainoastaan riidanalaisessa päätöksessä todetun ensimmäisen väärinkäytön osalta, lukuun
ottamatta kuitenkin erillisten palvelusopimusten tekemisen ja sisällön vastavuoroista paljastamista, sillä tämä toteamus on
kumottu 1151─1159 kohdassa esitetyillä perusteilla.
1377 Komissiolla on oikeus peruuttaa asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädetty ryhmäpoikkeus, jos se toteaa tietyssä erityistapauksessa
joko kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdan nojalla, että poikkeuksen soveltamisalaan kuuluvilla sopimuksilla on perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan kannalta soveltumattomia vaikutuksia, tai kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan nojalla, että poikkeuksen
soveltamisalaan kuuluvien konferenssien käyttäytyminen johtaa perustamissopimuksen 86 artiklan kannalta soveltumattomiin vaikutuksiin.
1378 Pitää paikkansa, kuten komissio on korostanut istunnossa, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä 595 kohdassa mainitussa
ns. CEWAL-tapauksessa 16.3.2000 antamansa tuomion 136 kohdassa, että asetuksen N:o 4056/86 8 artiklan 2 kohdalla ei rajoiteta
eikä voidakaan rajoittaa komission toimivaltaa määrätä sakkoja perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisen perusteella.
1379 On kuitenkin huomattava, että tässä tuomiossa annettu ratkaisu ei koskenut asetuksen N:o 4056/86  7 artiklan 2 kohdassa säädettyä
peruuttamista ja että lisäksi se koski menettelytapoja, joihin ei selvästikään sovellettu asetuksen N:o 4056/86  3 artiklassa
säädettyä ryhmäpoikkeusta, minkä vuoksi tällä tuomiolla ei välttämättä ole merkitystä, kun kyseessä olevat menettelytavat
kuuluvat kyseisen poikkeuksen piiriin (ks. vastaavasti edellä 638 kohdassa mainittu julkisasiamies Fennellyn ratkaisuehdotus
ns. CEWAL-tapauksessa, tuomio 16.3.2000, 163 ja 165 kohta).
1380 Tarvitsematta lausua tästä kysymyksestä on kuitenkin todettava, että esillä olevassa asiassa, toisin kuin kantaja väittää,
yhteenkään ensimmäisen väärinkäytön muodostavista palvelusopimuksia koskevista menettelytavoista (lukuun ottamatta erillisten
palvelusopimusten tekemisen ja sisällön vastavuoroista paljastamista) ei voida soveltaa ryhmäpoikkeusta.
1381 Kyseisiä palvelusopimuksia koskevia menettelytapoja, olipa kyse erillisten palvelusopimusten kieltämisestä tai muista näiden
sopimusten tekemistä tai sisältöä koskevista rajoituksista, ei mainita asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa ryhmäpoikkeuksen
soveltamisalaan kuuluvien sopimusten tai menettelytapojen joukossa. Oikeuskäytännössä on vakiintuneesti katsottu, että kun
otetaan huomioon perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätty yleinen kielto toteuttaa kilpailua rajoittavia yritysten
välisiä järjestelyjä, ryhmäpoikkeusasetuksessa säädettyjä poikkeussäännöksiä on luonnostaan tulkittava suppeasti (edellä 568
kohdassa mainittu asia Peugeot v. komissio, tuomion 37 kohta ja edellä 568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 8.10.1996,
48 kohta). Tämä on tarpeen sitä suuremmalla syyllä asetuksen N:o 4056/86 säännösten kohdalla, koska poikkeus on voimassa rajoittamattoman
ajan ja koska hyväksytyt kilpailunrajoitukset ovat luonteeltaan poikkeuksellisia, minkä vuoksi asetuksen N:o 4056/86 3 artiklan
mukaista ryhmäpoikkeusta ei voida tulkita laajasti ja kehityskelpoisesti siten, että sen piiriin voitaisiin katsoa kuuluvaksi
kaikki sellaiset sopimukset, jotka ovat varustamojen mielestä hyödyllisiä ja jopa välttämättömiä markkinaolosuhteisiin mukautumisen
kannalta (TAA-tapauksessa annetun tuomion 146 kohta).
1382 Vaikka palvelusopimusten hintojen vahvistaminen ei kuulu riidanalaisessa päätöksessä perustamissopimuksen 85 artiklan nojalla
kiellettyihin kilpailunrajoituksiin, kuten komissio vahvisti vastauksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin
kysymyksiin, on todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, palvelusopimuksia ei voida rinnastaa asetuksen N:o 4056/86
3 artiklassa tarkoitettuihin sopimuksiin, ”joiden tarkoituksena on kuljetusmaksujen ja -ehtojen vahvistaminen”. Tästä säännöksestä
ilmenee, että jotta linjakonferenssin jäsenten tekemiin sopimuksiin kuljetusmaksujen ja -ehtojen vahvistamisesta voitaisiin
soveltaa ryhmäpoikkeusta, niissä on vahvistettava kyseisen asetuksen 1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetut ”yhdenmukaiset
tai yhteiset kuljetusmaksut” (TAA-tapauksessa annetun tuomion 138─143 kohta), mikä edellyttää kaikkien konferenssin jäsenten
soveltavan samoja kuljetusmaksuja kaikkiin rahdinantajiin nähden (TAA-tapauksessa annetun tuomion 144, 151 ja 155 kohta).
1383 Palvelusopimuksiin sisältyvät kuljetusmaksut eivät kuitenkaan ole samoja kaikille rahdinantajille, vaan ne jaetaan eri luokkiin.
Komissio korostaa riidanalaisen päätöksen 457 perustelukappaleessa kantajien sitä kiistämättä seuraavaa:
” ─ ─ palvelusopimushinta ei kuulu julkaistuun vakiotariffiin, vaan se määräytyy enemmän tai vähemmän tapauskohtaisesti tavarantoimittajan
ja kuluttajan välisten neuvottelujen perusteella. Näiden neuvottelujen tuloksena on, että rahdinantajat, jotka lähettävät
samaan nimikkeeseen kuuluvia tavaroita, eivät välttämättä maksa siitä samaa palvelusopimushintaa kuin mitä muut maksavat.
Palvelusopimushinnat poikkeavat tariffihinnoista, mutta eivät aina samalla tavalla. Tämä tarkoittaa, että vaikka kukin TACA:n
osapuoli voi periä tietyltä rahdinantajalta saman hinnan, eri rahdinantajat (jotka lähettävät samaan tavaraluokkaan kuuluvia
tavaroita) maksavat eri hintoja ─ ─ ”
1384 TACA:n tekemiin konferenssin palvelusopimuksiin sisältyvät kuljetusmaksut eivät olleet riidanalaisen päätöksen kattamana ajanjaksona
samat kaikille konferenssin jäsenille. Asianosaisten kesken on selvää, että kuten edellä 1331 kohdassa on todettu, näihin
palvelusopimuksiin sisältyi kaksoishinnoittelua koskeva järjestelmä, jonka nojalla TAA:n entiset järjestäytymättömät jäsenet
veloittivat saman palvelusopimuksen mukaisista palveluista alempia maksuja kuin TAA:n entiset järjestäytyneet jäsenet. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut, että asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta ei sovelleta varustamojen
väliseen sopimukseen, jossa määrätään jäsenten mukaan porrastetusta tariffijärjestelmästä (TAA-tapauksessa annetun tuomion
167 kohta).
1385 Koska palvelusopimuksiin sisältyvät kuljetusmaksut eivät ole samoja kaikille rahdinantajille eivätkä esillä olevassa tapauksessa
edes kaikille konferenssin jäsenille, kyseisiä sopimuksia ei voida pitää ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvina kuljetusmaksujen
vahvistamista koskevina sopimuksina.
1386 Koska esillä oleva kanneperuste perustuu näin ollen virheelliseen olettamukseen, se on hylättävä kokonaisuudessaan.

V  Kanneperuste, jonka mukaan Yhdysvaltojen oikeuden huomiotta jättämistä ei ole perusteltu
Asianosaisten lausumat
1387 Kantajat väittävät, että komissiolla perustamissopimuksen 190 artiklan nojalla oleva perusteluvelvollisuus edellyttää, että
se selittää syyt, joiden vuoksi sen arviointi poikkeaa tietyiltä merkittäviltä osin Yhdysvaltojen oikeudesta, sellaisena kuin
se ilmenee US Shipping Actistä. Kantajat vetoavat väitteensä tueksi yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-360/92 P, Publishers
Association vastaan komissio, 17.1.1995 antamaan tuomioon (Kok. 1995, s. I-23, 44 kohta). Ne huomauttavat, että tässä tuomiossa
yhteisöjen tuomioistuin kumosi komission päätöksen sillä perusteella, että se ei sisältänyt ”mitään selitystä, miksi [UK Restrictive
Practice Courtin] loppupäätelmät ja [Publishers Associationin] väitteensä tueksi esittämät asiakirjat on katsottu asiaan kuulumattomiksi”.
1388 Esillä olevassa asiassa kantajat muistuttavat, että TACA-sopimukseen sovelletaan samalla sekä yhteisön oikeutta että Yhdysvaltojen
kilpailuoikeutta. Riidanalaisessa päätöksessä otetaan kuitenkin useissa olennaisissa kohdissa TACA-sopimukseen erilainen kanta
kuin Yhdysvaltojen oikeudessa. Toisin kuin Yhdysvaltojen oikeudessa, riidanalaisessa päätöksessä päädytään siihen, että poikkeusta
─ joko yksittäispoikkeusta tai ryhmäpoikkeusta ─ ei voida myöntää seuraaville asioille ja ne ovat sen vuoksi kiellettyjä:
ensimmäiseksi konferenssin jäsenten yhteisesti vahvistamat multimodaalikuljetusten maakuljetusmaksut (400─441 perustelukappale),
toiseksi konferenssin valtuudet palvelusopimusten osalta (442─471 perustelukappale), kolmanneksi kilpailusäännöissä asetetut
rajoitukset palvelusopimusten tekemiselle ja niiden sisällölle, erityisesti sopimusten kestolle, vastuulausekkeille, useiden
samanaikaisten sopimusten kiellolle, sopimussakkojen määrälle ja palvelusopimuksia koskevan itsenäisen toiminnan kiellolle
(464, 476─502 ja 551─558 perustelukappale), neljänneksi erillisten palvelusopimusten kielto ja silloin kun ne on sallittu,
konferenssin sääntöjen soveltaminen niihin (477─486 ja 551─558 perustelukappale) sekä viidenneksi niiden ehtojen paljastaminen
(496 ja 551─558) ja huolintapalkkioiden määrän vahvistaminen yhdessä (505─518 perustelukappale). Lisäksi kantajien mukaan
riidanalaisessa päätöksessä tukeudutaan yhteisen markkina-aseman osoittamiseksi siihen, että TACA varmistaa liittymisen laajoin
valvontaa koskevin määräyksin (527 perustelukappale), määrää eriytetystä hinnoittelujärjestelmästä (534 ja 535 perustelukappale)
ja on kannustanut Hanjinia ja Hyundaita aloittamaan toiminnan kyseisessä liikenteessä konferenssin jäseninä eikä itsenäisinä
varustamoina (563 ja 564 perustelukappale), kun taas sitä vastoin Yhdysvaltojen oikeudessa hyväksytään konferenssien valvontavalta,
ei ole koskaan pidetty eriytettyä hinnoittelujärjestelmää lainvastaisena ja edellytetään konferenssien olevan ”avoimia” kaikille
yrityksille kohtuullisin perustein, jotka eivät ole syrjiviä.
1389 Kantajat täsmentävät, että toisin kuin komissio väittää, niiden kantana ei ole se, että komissiota velvoittaa Yhdysvaltojen
oikeus tai että se on estynyt soveltamasta yhteisön oikeutta. Se mitä ne väittävät, on se, että komission olisi pitänyt ottaa
huomioon Yhdysvaltojen oikeudessa hyväksytty kanta kyseisten menettelytapojen lainmukaisuuden tutkimiseksi ja erilaisen kannan
ottaessaan esittää syyt, joiden vuoksi näiden menettelytapojen arviointi Yhdysvaltojen oikeuden kannalta ei ole tarpeen.
1390 Tämä velvollisuus on kantajien mukaan erityisen tärkeä esillä olevassa tapauksessa seuraavilla neljällä perusteella.
1391 Ensinnäkin riidanalainen päätös on ensimmäinen tapaus, jossa yhteisön oikeutta sovelletaan palvelusopimuksiin, huolintapalkkioiden
määrää koskeviin sopimuksiin ja linjakonferenssien velvollisuuksiin uusien jäsenten liittymisen osalta (asia 73/74, Papiers
Peints v. komissio, tuomio 26.11.1975, Kok. 1975, s. 1491, Kok. Ep. II, s. 535, 31 kohta). Vastaavasti kuin ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen presidentin asiassa T-65/98 R, Van den Bergh Foods vastaan komissio 7.7.1998 antamassa määräyksessä (Kok. 1998,
s. II-2641), joka koski sitä, että kansalliset kilpailuviranomaiset ja komissio olivat soveltaneet perustamissopimuksen 85
ja 86 artiklaa samaan menettelytapaan, pitäisi välttää yhteisön oikeuden ja Yhdysvaltojen oikeuden ristiriitaista soveltamista
esillä olevan asian olosuhteisiin.
1392 Toiseksi kantajat toteavat, että esillä olevassa tapauksessa oli kyse komission ja kyseisten yritysten välisestä merkittävästä
erimielisyydestä, joka koski komission arviointeja kyseiseen sopimukseen liittyvistä olennaisista kysymyksistä (yhdistetyt
asiat T-374/94, T-375/94, T-384/94 ja T-388/94, European Night Services ym. v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. II-3141,
97 kohta). Kantajat ovat lisäksi kiistäneet komission analyysin viittaamalla useita kertoja Yhdysvaltojen oikeuteen.
1393 Kolmanneksi kantajat huomauttavat, että se, että analyysin eroja Yhdysvaltojen oikeuden kanssa ei ole otettu huomioon, ei
sovi yhteen Yhdysvaltojen ja Euroopan yhteisön välisiin yhteistyösopimuksiin sisältyvien yhteistyötä ja aktiivista kohteliaisuutta
(”positive comity”) koskevien velvoitteiden kanssa. Vaikka näillä sopimuksilla ei pyritä yhdenmukaistamaan osapuolten keskeistä
oikeutta, niiden pelkkä olemassaolo velvoittaa komissiota esittämään syyt, joiden vuoksi tässä tapauksessa sen arviointi kyseisistä
menettelytavoista ja kysymyksistä poikkeaa Yhdysvaltojen arvioinnista, kun otetaan huomioon, että näillä sopimuksilla pyritään
välttämään ristiriitaisia päätöksiä. Esillä olevassa asiassa se, että kantajat noudattavat riidanalaista päätöstä, johtaisi
ristiriitatilanteeseen Yhdysvaltojen oikeuteen perustuvien velvoitteiden kanssa. Kantajat huomauttavat, että FMC on paitsi
sallinut osapuolten tekevän TACA-sopimuksen 14 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja erillisiä palvelusopimuksia, myös velvoittanut
ne siihen vuoden 1995 ehdollisen järjestelysopimuksen edellytyksenä. Kantajat täsmentävät vielä, että niitä on myös pyydetty
julkaisemaan palvelusopimusten eri ”peruslausekkeet”, jotka täsmennetään US Shipping Actin 8 §:n c momentissa ja joiden vastavuoroista
paljastamista komissio pitää riidanalaisessa päätöksessä (496 ja 551─558 perustelukappale) perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan
rikkomisena.
1394 Neljänneksi kantajat väittävät, että asetuksen N:o 4056/86 15. perustelukappaleen mukaan on otettava huomioon, että sen soveltaminen
tiettyihin menettelytapoihin voi johtaa ristiriitaan tiettyjen kolmansien maiden lainsäädännön kanssa. Ne korostavat, että
kyseisen asetuksen 9 artiklassa säädetään ristiriitojen ennalta ehkäisemistä koskevasta menettelystä.
1395 Komissio katsoo, että tämä kanneperuste ei ole perusteltu.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1396 Kantajat väittävät esillä olevalla kanneperusteellaan, että komissiolla perustamissopimuksen 190 artiklan nojalla oleva perusteluvelvollisuus
edellyttää, että se selittää syyt, joiden vuoksi sen arviointi poikkeaa useilta merkittäviltä osin Yhdysvaltojen oikeudesta,
sellaisena kuin se ilmenee US Shipping Actistä.
1397 On muistettava, että oikeuskäytännön mukaan komission on perustamissopimuksen 190 artiklan perusteella mainittava ne tosiseikat
tai oikeudelliset seikat, jotka ovat merkityksellisiä päätöksen perustelemiseksi oikeudellisesti, sekä päätöksen tekemiseen
johtaneet näkökohdat, mutta tässä määräyksessä ei aseteta komissiolle velvollisuutta käsitellä päätöksessään kaikkia niitä
tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joita on käsitelty hallinnollisessa menettelyssä (ks. mm. edellä 575 kohdassa mainittu
asia Remia ym. v. komissio, tuomion 26 kohta). Komissiolla on perustamissopimuksen 190 artiklan nojalla enintään velvollisuus
vastata yksityiskohtaisesti kantajien hallinnollisessa menettelyssä esittämiin olennaisiin väitteisiin (edellä 196 kohdassa
mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 426 kohta).
1398 Vaikka kantajat eivät esillä olevassa asiassa ole kannekirjelmässään todenneet, miltä osin ne ovat vedonneet yhteisön oikeuden
ja Yhdysvaltojen oikeuden välisiin eroihin hallinnollisen menettelyn kuluessa, TACA:n osapuolten väitetiedoksiantoon antamasta
vastauksesta ilmenee, että ne ovat vedonneet Yhdysvaltojen oikeuteen neljän rajallisen seikan osalta, eli TVRIA:n, Kanadan
kauttakulkusatamien kautta harjoitetun kilpailun, konferenssin palvelusopimusten ja yhteisesti vahvistettujen huolintapalkkioiden
osalta.
1399 Sikäli kuin kantajat väittävät, että komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä käsitellyt mahdollisia eroja Yhdysvaltojen
oikeuden ja yhteisön oikeuden välillä muiden seikkojen osalta, niiden väitteet ovat selvästi täysin perusteettomia. On selvää,
ettei komissiota voida arvostella siitä, ettei se ole päätöksessään perustellut kantaansa väitteisiin, jotka on esitetty ensimmäisen
kerran tästä päätöksestä nostetuissa kanteissa. Näin ollen ei voida hyväksyä kantajien väitettä, jonka mukaan ne ovat tukeutuneet
merkittävästi Yhdysvaltojen oikeuteen kiistääkseen komission arvioinnit.
1400 Sikäli kuin väitetyt erot koskevat edellä mainittuja neljää seikkaa, on huomattava ensinnäkin TVRIA:n osalta, että TACA:n
osapuolet ovat vastauksessaan väitetiedoksiantoon tyytyneet toteamaan, että FMC:n asetuksen nojalla TVR-maksuja ei voida muuttaa
niiden tiedoksi antamisen jälkeen. Tällaista toteamusta on pidettävä pelkästään kuvailevana, sillä kantajat eivät ole esittäneet
sen perusteella mitään nimenomaista väitettä. Näin ollen komissiolla ei ole ollut minkäänlaista velvollisuutta antaa siihen
perusteltua vastausta riidanalaisessa päätöksessä.
1401 Kanadan kauttakulkusatamien kautta harjoitetun kilpailun osalta TACA:n osapuolet ovat vastauksessaan väitetiedoksiantoon väittäneet,
että US Shipping Actin mukaista kilpailunrajoituksia koskevaa immuniteettia ei sovellettu lastin kuljetukseen Yhdysvalloista
tai Yhdysvaltoihin Kanadan kauttakulkusatamien kautta. On kuitenkin todettava, että komissio on vastannut tähän väitteeseen
riidanalaisen päätöksen 265─273 perustelukappaleessa, joissa se on esittänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla syyt, joiden
vuoksi Kanadan kauttakulkusatamat eivät kilpailunrajoituksia koskevan immuniteetin puuttumisesta huolimatta kilpailleet merkittävästi
TACA:n osapuolten kanssa, ja se on tältä osin korostanut muiden seikkojen voineen rajoittaa tätä kilpailua. Riidanalaista
päätöstä ei näin ollen ole perusteltu tältä osin puutteellisesti.
1402 Konferenssin palvelusopimuksia tarkasteltaessa vastauksesta väitetiedoksiantoon ilmenee, että TACA:n osapuolet ovat vedonneet
poikkeuslupahakemuksensa tueksi Yhdysvaltojen lainsäädäntöön, jonka mukaan konferenssin palvelusopimukset ovat linjakonferenssien
vakiintuneen käytännön mukaisia. Komissio on kuitenkin vastannut tähän väitteeseen riidanalaisen päätöksen 464─471 perustelukappaleessa,
joissa se on esittänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla syyt, joiden vuoksi kyseiset palvelusopimukset eivät olleet linjakonferenssien
vakiintuneen käytännön mukaisia, ja se on tältä osin korostanut, että TACA:n osapuolten perusteluissa otetaan virheellisesti
huomioon niiden mainitsemaan Yhdysvaltojen oikeutta koskevaan asiakirjaan sisältyvät tosiseikkoja koskevat toteamukset. Riidanalaista
päätöstä ei näin ollen ole perusteltu tältä osin puutteellisesti.
1403 Tarkasteltaessa vielä yhteisesti vahvistettuja huolintapalkkioita TACA:n osapuolten väitetiedoksiantoon antamasta vastauksesta
ilmenee, että ne ovat vedonneet Yhdysvaltojen oikeuskäytäntöön ja lainsäädäntöön tukeakseen väitettään, jonka mukaan Yhdysvaltojen
oikeudessa annetaan varustamoille oikeus vahvistaa yhdessä huolintapalkkiot. Komissio on kuitenkin riidanalaisen päätöksen
512 perustelukappaleessa nimenomaisesti todennut, että TACA:n osapuolten tältä osin esittämä Yhdysvaltojen oikeutta koskeva
perustelu, jonka mukaan kyseessä olevassa liikenteessä toimivat konferenssit vahvistivat yhdessä eurooppalaisille huolitsijoille
maksettavien palkkioiden tason jo 1970-luvun alusta alkaen, ei oikeuttanut huolintapalkkioiden enimmäistason vahvistamista,
ja komissio on seuraavissa perustelukappaleissa esittänyt syyt, joiden vuoksi tämä käytäntö ei täyttänyt perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdassa säädettyjä yksittäispoikkeuksen myöntämisedellytyksiä.
1404 Pitää paikkansa, että komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä käsitellyt kysymystä siitä, onko Yhdysvaltojen lainsäädännössä
tai oikeuskäytännössä omaksuttu oikeudellinen kanta tämän viimeksi mainitun seikan osalta merkityksellinen tai perusteltu,
eikä näin ollen esittänyt syitä, joiden vuoksi tämä kanta ei ollut perusteltu myös yhteisön oikeudessa.
1405 Perustamissopimuksen 190 artiklassa ei kuitenkaan aseteta eikä voida asettaa komissiolle velvollisuutta käsitellä tällaisia
kysymyksiä, sillä perusteluvelvollisuus velvoittaa sitä ainoastaan ilmoittamaan perustelut, joiden vuoksi se katsoo joutuvansa
hylkäämään ─ ei Yhdysvaltojen oikeutta sinänsä ─ vaan kantajien sen nojalla esittämät perustelut tai väitteet, ainakin silloin
kun ne ovat olennaisia. Komissio ei voi olla perusteluvelvollisuuden nojalla velvollinen esittämään oikeudellisia perusteluja
kannalleen, joka koskee ulkomaista oikeutta, vaan ainoastaan esittämään syyt, jotka oikeuttavat sen kannan yhteisön oikeuden
mukaan.
1406 Oikeuskäytännön mukaan perusteluissa on annettava niille, joita päätös koskee, riittävät tiedot sen selvittämiseksi, onko
päätös asianmukainen vai onko siinä virhe, jonka perusteella sen pätevyys voidaan kiistää (edellä 548 kohdassa mainittu asia
Van Megen Sports v. komissio, tuomion 51 kohta). Oikeuskäytännön mukaan kansalliset käytännöt, vaikka ne olisivatkin yhteiset
kaikille jäsenvaltioille, eivät voi saada etusijaa perustamissopimuksen kilpailusääntöjen soveltamiseen nähden (edellä 162
kohdassa mainittu asia VBVB ja VBBB v. komissio, tuomion 40 kohta). Näin on etenkin, kun kyse on kolmannen maan kansallisesta
käytännöstä (edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 341 kohta).
1407 Koska Yhdysvaltojen oikeuden rikkominen ei näin ollen sellaisenaan merkitse virhettä, joka voisi johtaa yhteisön oikeuden
perusteella tehdyn päätöksen pätemättömyyteen, komissiolla ei voi olla velvollisuutta päätöksessään selostaa syitä, joiden
vuoksi se poikkeaa Yhdysvaltojen oikeuden mukaisesta oikeudellisesta kannasta. Jos komissiota sitoisi tällainen velvollisuus,
sen olisi välttämättä tutkittava aineellisesti Yhdysvaltojen oikeuden asiaa koskevat säännökset, sillä sen täytyisi tällaisessa
tapauksessa esittää syyt, joiden vuoksi siinä vahvistettua oikeudellista ratkaisua ei sovelleta yhteisön oikeudessa, vaikkakaan
Yhdysvaltojen oikeudessa omaksuttu kanta ei voi sitoa yhteisön oikeudessa hyväksyttyä kantaa.
1408 Toisin kuin kantajat väittävät, tämä analyysi ei ole ristiriidassa edellä 1387 kohdassa mainitussa asiassa Publishers Association
vastaan komissio annetun tuomion kanssa. Kyseisessä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin tosin katsoi, että komissio ei ollut
perustellut oikeudellisesti riittävällä tavalla päätöstään tiettyjen kansalliseen oikeuteen liittyvien, kantajan esille tuomien
seikkojen osalta. Tästä tuomiosta ilmenee kuitenkin, että yhteisöjen tuomioistuin totesi perusteluvelvollisuutta laiminlyödyn
ainoastaan siltä osin kuin komissio ei ollut päätöksessään esittänyt syitä, joiden vuoksi kyseessä olleisiin kansallisiin
päätöksiin sisältyneillä tosiseikkoja koskevilla toteamuksilla ei ollut lainkaan todistusarvoa komission poikkeuslupamenettelyssä.
Kantaja oli esittänyt komissiolle yksittäispoikkeusta koskevan hakemuksensa tueksi Restrictive Practices Courtin (Yhdistyneen
kuningaskunnan toimivaltainen kilpailuviranomainen) päätöksiä ”olennaisena” näyttönä hyödyllisistä vaikutuksista, joita on
sopimuksella vakioehdoista määrähintaisten kirjojen myynnille silloin, kun kustantaja päättää markkinoida tietyn kirjan net
book -kirjana. Kantaja väitti erityisesti näistä kansallisista päätöksistä ilmenevän, että net book -kirjoja koskevan sopimuksen
lakkauttaminen aiheuttaisi kirjakauppojen varastojen määrän ja laadun laskun, kirjojen hinnan nousun ja julkaistujen teosten
määrän vähenemisen. Kantajan mukaan nämä toteamukset pätivät myös yhteisön sisäisessä kaupassa, kun otetaan huomioon Irlannin
ja Yhdistyneen kuningaskunnan kirjamarkkinoiden yhtenäinen kielialue.
1409 Näin ollen edellä 1387 kohdassa mainitussa asiassa Publishers Association vastaan komissio annettu tuomio ei mitenkään kumoa
edellä esitettyä analyysiä vaan päinvastoin vahvistaa sen, että kun kantaja vetoaa kansallisessa oikeudessa omaksuttuun ratkaisuun,
komissio on ainoastaan velvollinen perusteluvelvollisuuden nojalla selostamaan syyt, joiden vuoksi se hylkää kantajan tuolla
perusteella esittämät väitteet (ks. vastaavasti edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 427 ja 428 kohta).
1410 Edellä esitetyillä perusteilla komissio on riidanalaisessa päätöksessä esittänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla syyt,
joiden vuoksi kantajien Yhdysvaltojen oikeuden nojalla esittämät väitteet oli syytä hylätä.
1411 Esillä oleva kanneperuste, joka koskee perustelujen puutteellisuutta, on näin ollen hylättävä.

VI  Kanneperusteet, jotka koskevat sakkojen määrää ja perustelujen eri puutteellisuuksia tältä osin
1412 Kantajat väittävät esillä olevien kanneperusteiden ensimmäisessä osassa, että ensimmäiseen väärinkäyttöön, joka muodostui
palvelusopimusten tekemisen ja niiden sisällön laittomasta rajoittamisesta, oli sovellettava sakkoimmuniteettia, kun otetaan
huomioon TACA-sopimuksen ilmoittaminen yksittäispoikkeuksen saamiseksi. Kyseisten kanneperusteiden toisessa osassa kantajat
riitauttavat komission riidanalaisessa päätöksessä määräämien sakkojen suuruuden. Ne vetoavat myös perustelujen eri puutteellisuuksiin
näiltä osin.
1413 Aluksi on muistettava, että riidanalaisen päätöksen päätösosan 8 artiklan mukaan komissio on määrännyt kullekin TACA-sopimuksen
osapuolelle sakkoja ainoastaan perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta.
1414 Tutkittaessa edellä kanneperusteita, joiden mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa ei ollut rikottu, on todettu, että toista
väärinkäyttöä, joka koski markkinarakenteen laitonta muuttamista, ei ollut näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen,
minkä vuoksi tällä perusteella määrätty osa sakoista on pelkästään tästä syystä kumottava.
1415 Koska tutkittaessa edellä kanneperusteita, joiden mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa ei ollut rikottu, palvelusopimusten
tekemisen ja niiden sisällön laittomaan rajoittamiseen perustuvaa toteamusta ensimmäisestä väärinkäytöstä ei ole pidetty perusteltuna
sikäli kuin se koskee erillisten palvelusopimusten ja niiden sisällön vastavuoroista paljastamista, myös tällä perusteella
määrätty osa sakoista on pelkästään tästä syystä kumottava.
1416 Tämän vuoksi esillä olevia kantajien kanneperusteita on tutkittava ainoastaan siltä osin kuin ne koskevat sakkoja, jotka on
määrätty ensimmäisen väärinkäytön perusteella, erillisten palvelusopimusten ja niiden sisällön vastavuoroista paljastamista
lukuun ottamatta.
Sakkoimmuniteettia koskeva ensimmäinen osa
A  Asianosaisten lausumat
1417 Kantajat väittävät komission loukanneen sakkoimmuniteettia, jonka ne ovat saaneet palvelusopimusten tekemistä koskevien rajoitusten
osalta.
1418 Kantajat väittävät, että toisin kuin riidanalaisen päätöksen 584 perustelukappaleessa katsotaan, komissio ei voi määrätä sakkoja
perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta palvelusopimusten tekemistä koskevien rajoitusten osalta, sillä ne kuuluvat
ilmoituksessa kuvatun toiminnan piiriin ja ne on asetettu ilmoituksen jälkeen.
1419 Kantajien mukaan asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 2 kohdan a alakohdassa ja 19 artiklan 4 kohdassa annetaan sekä perustamissopimuksen
85 artiklan 1 kohdan rikkomista että perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista koskeva sakkoimmuniteetti perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeusluvan saamiseksi ilmoitettujen toimien osalta. Kantajat toteavat, että asetuksen N:o
4056/86  19 artiklan 4 kohdassa, jossa säädetään sakkoimmuniteettijärjestelmästä, viitataan ”2 kohdan a alakohdassa säädettyihin
sakkoihin”, ja tämä alakohta koskee sakkoja yrityksille, jotka ”rikkovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa tai 86
artiklaa”. Kantajat korostavat, että tämä viittaus ei rajoitu asetuksen N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädettyihin
sakkoihin 85 artiklan 1 kohdan rikkomisesta. Toisin kuin komissio väittää, kantajien mielestä tämä väite ei anna määräävässä
asemassa oleville yrityksille täydellistä immuniteettia 86 artiklan nojalla määrättävistä sakoista. Kantajat korostavat, että
kun ilmoitus on suoritettu ja päätös 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeusluvan epäämisestä tehty, immuniteetti menetetään
sekä 85 artiklan 1 kohdan että 86 artiklan rikkomisen osalta.
1420 Kantajat väittävät yhteisöjen tuomioistuimen vahvistaneen tämän tulkinnan edellä 853 kohdassa mainitussa asiassa United Brands
vastaan komissio antamassaan tuomiossa, jossa ei määrätty yhtään sakkoa perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla komissiolle
poikkeusluvan myöntämiseksi ilmoitetusta toiminnasta sen vuoksi, että poikkeuslupamenettelyn kuluessa ei ollut rikottu kilpailusääntöjä
tahallaan tai tuottamuksellisesti. Kantajat vetoavat myös julkisasiamiehenä toimineen tuomari Kirschnerin ratkaisuehdotukseen
asiassa T-51/89, Tetra Pak vastaan komissio (tuomio 10.7.1990, Kok. 1990, s. II-312, 39 kohta; ns. Tetra Pak I -tapaus), jossa
viimeksi mainittu katsoi, että ”asetuksen N:o 17  15 artiklan 5 kohta sisältää välillisen säännöksen 86 artiklan soveltamisesta
poikkeuslupamenettelyn aikana” ja että ”sen jälkeen kun sopimus on ilmoitettu asetuksen 4 artiklan nojalla, ilmoitetusta käyttäytymisestä
ei voida määrätä sakkoa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomisen tai 86 artiklan rikkomisen vuoksi”. Sama kanta
on omaksuttu myös oikeuskirjallisuudessa.
1421 Kantajat väittävät vielä, että niiden väite perustuu yleisiin poliittisiin perusteluihin, sillä immuniteetti sekä perustamissopimuksen
85 artiklan 1 kohdan että perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla määrättävistä sakoista voi kannustaa yrityksiä tekemään
tällaisia ilmoituksia komissiolle. Ne korostavat, että asetuksen N:o 17 kuudennen perustelukappaleen mukaan ”yritysten edun
mukaista saattaa olla tietää, voivatko jotkin sellaiset sopimukset, päätökset tai yhdenmukaistetut menettelytavat, joiden
osapuolina ne ovat tai aikovat olla, johtaa komission toimenpiteisiin 85 artiklan 1 kohdan tai 86 artiklan nojalla”. Ne väittävät,
että samalla tavoin julkisasiamies Jacobs on todennut, että ”[asetuksen N:o 17 tavoitteena] on muun muassa kannustaa sopimusten,
päätösten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ilmoittamiseen ja helpottaa yleisesti yritysten toimenpiteitä komissioon
nähden” (julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus asiassa C-67/91, Asociación Española de Banca Privada ym., tuomio 16.7.1992,
Kok. 1992, s. I-4785, I-4806, Kok. Ep. XIII, s. I-87, 23 kohta).
1422 Kantajat toteavat, että jos sakkoimmuniteetti olisi rajoitettu vain perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomisesta
määrättäviin sakkoihin, ilmoitusjärjestelmä olisi tarpeeton määräävässä markkina-asemassa oleville yrityksille. Ne muistuttavat
yhteisöjen tuomioistuimen katsoneen, että kun yritys ottaa riskin ilmoittaessaan itse sopimuksesta tai yhdenmukaistetusta
menettelytavasta, sen on saatava sakkoimmuniteetti (yhdistetyt asiat 100/80─103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio,
tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 93 kohta). Kantajat toteavat yritysten ottavan komission kannan
mukaan paitsi riskin siitä, että komissio toteaa sopimuksen tai menettelytavan olevan 85 artiklan 1 kohdan vastainen eikä
myönnä 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeuslupaa, ja riskin ilmoitusta edeltävästä toiminnasta määrättävistä sakoista, myös
riskin siitä, että komissio tukeutuu poikkeuslupaa varten ilmoitettuun sopimukseen perustellakseen yritysten yhteistä määräävää
markkina-asemaa koskevaa toteamustaan tai päätelmää, jonka mukaan ilmoitettu sopimus tai menettelytapa merkitsee perustamissopimuksen
86 artiklan rikkomista. Kantajien mukaan komission lähestymistapa horjuttaa ilmoitusjärjestelmän asianmukaisen toiminnan kannalta
välttämätöntä tasapainoa poistamalla etuja ja lisäämällä ilmoittamiseen liittyviä riskejä.
1423 Kantajat eivät katso, että komission tekemä ero jakamattoman määräävän markkina-aseman ja yhteisen määräävän markkina-aseman
välillä olisi merkityksellinen. Kantajat toteavat, että mikäli oletetussa määräävässä asemassa oleva yritys tekee sopimuksen
sellaisen yrityksen kanssa, jolla ei ole määräävää asemaa, määräävässä asemassa oleva yritys saa immuniteetin perustamissopimuksen
85 artiklan nojalla määrättävistä sakoista mutta voi olla saamatta immuniteettia, jos komissio katsoo sopimuksen itsessään
merkitsevän määräävän aseman väärinkäyttöä. Kantajat katsovat, että tällaisella yrityksellä, jolla on jakamaton määräävä markkina-asema,
on oikeus saada suojaa sekä perustamissopimuksen 85 artiklan että perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla määrättäviä sakkoja
vastaan.
1424 Kantajat huomauttavat vielä, että ilman immuniteettia perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla määrättävistä sakoista komissio
voisi kiertää immuniteettia 85 artiklan nojalla määrättävistä sakoista ja määrätä sakkoja ilmoitetusta toiminnasta noudattamatta
asetuksen N:o 4056/86 19 artiklan 4 kohdassa säädettyä erityistä sakkoimmuniteetin poistamista koskevaa menettelyä. Kantajien
mukaan komissiolla olisi oikeus määrätä sakkoja taannehtivasti ilmoitetuista sopimuksista ja toiminnasta, jotka on aiottu
panna täytäntöön ilmoitettujen ehtojen mukaisesti, huolimatta siitä, että kyseisillä yrityksillä ei olisi ollut tilaisuutta
käyttää menettelyllisiä oikeuksiaan sakkoimmuniteetin poistamista vastustaakseen. Kantajat katsovat, että tämä seuraus on
vastoin menettelyllisiä takeita, joita kuvataan yhdistetyissä asioissa 8/66─11/66, Cimenteries CBR ym. vastaan komissio, 15.3.1967
annetussa tuomiossa (Kok. 1967, s. 93, s. 116, Kok. Ep. I, s. 313), jossa todetaan, että ”yritykset siirtyivät niitä suojanneen
15 artiklan 2 kohdan mukaisen sakon määräämistä koskevan vapautuksen vaikutuspiiristä 15 artiklan 2 kohdan vastakkaisen järjestelmän
soveltamisalaan, jonka perusteella niitä siitä lähtien uhkasi sakon määrääminen”. Tästä seuraa kantajien mukaan, että jos
komissio katsoi TACA:n osapuolten palvelusopimusten merkitsevän yhteisen määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä, jolle ei
voitu myöntää poikkeuslupaa, se olisi voinut peruuttaa sakkoimmuniteetin jopa ennen aineellisen menettelyn aloittamista. Kantajat
korostavat, että näin ei ole tapahtunut esillä olevassa asiassa.
1425 Kantajat vetoavat vielä siihen, että komissio ei ole esittänyt syitä, joiden vuoksi se katsoo, ettei ilmoitus anna sakkoimmuniteettia
perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisen osalta, vaikka se ottaa tämän kannan ensimmäisen kerran vastoin päätöskäytäntöään,
yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä (edellä 1391 kohdassa mainittu asia Papiers Peints v. komissio), asetuksen N:o 4056/86
sanamuotoa ja oikeuskirjallisuutta.
1426 Komissio toteaa, että asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdassa annetaan sakkoimmuniteetti ilmoituksen jälkeiselle ajanjaksolle
siihen asti, kunnes komissio tekee päätöksen, ”jolla se on suostunut soveltamaan tai kieltäytynyt soveltamasta perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohtaa”. Komission mukaan tämä täsmennys viittaa vahvasti siihen, että sakkoimmuniteetti myönnetään vain kiellolle,
josta voidaan myöntää poikkeuslupa, eli perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa säädetylle kiellolle. Komission mielestä
tämän tulkinnan oikeellisuuden vahvistaa 19 artiklan 4 kohdan kolmas alakohta, jonka mukaan komissio voi poistaa sakkoimmuniteetin,
jos se katsoo, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset täyttyvät ja että 85 artiklan 3 kohdan
soveltaminen ei ole perusteltua. Komissio toteaa, että jos lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut ulottaa sakkoimmuniteetti
perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla määrättäviin sakkoihin, se olisi varmasti säätänyt myös sakkoimmuniteetin poistamista
koskevasta menettelystä. Kantajien tulkinta johtaisi siihen, että perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla määrättäviin sakkoihin
sovellettava immuniteetti olisi täydellinen.
1427 Komissio korostaa vielä, että koska sakkoimmuniteetin tarkoituksena on kannustaa yrityksiä ilmoittamaan sopimukset, joilla
saatetaan rikkoa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, yrityksiä on suojattava ainoastaan sakkojen määräämistä koskevalta
riskiltä komission todetessa, että niiden sopimukset eivät täytä 85 artiklan 3 kohdan edellytyksiä. Perustamissopimuksen 86
artiklan osalta ei ole tällaista intressien tasapainoa tai tällaista suojan tarvetta eikä näin ollen myöskään tätä sakkoimmuniteetin
tehtävää.
1428 Komissio kiinnittää huomiota siihen, että immuniteettia koskeva kysymys tulee esille tässä tapauksessa sen vuoksi, että kantajilla
on yhteinen määräävä asema. Se korostaa, että tässä tapauksessa perustamissopimuksen 85 artikla saattaa tehdä toiminnan kollektiivisuudesta
lainvastaisen, kun taas 86 artikla koskee sitä, merkitseekö kyseinen menettely väärinkäyttöä. Komissio katsoo, että yrityksiä,
jotka ovat käyttäneet yhdessä väärin määräävää markkina-asemaansa, ei pidä kohdella paremmin kuin yritystä, jolla on jakamaton
määräävä markkina-asema ja jolla puolestaan ei ole mahdollisuutta ilmoittaa käyttäytymisestään ja saada sakkoimmuniteettia.
1429 Tarkastellessaan vielä sakkoimmuniteetin poistamista koskevaa väitettä komissio korostaa, että jos asetuksen N:o 4056/86
19 artiklan 2 kohdassa ei anneta immuniteettia perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta määrättävistä sakoista, komission
ei voida katsoa halunneen kiertää 19 artiklan 4 kohdassa säädettyjä menettelyllisiä takeita siinä tapauksessa, että sakkoimmuniteetti
poistettaisiin.
1430 Perusteluvelvollisuuden noudattamisen osalta komissio vakuuttaa, ettei se ollut tietoinen tällaisen immuniteetin osoittavasta,
noin 30 vuoden pituisesta käytännöstä, ja korostaa, että kantajat eivät mainitse yhtään tapausta, jossa komissio olisi myöntänyt
sopimuksen tai menettelytavan ilmoittamisen antavan immuniteetin perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla määrättävistä sakoista.
Komissio toteaa päinvastoin, että se katsoi edellä 853 kohdassa mainitussa asiassa United Brands vastaan komissio yksinomaan,
että sakon määrääminen oli epätarkoituksenmukaista, mikä osoittaa implisiittisesti, ettei sakkojen määräämiselle ollut estettä.
B  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1431 Kantajat väittävät esillä olevalla kanneperusteellaan, että palvelusopimusten tekemistä ja niiden sisällön rajoittamista koskevasta
ensimmäisestä väärinkäytöstä määrätty sakko on kumottava sillä perusteella, että toiminta kuului asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn
sakkoimmuniteetin piiriin. Kantajat vetoavat myös perustelujen puutteellisuuteen tältä osin.
1432 On kuitenkin todettava, että riidanalaisen päätöksen 583 perustelukappaleen mukaan komissio on määrännyt TACA:n osapuolille
sakkoja paitsi asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 2 kohdan nojalla, sikäli kuin ensimmäinen väärinkäyttö kuuluu myös asetuksen
N:o 1017/68 soveltamisalaan, myös asetuksen N:o 1017/68  22 artiklan 2 kohdan nojalla.
1433 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo katsonut, että asetuksen N:o 1017/68  22 artiklassa ei säädetä sen soveltamisalaan
kuuluvien, komissiolle ilmoitettujen sopimusten sakkoimmuniteetista, olipa kyse sitten perustamissopimuksen 85 artiklan nojalla
määrätyistä sakoista tai perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla määrätyistä sakoista (edellä 44 kohdassa mainittu asia Atlantic
Container Line ym. v. komissio, tuomion 48 kohta).
1434 Tästä seuraa, että kantajat eivät voi vedota immuniteettiin siltä osin kuin kyse on asetuksen N:o 1017/68  22 artiklan nojalla
ensimmäisen väärinkäytön perusteella määrätystä sakkojen osasta.
1435 Näin ollen on katsottava, että toisin kuin kantajat väittävät, esillä oleva kanneperuste ─ jos se oletetaan perustelluksi
─ ei voi johtaa kaikkien ensimmäisen väärinkäytön perusteella määrättyjen sakkojen kumoamiseen, vaan ainoastaan asetuksen
N:o 4056/86 nojalla määrätyn sakkojen osan kumoamiseen.
1436 Esillä olevan kanneperusteen yhteydessä on näin ollen tutkittava, koskiko asetuksessa N:o 4056/86 säädetty sakkoimmuniteetti
perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta kyseisen asetuksen nojalla määrättyä osaa sakoista.
1437 Asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan komissio voi määrätä yrityksille sakon, jos ne ”rikkovat perustamissopimuksen
85 artiklan 1 kohtaa tai 86 artiklaa”. Tämän artiklan 4 kohdan toisen alakohdan mukaan ”2 kohdan a alakohdassa säädettyjä
sakkoja ei voida määrätä toimenpiteistä, jotka on toteutettu komissiolle tehdyn ilmoituksen jälkeen ja ennen päätöstä, jolla
se on suostunut soveltamaan tai kieltäytynyt soveltamasta perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohtaa, edellyttäen, että toimenpiteet
eivät ylitä ilmoituksessa kuvattua toimintaa”. Asetuksen 19 artiklan 4 kohdassa säädetään kuitenkin, että viimeksi mainittua
säännöstä ei sovelleta, ”jos komissio on ilmoittanut asianomaisille yrityksille katsovansa alustavan tutkimuksen perusteella,
että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset täyttyvät ja että 85 artiklan 3 kohdan soveltaminen
ei ole perusteltua”.
1438 Komissio on katsonut riidanalaisen päätöksen 584 perustelukappaleessa, että edellä mainituissa säännöksissä ei säädetä sakkoimmuniteetista
perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisen yhteydessä. Näin ollen komissio on määrännyt TACA:n osapuolille sakkoja tämän
määräyksen rikkomisesta TACA-sopimuksen ilmoittamisesta huolimatta.
1439 Tutkittaessa, onko komissio evännyt perustellusti sakkoimmuniteetin ensimmäisen väärinkäytön osalta, on ratkaistava ensinnäkin
asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn sakkoimmuniteetin laajuus ja tämän jälkeen, missä määrin ensimmäisen väärinkäytön perusteena
olevat menettelytavat mahdollisesti kuuluvat tämän immuniteetin piiriin.
1.  Asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn sakkoimmuniteetin laajuus
1440 Määritettäessä asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn sakkoimmuniteetin laajuutta on otettava huomioon sekä kyseisen asetuksen asiaa
koskevat säännökset että niiden päämäärä ja yleinen systematiikka.
1441 Asetuksen N:o 4056/86 asiaa koskevia säännöksiä tarkasteltaessa on ensinnäkin todettava, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on jo katsonut (edellä 44 kohdassa mainittu asia Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 50─52 kohta), että sakkoimmuniteetti
muodostaa poikkeuksen. Tämän vuoksi asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan toista alakohtaa, jossa säädetään ilmoittamista
koskevasta sakkoimmuniteetista, on tulkittava suppeasti eikä sitä voida tulkita siten, että sen vaikutukset ulotettaisiin
tilanteisiin, joista ei ole nimenomaisesti säädetty.
1442 Huomattakoon kuitenkin, että asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa säädetty sakkoimmuniteetti koskee
säännöksen sanamuodon mukaisesti ”2 artiklan a alakohdassa säädettyjä sakkoja”. Viimeksi mainitussa säännöksessä säädettyjä
sakkoja määrätään paitsi osallistumisesta kilpailua rajoittavaan kartelliin, myös menettelytavoista, jotka merkitsevät määräävän
markkina-aseman väärinkäyttöä. Kyseinen 19 artiklan 2 kohdan a alakohta koskee näet nimenomaisesti sakkoja yrityksille, jotka
”rikkovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa tai 86 artiklaa”.
1443 Tästä viittauksesta seuraa, että asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdassa ei rajoiteta sakkoimmuniteettia ainoastaan
perustamissopimuksen 85 artiklan rikkomista koskeviin tapauksiin, vaan siinä päinvastoin säädetään nimenomaisesti, että myös
perustamissopimuksen 86 artiklan vastaisiin menettelytapoihin voidaan soveltaa tätä immuniteettia.
1444 Kuten komissio korostaa, asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetaan toimenpiteitä, ”jotka
on toteutettu komissiolle tehdyn ilmoituksen jälkeen ja ennen päätöstä, jolla se on suostunut soveltamaan tai kieltäytynyt
soveltamasta perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohtaa”, ja jotka ”eivät ylitä ilmoituksessa kuvattua toimintaa”. Kuitenkin
ainoastaan sopimukset, jotka voivat kuulua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, voidaan ilmoittaa tämän
määräyksen 3 kohdan mukaisen poikkeusluvan saamiseksi, sillä määräävän markkina-aseman väärinkäyttö on poikkeuksetta kiellettyä
(edellä 1109 kohdassa mainittu asia Ahmed Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro, tuomion 32 kohta).
1445 Toisin kuin komissio väittää, tästä ei kuitenkaan seuraa, että sakkoimmuniteettia sovellettaisiin ainoastaan perustamissopimuksen
85 artiklan 1 kohdan rikkomisesta määrättäviin sakkoihin.
1446 Edellä mainitun, asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan sanamuodon mukaan sakkoimmuniteetti ei kata
perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisia ”yritysten välisiä sopimuksia”, ”yritysten yhteenliittymien päätöksiä”
ja ”yhdenmukaistettuja menettelytapoja”, vaan koskee ”toimintaa”, joka voi yleiskäsitteenä pitää sisällään ─ ilman että sen
merkitystä muutettaisiin ─ perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisalaan kuuluvia yksipuolisia menettelytapoja. Edellytys,
jonka mukaan tätä toimintaa on harjoitettu ”komissiolle tehdyn ilmoituksen jälkeen”, ei selvästikään koske sakkoimmuniteetin
aineellista soveltamisalaa, joka kohdistuu ”toimintaan”, vaan sakkoimmuniteetin ajallista soveltamisalaa. Kuten ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut, tämä säännös sisältää sopimuksensa ilmoittaneille yrityksille myönnetyn väliaikaisen
poikkeuksen, jota sovelletaan ilmoituksen jälkeen ja ennen tästä ilmoituksesta tehtävän lopullisen päätöksen tekemistä harjoitettuun
toimintaan (edellä 44 kohdassa mainittu asia Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 46 kohta).
1447 Vaikka edellytys, jonka mukaan toimenpiteet eivät saa ylittää ”ilmoituksessa kuvattua toimintaa”, välttämättä tarkoittaa,
että ainoastaan todellisuudessa ilmoitettu toiminta saa sakkoimmuniteetin (yhdistetyt asiat 240/82─242/82, 261/82, 262/82,
268/82 ja 269/82, Stichting Sigarettenindustrie ym. v. komissio, tuomio 10.12.1985, Kok. 1985, s. 3831, 74 kohta), se ei mitenkään
rajoita sakkoimmuniteettia ainoastaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomiseen ja estä siten soveltamasta sitä
perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomiseen. Vaikka väärinkäyttöä merkitseviä menettelytapoja ei voida ilmoittaa poikkeusluvan
saamista varten, tiettyä ilmoitettua toimintaa tai tiettyjä ilmoitettuja sopimuksia voidaan pitää väärinkäytön perusteina,
sillä oikeuskäytännön mukaan komissiolla on oikeus pitää perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kilpailua
rajoittavaa sopimusta myös perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettuna määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä, jos
sen on tehnyt määräävässä asemassa oleva yritys (edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion
116 kohta ja edellä 1109 kohdassa mainittu asia Ahmed Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro, tuomion 34 kohta ja sitä
seuraavat kohdat). Näin ollen määräävässä asemassa olevan yrityksen ilmoittama sopimus, kuten yksinostosopimus, voi merkitä
paitsi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa kiellettyä sopimusta, myös perustamissopimuksen 86 artiklassa kiellettyä
määräävän aseman väärinkäyttöä. Tällainen väärinkäyttö merkitsee ”toimenpiteitä”, jotka eivät ylitä ”ilmoituksessa kuvattua
toimintaa” asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla, sillä se muodostuu ilmoitetuista
sopimuksista sinänsä.
1448 Komissio ei voi väittää, että asetuksen N:o 4056/86 19 artiklan 4 kohdan kolmas alakohta, jonka mukaan komissio voi poistaa
sakkoimmuniteetin katsoessaan alustavan tutkimuksen perusteella, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset
täyttyvät ja että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltaminen ei ole perusteltua, on välttämättä esteenä perustamissopimuksen
86 artiklan rikkomista koskevalle immuniteetille, sillä muutoin tällainen rikkominen voisi saada täydellisen immuniteetin.
1449 Tämä väite perustuu virheelliseen olettamukseen, jonka mukaan asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan kolmannessa alakohdassa
ei annettaisi mahdollisuutta poistaa immuniteettia perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta määrättävistä sakoista. Asetuksen
N:o 4056/86 19 artiklan 4 kohdan kolmannessa alakohdassa tosin säädetään, että sakkoimmuniteetti voidaan poistaa ainoastaan
komission katsoessa alustavan tutkimuksen perusteella, että ilmoitetuille sopimuksille ei voida myöntää poikkeusta perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdan nojalla, mutta siinä ei kuitenkaan missään tapauksessa säädetä, että immuniteetti voitaisiin poistaa
ainoastaan perustamissopimuksen 85 artiklan rikkomisen osalta. Kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee selvästi, että perustamissopimuksen
85 artiklassa kielletyn sopimuksen olemassaoloa koskeva edellytys ei liity sakkoimmuniteetin poistamiseen vaan olosuhteisiin,
joissa siitä voidaan päättää. Silloin kun väärinkäyttöä merkitsevä menettelytapa perustuu poikkeusluvan saamiseksi ilmoitettuun
sopimukseen ja komissio katsoo alustavan tutkimuksen perusteella, että tämä sopimus on kielletty 85 artiklan 1 kohdan nojalla
eikä voi saada poikkeuslupaa, ja päättää poistaa sakkoimmuniteetin, immuniteetin poistaminen koskee paitsi perustamissopimuksen
85 artiklan 1 kohdan rikkomista, myös mahdollista perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista.
1450 Edellä esitetystä seuraa näin ollen, että asetuksen N:o 4056/86 19 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa säädetään nimenomaisesti,
että perustamissopimuksen 86 artiklan vastaisiin menettelytapoihin voidaan soveltaa sakkoimmuniteettia, minkä lisäksi kyseisen
säännöksen toinen ja kolmas alakohta eivät estä soveltamasta tätä immuniteettia perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomiseen.
1451 Näissä olosuhteissa komissio ei voi esillä olevassa asiassa väittää, että kantajien esittämä kanta olisi asetuksen N:o 4056/86
19 artiklan 4 kohdan sanamuodon vastainen ja että tämä sanamuoto viittaisi ”vahvasti” siihen, että sakkoimmuniteetti koskee
ainoastaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomista.
1452 Edellä esitetty johtopäätös ei merkitse sitä, että asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohtaa voitaisiin soveltaa laajasti,
esillä olevassa asiassa sovellettavan tulkintaperiaatteen vastaisesti, sillä tämä johtopäätös perustuu suoraan kyseisen säännöksen
sanamuotoon sinänsä ilman, että sen merkitystä muutettaisiin tai edes pelkästään täydennettäisiin. On myös muistettava, että
sakkoimmuniteettia ei sovelleta kaikkiin perustamissopimuksen 86 artiklan vastaisiin väärinkäyttötapauksiin, vaan ainoastaan
niihin, jotka asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan mukaisesti eivät ”ylitä ilmoituksessa kuvattua
toimintaa”.
1453 Toiseksi on todettava, että asetuksen N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan sisältö, sellaisena kuin se ilmenee
sen sanamuodosta, on kyseisellä säännöksellä tavoitellun päämäärän ja sen yleisen systematiikan mukainen.
1454 Yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut asetuksen N:o 17 vastaavien säännösten osalta, että sakkoimmuniteetin saaminen on sopimuksesta
tai yhdenmukaistetusta menettelystä ilmoittaneille yrityksille annettava vastine siitä riskistä, jonka yritys ottaa ilmoittaessaan
itse sopimuksesta tai yhdenmukaistetusta menettelystä, sillä yritys ottaa silloin sekä sen riskin, että sopimuksen tai menettelyn
todetaan rikkovan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa ja ettei 3 kohdan mukaista lupaa anneta, että myös sen riskin,
että sille määrätään sakkoja ilmoitusta edeltävästä toiminnasta (edellä 1422 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion
française ym. v. komissio, tuomion 93 kohta ja edellä 1421 kohdassa mainittu asia Asociación Española de Banca Privada ym.,
tuomion 52 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on myös korostanut, että yhteisön lainsäätäjä on halunnut rajoittaa sakkoimmuniteetin
sopimuksensa ilmoittaneisiin yrityksiin, koska sopimukset tällä tavoin paljastaessaan yritykset ottavat riskin siitä, että
niiden on sanottava ilmoittamansa sopimus irti, ja vähentävät vastaavassa määrin komission tutkintatehtäviä (edellä 1147 kohdassa
mainittu asia Stichting Sigarettenindustrie ym. v. komissio, tuomion 76 kohta).
1455 Vaikka perustamissopimuksen 86 artiklan vastaiset määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä merkitsevät menettelytavat ovatkin
poikkeuksetta kiellettyjä, toisin kuin perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisalaan kuuluvat sopimukset, määräävässä asemassa
oleva yritys, joka ilmoittaa sopimuksista komissiolle perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeusluvan saadakseen,
ottaa kuitenkin paitsi sen riskin, ettei komissio katso voivansa myöntää kyseiselle sopimukselle poikkeusta ja että se on
kielletty, myös sen riskin, että komissio pitää tätä sopimusta väärinkäyttönä ja perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla
kiellettynä ja että sille määrätään tästä syystä sakkoja. Kuten edellä on todettu, oikeuskäytännön mukaan komissiolla on oikeus
pitää kilpailua rajoittavaa sopimusta myös määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä, jos sen on tehnyt määräävässä asemassa
oleva yritys (edellä 765 kohdassa mainittu asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 116 kohta ja edellä 1109 kohdassa mainittu
asia Ahmed Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro, tuomion 44 kohta).
1456 On vielä korostettava, että kun komissio myöntää perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla yksittäispoikkeuksen määräävässä
markkina-asemassa olevien yritysten ilmoittamille sopimuksille, se kieltäytyy tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevan
arvioinnin puuttuessa välillisesti katsomasta, että samat sopimukset merkitsisivät perustamissopimuksen 86 artiklan vastaista
määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä (ks. vastaavasti edellä 1420 kohdassa mainittu Tetra Pak I -tapaus, tuomion 28 kohta).
Ennen kuin komissio myöntää määräävässä asemassa olevalle yritykselle poikkeusluvan, sen on tarkistettava kaikkien perustamissopimuksen
85 artiklan 3 kohdassa asetettujen edellytysten täyttyminen, joita ovat etenkin kuluttajien saama osuus kartellista saatavasta
hyödystä, asetettujen rajoitusten oikeasuhteisuus ja kilpailun säilyminen merkittävältä osalta kysymyksessä olevia tuotteita
tai palveluja. Jos komissio päätyy myönteiseen lopputulokseen eli poikkeuksen myöntämiseen tietylle sopimukselle, se ei voi
pitää samaa sopimusta määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista koskevassa toisessa
menettelyssä. Tällä määräyksellä on siten vaikutuksia perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan, sillä viimeksi
mainitussa jätetään poikkeusmahdollisuuden ulkopuolelle määräävän markkina-aseman väärinkäytön piiriin kuuluva käyttäytyminen
(edellä 1420 kohdassa mainitussa ns. Tetra Pak I -tapauksessa julkisasiamiehenä toimineen tuomari Kirschnerin ratkaisuehdotus,
40 ja 45 kohta).
1457 Tästä seuraa, että otetun riskin kannalta määräävässä markkina-asemassa oleva yritys on vastaavassa tilanteessa kuin yritys,
jolla ei ole määräävää asemaa ja joka on ilmoittanut sopimuksesta poikkeusluvan saadakseen. Jos komissio kieltäytyy myöntämästä
perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeuslupaa, määräävässä asemassa oleva yritys menettää varmuuden siitä,
että tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevan arvioinnin puuttuessa komissio ei puutu ilmoitettuun sopimukseen perustamissopimuksen
86 artiklan nojalla, ja lisäksi se ottaa riskin sakkojen määräämisestä tämän itse paljastamansa sopimuksen vuoksi, vaikka
se on helpottanut komission tutkintatehtäviä. On vielä todettava, että sakkoimmuniteetti, jonka määräävässä markkina-asemassa
oleva yritys saa ilmoitettujen sopimusten osalta perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomista koskevan riskin varalta,
menettäisi olennaisilta osin merkityksensä, jos tämä yritys voisi saada sakkoja perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta
samojen sopimusten tekemisen vuoksi.
1458 Näin on varsinkin, kun asetuksella N:o 4056/86 käyttöön otetun kilpailujärjestelmän mukaan kyseisen asetuksen mukainen yksittäispoikkeus
ei edellytä välttämättä etukäteen tehtävää ilmoitusta. Kyseisen asetuksen 11 artiklan 4 kohdan nojalla komissio on velvollinen
myöntämään poikkeuksen jopa omasta aloitteestaan tai kantelun seurauksena. Kun varustamo kuitenkin päättää vapaaehtoisesti
ilmoittaa sopimuksesta yksittäispoikkeuksen saamiseksi, on katsottava, että sitä on sitäkin suuremmalla syyllä suojattava
riskiltä, että sille mahdollisesti määrätään perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla sakkoja kyseisten sopimusten vuoksi.
1459 On näin ollen järjestelmän päämäärän ja yleisen systematiikan mukaista soveltaa asetuksessa N:o 4056/86 säädettyä sakkoimmuniteettia
myös perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomiseen ilmoitettujen sopimusten perusteella.
1460 Tätä johtopäätöstä ei kyseenalaista se, että määräävässä markkina-asemassa olevilla yrityksillä on erityinen velvollisuus
olla toiminnallaan rajoittamatta toimivaa ja vääristymätöntä kilpailua markkinoilla, joilla niiden määräävä markkina-asema
itsessään jo rajoittaa kilpailua (edellä 337 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 57 kohta). Tämä erityinen
velvollisuus merkitsee ainoastaan sitä, että määräävässä asemassa olevalta yritykseltä voidaan kieltää menettelytapoja, jotka
ovat oikeutettuja silloin kun niitä toteuttavat yritykset, joilla ei ole määräävää asemaa. Se ei sitä vastoin voi viedä määräävässä
asemassa olevilta yrityksiltä sakkoimmuniteettia, kun ne ovat ottaneet riskin paljastaessaan komissiolle kilpailua rajoittavia
sopimuksia, joita voidaan poikkeusluvan epäämistapauksessa pitää määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä. Tällainen menettely
on osoitus juuri siitä, että määräävässä asemassa oleva yritys noudattaa erityistä velvollisuuttaan. Jos komissio voi mahdollisesti
pitää samaa toimintaa kilpailunrajoituksena ja määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä ja tarvittaessa määrätä sakkoja jokaisesta
rikkomisesta, sen on huolehdittava kaikista sakkoimmuniteetin noudattamista koskevista oikeudellisista seurauksista.
1461 Toisin kuin komissio väittää, sakkoimmuniteetin soveltaminen perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisesta määrättäviin sakkoihin
ei millään tavoin merkitse yhteisessä määräävässä markkina-asemassa olevien yritysten suosimista jakamattomassa määräävässä
asemassa oleviin yrityksiin nähden. Myös yritys, jolla on jakamaton määräävä markkina-asema, voi näet saada sakkoimmuniteetin
perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisen osalta, kun tämä rikkominen perustuu ilmoitettuihin sopimuksiin.
1462 Näillä perusteilla on katsottava, että sekä asetuksen N:o 4056/86 19 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan sanamuoto että sen
päämäärä ja yleinen systematiikka oikeuttavat soveltamaan tätä säännöstä paitsi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan
rikkomiseen, myös perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomiseen, kun määräävän markkina-aseman väärinkäyttö perustuu ilmoitettuihin
sopimuksiin.
1463 Näissä olosuhteissa on vielä tutkittava, miltä osin ensimmäinen väärinkäyttö, johon kantajien väitetään syyllistyneen esillä
olevassa asiassa, perustuu ilmoitettuihin sopimuksiin, jotka saattavat kuulua asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn sakkoimmuniteetin
piiriin.
2.  Sakkoimmuniteetin soveltaminen ensimmäiseen väärinkäyttöön
1464 Muistettakoon, että riidanalaisen päätöksen 551─558 perustelukappaleesta ilmenee, että ensimmäisen väärinkäytön muodostavat
erillisten palvelusopimusten osalta niiden täysi kielto vuosina 1994 ja 1995, ja kun ne hyväksyttiin vuonna 1996, tiettyjen
TACA:n yhdessä vahvistamien ehtojen soveltaminen ja niiden ehtojen vastavuoroinen paljastaminen sekä konferenssin palvelusopimusten
osalta tiettyjen TACA:n yhdessä vahvistamien ehtojen soveltaminen.
1465 Riidanalaisen päätöksen 556 perustelukappaleen sanamuodosta ilmenee, että kyseessä olevat TACA:n yhdessä vahvistamat ehdot
koskevat vastuulausekkeita, palvelusopimusten pituutta, useiden samanaikaisten sopimusten tekemistä ja sopimussakkojen määrää.
1466 Edellä on jo todettu, että ensimmäistä väärinkäyttöä koskeva toteamus ei ollut perusteltu erillisten palvelusopimusten tekemisen
ja niiden sisällön vastavuoroisen paljastamisen osalta.
1467 Näissä olosuhteissa on näin ollen tutkittava ainoastaan, perustuvatko muut ensimmäisen väärinkäytön muodostavista menettelytavoista
komissiolle ilmoitettuihin sopimuksiin.
1468 TACA:n palvelusopimuksia koskevat säännökset sisältyvät TACA-sopimuksen 14 artiklaan, joka on ilmoitettu komissiolle yksittäispoikkeuksen
saamiseksi asetuksen N:o 4056/86  12 artiklan nojalla.
1469 Kaikki esillä olevassa kanneperusteessa käsiteltävät väärinkäyttöä merkitsevät menettelytavat on mainittu TACA-sopimuksen
14 artiklassa. Tämän artiklan 3 kohdan a alakohdassa kielletään nimenomaisesti erillisten palvelusopimusten tekeminen, kun
taas 2 kohdan a, c, d ja e alakohdassa määrätään palvelusopimusten enimmäiskestosta, vastuulausekkeiden kiellosta, sopimussakkojen
määrästä ja useiden samanaikaisten sopimusten kiellosta. Kuten riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappaleesta ilmenee, TACA:n
osapuolet ilmoittivat nimenomaisesti komissiolle 9.3.1995, että FMC oli vaatinut niitä muuttamaan sopimustaan siten, että
vuotta 1996 koskevia erillisiä palvelusopimuksia voitaisiin tehdä edellyttäen, että kyseiset sopimukset ovat TACA-sopimuksen
14 artiklan määräysten mukaisia. TACA:n osapuolet toimittivat 21.3.1995 komissiolle muutetun version vuonna 1994 ilmoitetun
TACA-sopimuksen 14 artiklasta.
1470 Näin ollen on todettava, että esillä olevassa kanneperusteessa kyseessä olevat palvelusopimuksiin liittyvät väärinkäyttöä
merkitsevät menettelytavat on todellisuudessa ilmoitettu komissiolle poikkeusluvan saamiseksi, minkä vuoksi ne kuuluivat asetuksen
N:o 4056/86  19 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn sakkoimmuniteetin soveltamisalaan.
1471 Koska TACA-sopimus ilmoitettiin alun perin 5.7.1994 ja koska riidanalaisessa päätöksessä todettu kilpailusääntöjen rikkominen
kattoi 592 perustelukappaleen mukaan ”osan vuotta 1994 ja koko vuoden 1995 ja 1996”, on vielä todettava, että kaikki riidanalaisessa
päätöksessä TACA:n osapuolille määrätyt sakot kyseessä olevista väärinkäyttöä merkitsevistä menettelytavoista koskevat toimintaa
TACA-sopimuksen ilmoittamisen jälkeen mutta ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
1472 Näin ollen on pääteltävä, että asetuksen N:o 4056/86 perusteella määrätty sakkojen osa, joka on määrätty TACA-sopimuksen 14
artiklan mukaisista, palvelusopimuksia koskevista väärinkäyttöä merkitsevistä menettelytavoista, kuului kyseisessä asetuksessa
säädetyn sakkoimmuniteetin piiriin.
1473 Tarvitsematta tutkia, onko riidanalainen päätös tältä osin perusteltu, on tämän vuoksi hyväksyttävä kantajien kanneperuste
siltä osin kuin komissio on määräämällä sakkoja TACA-sopimuksen 14 artiklan mukaisista, palvelusopimuksia koskevista menettelytavoista
loukannut asetuksessa N:o 4056/86 säädettyä sakkoimmuniteettia, jonka kantajat olivat saaneet TACA-sopimuksen ilmoittamisen
perusteella. Näin ollen tämä osa sakoista on kumottava.
1474 Muilta osin, eli asetuksen N:o 1017/68 nojalla määrättyjen sakkojen osalta, esillä oleva kantajien kanneperuste on hylättävä
edellä 1432─1434 kohdassa esitetyillä perusteilla.
Toinen osa, joka koskee sakkojen määrän laskemista
1475 Sakkojen määrää ja perustelujen eri puutteellisuuksia tältä osin koskevien kanneperusteiden toisessa osassa kantajat riitauttavat
ensinnäkin komission käyttämän laskentatavan sakkojen määrän vahvistamiseksi. Toiseksi ne väittävät, että kilpailusääntöjä,
joiden rikkomisesta on määrätty sakkoja, ei ole rikottu tahallisesti tai tuottamuksellisesti. Kolmanneksi ne väittävät, että
komissio on arvioinut virheellisesti kilpailusääntöjen rikkomisen vaikutuksia, vakavuutta ja kestoa sekä lieventäviä asianhaaroja.
Neljänneksi ne vetoavat tiettyihin erityisiin yksittäisiin olosuhteisiin, joita komissio ei ole niiden mukaan ottanut huomioon.
Viidenneksi ne riitauttavat riidanalaisessa päätöksessä myöhässä maksetuille sakoille vahvistetun viivästyskoron määrän.
A  Komission käyttämä laskentatapa sakkojen määrän vahvistamiseksi
1.  Asianosaisten lausumat
1476 Kantajat väittävät, että komissio on vastoin yhteisön oikeuden perusperiaatteita käyttänyt sakkojen määrän laskemisessa järjenvastaista
ja epäjohdonmukaista laskentatapaa.
1477 Kantajat väittävät, että kaikkien sakkojen, jotka komissio määrää asetuksen N:o 17  15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen
65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettujen suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä
suuntaviivat) mukaisesti, on oltava yhteisöjen tuomioistuinten vahvistamien periaatteiden mukaisia. Kantajien mukaan tästä
seuraa, että vaikka komission uuden lähestymistavan mukaan sakon on ensin heijastettava kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta
sinänsä, siihen syyllistyneen yrityksen koosta ja liikevaihdosta riippumatta, yhteisöjen tuomioistuinten vahvistamat periaatteet
edellyttävät, että myös muita tekijöitä otetaan huomioon. Kantajat katsovat erityisesti, että yhteisön oikeuskäytännöstä johdetun
erittäin tärkeän periaatteen mukaisesti komission on kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioidessaan otettava huomioon
kaikki asian kannalta merkitykselliset seikat, eli kyseessä olevan yrityksen kokonaisliikevaihto, kilpailusääntöjen rikkomisen
kohteena olevilla markkinoilla toteutunut osa tästä liikevaihdosta, yrityksen lainvastaisten menettelytapojen seurauksena
saama hyöty, yrityksen koko ja kyseessä olevien tuotteiden tai palvelujen arvo (ks. esim. edellä 1422 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 ja 121 kohta).
1478 Kantajien mukaan tästä oikeuskäytännöstä seuraa ensinnäkin, että komission on otettava kaikki asian kannalta merkitykselliset
seikat huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioidessaan ja sakkojen määrää vahvistaessaan, ja toiseksi, että
yhden tai useamman seikan huomiotta jättäminen merkitsee suhteettoman suuren merkityksen antamista huomioon otetuille seikoille.
1479 Kantajat väittävät, että esillä olevassa asiassa riidanalainen päätös ei ole oikeuskäytännössä asetettujen edellytysten mukainen
useistakaan syistä.
1480 Ensinnäkin kantajat väittävät, että komissio ei ole toiminut puolueettomasti ja että se on loukannut oikeuskäytännössä tunnustettua
syrjintäkiellon ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (asia T-143/89, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995,
s. II-917, 55 kohta) määräämällä osapuolille sakkoja keinotekoisten ryhmien perusteella eikä kunkin osapuolen yksilöllisen
koon perusteella.
1481 Kantajat toteavat, että komissio ei ole esittänyt mitään selitystä tai perustelua sille, että se on jakanut kantajat neljään
ryhmään, tai kriteerejä, joiden perusteella nämä ryhmät on määritetty. Kantajat huomauttavat myös, että riidanalaisen päätöksen
taulukossa 13 esitetyt sakkoryhmät eivät kuvasta kyseisen päätöksen taulukossa 12 mainittujen varustamojen neljän ryhmän kokoeroja.
Pienille varustamoille, joiden konttikuljetuspalveluja koskeva maailmanlaajuinen liikevaihto on vain 6─12 prosenttia suurimmasta
liikevaihdosta, on määrätty sakko, jonka määrä on 25 prosenttia suurimman sakon saaneen kantajan sakosta. Kantajat toteavat,
että yksittäisten sakkojen taso eroaa ainoastaan maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella ja vain siltä osin kuin komissio
on jakanut kantajat neljään eri ryhmään niiden maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella. Näin ollen kantajien koolla on
ollut vain vähän vaikutusta sakkojen laskemiseen. Kantajat väittävät, että jos niiden koko olisi otettu huomioon sakkoja määrättäessä,
ne olisivat olleet alhaisemmat.
1482 Tässä yhteydessä DSR-Senator toteaa puolestaan, että sille määrätty sakko on puolet ensimmäiseen ryhmään kuuluville suurille
varustamoille määrätystä sakosta, vaikka sen konttikuljetuspalveluja koskeva maailmanlaajuinen liikevaihto on noin neljännes
suurten varustamojen liikevaihdosta.
1483 Samoin kantaja asiassa T-212/98 huomauttaa, että vaikka varustamojen keskikoko ryhmässä ”pienet ─ keskikokoiset varustamot”,
johon se on sijoitettu, on alle neljäsosa suurimpien TACA:han kuuluvien varustamojen koosta, sille on määrätty sakko, jonka
suuruus on puolet suurille TACA:han kuuluville varustamoille määrätystä sakosta. Lisäksi se toteaa, että vaikka sillä oli
vuonna 1996 TACA:n osapuolten pienin liikevaihto Atlantin ylittävässä liikenteessä, sen sakko on kaksi kertaa suurempi kuin
kolmen muun kantajan, jotka ovat kuitenkin toteuttaneet Atlantin ylittävässä liikenteessä 400 prosenttia suuremman liikevaihdon,
ja samansuuruinen kuin kolmen kantajan, vaikka näiden liikevaihto Atlantin ylittävässä liikenteessä on ollut ainakin 800 prosenttia
sen liikevaihtoa suurempi.
1484 Kantaja asiassa T-213/98 väittää puolestaan, että sille määrätty sakko loukkaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska
sille on määrätty toiseksi suurin sakko, vaikka sen liikevaihto kyseessä olevilla markkinoilla on toiseksi pienin. Tämän vuoksi
se korostaa, että huolimatta keskimäärin 0,7 prosentin markkinaosuudesta relevanteilla markkinoilla ajanjaksona 1994─1996
sille määrätty sakko on suuruudeltaan 7,76 prosenttia koko linjakonferenssille määrätyn sakon kokonaismäärästä.
1485 Kantajat asiassa T-214/98 väittävät vielä, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se ei ole arvioinut
erikseen kunkin kantajan asemaa relevanteilla markkinoilla.
1486 Toiseksi kantajat väittävät, että komissio ei ole tutkinut erikseen kunkin niistä tilannetta sakkojen suuruutta määrittäessään
(edellä 1422 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 129─134 kohta).
1487 Kantajien mielestä tämän väitteen osoittaa oikeaksi se, että komissio on jakanut kantajat mielivaltaisesti ilman pienintäkään
selitystä neljään ryhmään ja määrännyt sakkoa pikemminkin ryhmille kuin ryhmät muodostaville yksittäisille yrityksille. Kantajat
toteavat vielä, että komissio ei ole ottanut huomioon mitään muuta seikkaa, kuten esimerkiksi liikevaihtoa kyseessä olevassa
liikenteessä tai kilpailusääntöjen rikkomisesta saatua hyötyä.
1488 Tältä osin kantaja asiassa T-213/98 väittää, että komissio ei ole arvioinut erikseen sen tilannetta, vaikka se on TACA:n osapuolista
kaikkein heikoimmassa asemassa (yhtä poikkeusta lukuun ottamatta) Atlantin ylittävässä liikenteessä. Kantaja korostaa, että
sille määrätty sakko vastaa suuruudeltaan 98:aa prosenttia sen vuoden 1996 liikevaihdosta Atlantin ylittävässä liikenteessä.
1489 Kolmanneksi kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on laskenut sakkojen määrän linjaliikenteen konttikuljetuspalvelujen
maailmanlaajuisen kokonaisliikevaihdon perusteella ottamatta huomioon relevanteilla markkinoilla toteutunutta liikevaihtoa.
1490 Kantajat katsovat, että komission olisi pitänyt oikeuskäytännön mukaisesti (edellä 1422 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 ja 121 kohta; asia 183/83, Krupp v. komissio, tuomio 12.11.1985,
Kok.1985, s. 3609, 37 kohta; asia T-77/92, Parker Pen v. komissio, tuomio 14.7.1994, Kok. 1994, s. II-549, 94 kohta; edellä
568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomio 8.10.1996, 233 kohta ja julkisasiamies Sir Gordon Slynnin ratkaisuehdotus edellä
mainituissa yhdistetyissä asioissa Musique Diffusion française ym. v. komissio, Kok. 1983, s. 1914, 1950) ottaa huomioon osapuolten
liikevaihto, joka koskee tarjottuja palveluja kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla, eli Atlantin ylittävän
liikenteen kuljetuspalvelujen markkinoilla, sekä tämän liikevaihdon osuus konttikuljetuspalveluja koskevasta maailmanlaajuisesta
liikevaihdosta. Kantajat huomauttavat myös, että komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 588 perustelukappaleessa, että Atlantin
ylittävään liikenteeseen liittyvä liikevaihto on merkityksellinen arvioitaessa kilpailusääntöjen rikkomisen vaikutuksia.
1491 Kantajat korostavat, että monella niistä Atlantin ylittävän liikenteen palveluja koskeva liikevaihto vastaa vähäistä osaa
niiden maailmanlaajuisesta liikevaihdosta. Sakkojen määrä on siten selvästi suhteeton Atlantin ylittävässä liikenteessä toteutuneeseen
liikevaihtoon verrattuna. Kantajat huomauttavat julkisasiamies Fennellyn (edellä 638 kohdassa mainittu ratkaisuehdotus ns.
CEWAL-tapauksessa, tuomio 16.3.2000) katsoneen, että yritys, joka rikkoo kilpailusääntöjä vain pienellä sektorilla kaikesta
toiminnastaan, syyllistyy yleensä vähemmän vakavaan kilpailusääntöjen rikkomiseen kuin siinä tapauksessa, että rikkominen
koskisi koko toimintaa. Kantajien mukaan tätä suhteettomuutta korostaa esillä olevassa asiassa vielä se, että vain 60 prosenttia
(tai alle) niiden liikevaihdosta Atlantin ylittävässä liikenteessä perustuu palvelusopimuksiin, jotka ovat ensimmäisen väärinkäytön
ja osittain toisen väärinkäytön perusteena.
1492 Tästä seuraa kantajien mukaan, että komissio ei ole arvioinut oikein kilpailusääntöjen ”rikkomisen vakavuutta” (edellä 1422
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 kohta) ja että sakko on ”pelkän
kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos” (edellä 1422 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française
ym. v. komissio, tuomion 121 kohta).
1493 Neljänneksi kantajat väittävät, että komissio ei ole ottanut huomioon kaikkia kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnin
kannalta merkityksellisiä seikkoja sakkoja määrätessään (edellä 1422 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion
française ym. v. komissio, tuomion 129 kohta ja asia T-229/94, Deutsche Bahn v. komissio, tuomio 21.10.1997, Kok. 1997, s.
II-1689, 127 kohta).
1494 Kantajien mukaan ainoa komission huomioon ottama seikka on konttikuljetuspalveluja koskeva maailmanlaajuinen liikevaihto,
minkä vuoksi tälle seikalle on väistämättä annettu suhteettoman suuri merkitys. Ne väittävät, että merkityksellisinä seikkoina
olisi pitänyt ottaa huomioon osapuolten asema relevanteilla markkinoilla, Atlantin ylittävässä liikenteessä palvelusopimusten
perusteella tarjotuista palveluista mahdollisesti saatu voitto ja palvelusopimuksiin liittyvä liikevaihto kokonaisliikevaihtoon
verrattuna.
1495 Viidenneksi kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se ei ole ottanut huomioon relevanteilla markkinoilla mahdollisesti
toteutunutta voittoa, minkä vuoksi sakot ovat suhteettoman suuria.
1496 Kantajat huomauttavat komission korostavan suuntaviivoissaan (s. 5), että sakkoja määrättäessä on otettava huomioon kilpailusääntöjen
”rikkomiseen syyllistyneiden mahdollisesti saamat taloudelliset tai rahoitukselliset edut” (ks. myös XXI kilpailupolitiikkaa
koskeva kertomus, 1992, 139 kohta). Kantajien mukaan tästä seuraa, että sakkojen määrä ei voi ylittää kilpailusääntöjen rikkomisesta
relevanteilla markkinoilla saatua voittoa, sillä kilpailusääntöjä on rikottu juuri näillä markkinoilla. Komissio ei ole esillä
olevassa asiassa ottanut sakkoja määrätessään huomioon kantajien vuonna 1996 saamia nettotuottoja Atlantin ylittävässä liikenteessä.
1497 Kuudenneksi kantajat katsovat, että komissio ei ole noudattanut suhteellisuusperiaatetta. Ne viittaavat tältä osin edellä
esitettyihin väitteisiin.
1498 Seitsemänneksi kantajat asioissa T-213/98 ja T-214/98 katsovat komission loukanneen luottamuksensuojan periaatetta.
1499 Kantaja asiassa T-213/98 väittää, että komissio ei ole esillä olevassa asiassa soveltanut aikaisemmassa oikeuskäytännössä
vahvistettuja sakon laskentaperiaatteita.
1500 Kantajat asiassa T-214/98 väittävät vielä, että komissio ei ole noudattanut suuntaviivoja, sillä sakon perustaa ei ole vahvistettu
kullekin kyseessä olevalle yritykselle vaan kullekin yritysryhmälle, minkä vuoksi sakon perusmäärän ja liikevaihdon (kokonaisliikevaihdon
tai relevantteja markkinoita koskevan liikevaihdon) välillä ei ole enää lainkaan yhteyttä. Kantajat toteavat, että komissio
katsoo todettujen väärinkäyttöjen olevan vakavia näyttämättä toteen niiden todellista vaikutusta relevanteilla markkinoilla.
Komissio on myös jättänyt huomiotta väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleiden maantieteellisten markkinoiden
laajuuden.
1501 Kantajat katsovat, että komissio on loukannut luottamuksensuojan periaatetta, koska se ei ole soveltanut suuntaviivoissa esitettyjä
kriteerejä. Kantajat katsovat, että suuntaviivojen perusteella yrityksille on syntynyt perusteltu luottamus siihen, että komissio
käyttää harkintavaltaansa määrittäessään sakkojen suuruuden kussakin yksittäistapauksessa ottaen huomioon suuntaviivoissa
vahvistetun laskentatavan ja kaikki siinä asetetut kriteerit. Ne huomauttavat, että suuntaviivoissa itsessään todetaan, että
niissä esitettyjen periaatteiden tarkoituksena ”on varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus suhteessa yrityksiin
kuin myös yhteisöjen tuomioistuimeen”, ja että ”sakon uusi laskutapa perustuu tästedes [niissä täsmennettyyn] kaavaan”. Komissio
ei voi kantajien mielestä muuttaa suuntaviivojen kaltaista yleisesti sovellettavaa tointa yksittäistapausta koskevalla päätöksellä
(asia C-313/90, CIRFS ym. v. komissio, tuomio 24.3.1993, Kok. 1993, s. I-1125, Kok. Ep. XIV, s. I-95, 44 ja 45 kohta).
1502 Kahdeksanneksi kantajat väittävät, että riidanalainen päätös ei sisällä sakkojen laskemista koskevaa selitystä. Kantajat katsovat,
että komission omaksuma laskentatapa loukkaa avoimuuden periaatetta perustamissopimuksen 190 artiklan ja oikeuskäytännön vastaisella
tavalla (edellä 498 kohdassa mainittu asia Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, 142 kohta; asia T-147/89, Société métallurgique
de Normandie v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-1057; asia T-151/89, Société des treillis et panneaux soudés v.
komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-1191 ja asia T-327/94, Holding v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1373,
206 kohta).
1503 Kantajat tuovat esille, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole selitetty, minkä vuoksi komissio on jakanut ne neljään eri
ryhmään (riidanalaisen päätöksen taulukko 12), eikä myöskään sitä, millä perusteella komissio on suorittanut tämän jaon. Riidanalaisessa
päätöksessä ei siten selitetä taulukon 12 ja taulukon 13 välistä yhteyttä eikä myöskään tapaa, jolla taulukon 13 luvut on
laskettu. Kantajat katsovat, että vahvistaessaan sakkojen suuruudeksi summan, joka vastaa näin suurta osaa kyseistä liikennettä
koskevasta liikevaihdosta, komissio on poikennut aiemmasta käytännöstään (EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta
menettelystä 30 päivänä marraskuuta 1993 tehty komission päätös 94/815/EY (asia IV/33.126 ja 33.322 ─ Sementti) (EYVL L 343,
s. 1) ja EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta menettelystä 28 päivänä tammikuuta 1998 tehty komission päätös 98/273/EY
(asia IV/35.733 ─ VW) (EYVL L 124, s. 60)) perustelematta riittävästi tätä muutosta, vastoin edellä 1391 kohdassa mainitussa
asiassa Papiers Peints vastaan komissio annetussa tuomiossa asetettuja vaatimuksia.
1504 Kantaja asiassa T-212/98 väittää puolestaan, että komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä esittänyt syitä, joiden vuoksi
se on ensinnäkin määrännyt sille sakon, joka on kaksi kertaa sen suhteellista kokoa suurempi, ja toiseksi viittaa ainoastaan
sen maailmanlaajuiseen liikevaihtoon vastoin asiaa koskevaa käytäntöään (edellä 1422 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique
Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 129 kohta ja edellä 1493 kohdassa mainittu asia Deutsche Bahn v. komissio, tuomion
127 kohta). Komissio ei ole missään kohtaa täsmentänyt, miksi se on päättänyt olla ottamatta huomioon muita tekijöitä, kuten
sen markkina-asemaa, voittoja ja asemaa uutena tulijana liikenteessä ja uutena TACA:n jäsenenä. Lisäksi kantaja huomauttaa
kantajien osuudesta väitetyissä kilpailusääntöjen rikkomisissa, että komissio ei ole osoittanut TACA:n jäsenten toimineen
yhteisymmärryksessä kannustaakseen kolmansia osapuolia liittymään TACA:han, eikä se ole myöskään näyttänyt kantajan itsensä
osallistuneen näihin kannustimiin. Julkisasiamies on kuitenkin edellä 1422 kohdassa mainitussa ratkaisuehdotuksessaan yhdistetyissä
asioissa Musique Diffusion française ym. vastaan komissio todennut, että ”yritys, joka rikkoo kilpailusääntöjä vain pienellä
sektorilla kaikesta toiminnastaan, syyllistyy tavanomaisissa olosuhteissa vähemmän vakavaan kilpailusääntöjen rikkomiseen
kuin siinä tapauksessa, että rikkominen koskisi sen kaikkea toimintaa”.
1505 Kantaja toteaa, että komissio on vasta vastineessaan esittänyt yleisesti syyt, joiden vuoksi se on päättänyt laskea sakkojen
määrän maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella. Se ei kuitenkaan ole selittänyt, miksi tämä laskentatapa olisi perusteltu
sen osalta, vaikka se johtaa sille määrättävään suhteettoman suureen sakkoon myös verrattuna muihin kantajiin käytettäessä
pelkästään niiden maailmanlaajuista liikevaihtoa koskevaa kriteeriä. Edellä 191 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa 20.4.1999
annetussa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vähensi sakkojen määrää sillä perusteella, että komissio oli yliarvioinut
kyseisten yritysten markkinaosuuden relevanteilla markkinoilla jakaessaan sakon kokonaismäärän niiden välillä.
1506 Kantajat asiassa T-214/98 väittävät puolestaan vielä, että riidanalaisessa päätöksessä ei selitetä vastoin oikeuskäytäntöä
(edellä 498 kohdassa mainittu asia Tréfilunion v. komissio, tuomion 142 kohta ja asia T-352/94, Mo och Domsjö v. komissio,
tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1989, 278 kohta), miten sakkojen määrä on laskettu, minkä vuoksi kantajat eivät voi tarkistaa,
onko komissio noudattanut oikein laskentatapaansa. Kantajat arvostelevat komissiota erityisesti siitä, että se ei ole selittänyt
riidanalaisessa päätöksessä, minkä kriteerin perusteella TACA:n osapuolet on jaettu neljään ryhmään.
1507 Komissio katsoo, että yksikään näistä kanneperusteista ei ole perusteltu.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1508 Esillä olevilla kanneperusteillaan ja väitteillään kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on jakanut TACA:n osapuolet
neljään eri ryhmään sakkojen suuruuden määrittämistä varten. Ne esittävät tältä osin kolmenlaisia väitteitä. Ensimmäiset väitteet
liittyvät yksilöllisen arvioinnin puuttumiseen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen sekä perustelujen puutteellisuuteen
tältä osin. Toiset väitteet koskevat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ja perustelujen puutteellisuutta tältä
osin. Kolmannet väitteet koskevat luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista sekä perustelujen puutteellisuutta tältä osin.
1509 On selvää, että komissio on määrittänyt esillä olevassa asiassa määräämänsä sakot suuntaviivoissa vahvistetun laskentatavan
perusteella.
1510 Määritettyään riidanalaisen päätöksen 591─594 perustelukappaleessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden, sellaisena kuin
se perustuu rikkomisen luonteeseen sinänsä, komissio on 595 perustelukappaleessa katsonut, että ottaakseen huomioon kyseisten
yritysten mahdollisuudet aiheuttaa merkittävää vahinkoa ja tarpeen varmistaa, että sakkojen ehkäisevä vaikutus on riittävä,
TACA:n suuremmille osapuolille oli aiheellista määrätä isommat sakot kuin pienemmille yritysten merkittävien kokoerojen vuoksi.
1511 Tässä tarkoituksessa komissio on jakanut TACA:n osapuolet neljään ryhmään käyttäen perusteena niiden suhteellista kokoa verrattuna
TACA:n suurimpaan osapuoleen Maerskiin. Riidanalaisen päätöksen 596 perustelukappaleesta ilmenee, että TACA:n kunkin osapuolen
suhteellinen koko on määritetty linjaliikenteen konttikuljetusten maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella vuonna 1996,
sillä komissio on katsonut tämän liikevaihdon perusteella voitavan arvioida kyseisten yritysten todellisia resursseja ja merkitystä.
1512 Riidanalaisen päätöksen 296 perustelukappaleessa olevassa taulukossa 12 esitetään näin muodostetut neljä ryhmää ja TACA:n
kunkin osapuolen suhteellinen koko vuonna 1996 verrattuna Maerskiin. Tästä taulukosta ilmenee, että nämä neljä ryhmää ja ne
muodostavien TACA:n osapuolten suhteellinen koko on määritetty seuraavasti: ”suuret varustamot” (Maersk (1,00) ja Sea-Land
(0,89)), ”keskikokoiset ─ suuret varustamot” (P & O (0,50), OOCL (0,44), NYK (0,41), Nedlloyd (0,39), Hanjin (0,33), Hapag
Lloyd (0,32) ja Hyundai (0,31)), ”pienet ─ keskikokoiset varustamot” (DSR-Senator (0,24), NOL (0,22), MSC (0,21) ja Cho Yang
(0,18)) ja ”pienet varustamot” (TMM-Tecomar (0,12), ACL (0,06) ja POL (0,006)).
1513 Riidanalaisen päätöksen 598 perustelukappaleessa olevassa taulukossa 13 esitetään sakkoja koskeva laskelma kunkin neljän ryhmän
osalta, ja siinä on otettu huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen luonne ja kesto. Nämä määrät ovat 27,50 miljoonaa ecua ”suurille
varustamoille”, 20,63 ecua ”keskikokoisille ─ suurille varustamoille” (lukuun ottamatta Hyundaita, jonka sakkoa on alennettu
sen osallistumisen keston vuoksi 18,56 miljoonaan ecuun), 13,75 miljoonaa ecua ”pienille ─ keskikokoisille varustamoille”
ja 6,88 ecua ”pienille varustamoille”.
1514 On tutkittava, onko tämä sakon määrän laskentatapa ─ kuten kantajat väittävät ─ vastoin yksilöllisen arvioinnin vaatimusta
ja loukkaako se yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta sekä luottamuksensuojan periaatetta.
a)  Yksilöllisen arvioinnin vaatimus
1515 Kantajat arvostelevat komissiota ensinnäkin siitä, että se ei ole tutkinut erikseen kunkin niistä tilannetta sakkojen suuruutta
määrittäessään. Tämän jälkeen ne väittävät, että TACA:n osapuolten jako neljään ryhmään on johtanut tässä tapauksessa siihen,
että sakkojen määrää laskettaessa on otettu huomioon ainoastaan linjaliikenteen konttikuljetuspalvelujen maailmanlaajuinen
liikevaihto eikä muita rikkomisen vakavuuden arvioinnin kannalta merkityksellisiä kriteerejä, kuten erityisesti liikevaihtoa
relevanteilla markkinoilla, tämän liikevaihdon osuutta maailmanlaajuisesta liikevaihdosta, relevanteilla markkinoilla toteutunutta
voittoa ja kilpailusääntöjen rikkomisen todellista vaikutusta relevanteilla markkinoilla. Kantajat vetoavat vielä perustelujen
eri puutteellisuuksiin näiltä osin.
1516 Ensimmäisellä väitteellään kantajat vastustavat sitä, että sakkojen perusmäärä on vahvistettu yritysryhmittäin kiinteästi,
kuten riidanalaisen päätöksen 596 perustelukappaleessa olevasta taulukosta 13 ilmenee. Komissio on juuri tällaisen kiinteän
määrän vahvistaessaan sivuuttanut eri yritysten väliset mahdolliset erot kussakin ryhmässä.
1517 Arvioitaessa riidanalaisen päätöksen perusteltavuutta tältä osin riidanalaisen päätöksen 595 perustelukappaleesta ilmenee,
että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määrittäessään komissio on TACA:n osapuolten suurten kokoerojen vuoksi jakanut
nämä osapuolet neljään ryhmään määrätäkseen suurimmille osapuolille suurimmat sakot.
1518 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi jo edellä 427 kohdassa mainitussa asiassa CMA CGM ym. v. komissio antamansa tuomion
384 kohdassa, että yritysten jakaminen eri ryhmiin niiden koon perusteella ei ylittänyt komission harkintavaltaa sakkojen
vahvistamisessa, sillä varmistettaessa, että suurempien yritysten ryhmään kuuluville määrätään korkeammat sakot kuin pienempien
yritysten ryhmään kuuluville, kyseisellä jaolla edistetään tavoitetta määrätä ankarammat seuraamukset suurille yrityksille.
1519 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti, että määrittäessään sakkojen suuruutta kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden
perusteella komissio ei ollut velvollinen varmistamaan tapauksessa, jossa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta,
että kunkin yrityksen osalta lasketut sakkojen lopulliset määrät heijastavat yritysten välisiä eroavaisuuksia näiden kokonaisliikevaihdon
osalta (edellä 427 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion 385 kohta).
1520 Näin ollen on katsottava, että komissio ei ole tehnyt tosiseikkoja koskevaa tai oikeudellista virhettä, kun se on kilpailusääntöjen
vakavuutta arvioidessaan jakanut kantajat eri ryhmiin (edellä 427 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion
386 kohta).
1521 Perusteluvelvollisuutta tarkasteltaessa on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan siitä olennaisesta menettelysäännöstä,
jonka perusteluvelvollisuus muodostaa, johtuvat aineelliset vaatimukset täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne
arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston (asia C-291/98 P, Sarrió
v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok. 2000, s. I-9991, 73 kohta).
1522 Esillä olevassa asiassa riidanalaisen päätöksen 595 perustelukappaleesta ilmenee oikeudellisesti riittävällä tavalla, että
ottaakseen huomioon kyseessä olevien yritysten mahdollisuudet aiheuttaa merkittävää vahinkoa ja tarpeen varmistaa, että sakkojen
ehkäisevä vaikutus on riittävä, komissio on mukauttanut kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, sellaisena kuin se ilmenee
tämän rikkomisen luonteesta, kyseessä olevien yritysten koon perusteella ja että määrätäkseen suurille yrityksille suuremmat
sakot komissio on jakanut TACA:n osapuolet neljään ryhmään. Koska sakkojen vahvistaminen kiinteästi perustuu tähän jakoon,
riidanalaista päätöstä on pidettävä tältä osin riittävästi perusteltuna.
1523 Näin ollen kantajien tältä osin esittämät väitteet on hylättävä.
1524 Toisilla väitteillään kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se ei ole laskenut sakkojen määrää yrityskohtaisesti ottaen
huomioon muita seikkoja kuin liikevaihdon. Ne vetoavat etenkin siihen, että komissio ei ole ottanut huomioon niiden liikevaihtoa
relevanteilla markkinoilla tai niiden markkinaosuutta näillä markkinoilla.
1525 Arvioitaessa päätöksen perusteltavuutta tältä osin on huomattava, että oikeuskäytännön mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuus on määriteltävä hyvin monien eri seikkojen, kuten asiaan liittyvien erityisten olosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen
ehkäisevän vaikutuksen perusteella, mutta huomioon otettavista perusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa
(asia C-137/95 P, SPO ym. v. komissio, määräys 25.3.1996, Kok. 1996, s. I-1611, 54 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa huomioon otettaviin seikkoihin voivat tapauksen mukaan kuulua niiden
tuotteiden määrä ja arvo, joiden osalta kilpailusääntöjä on rikottu, sekä yrityksen koko ja taloudellinen valta (edellä 1422
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 kohta ja yhdistetyt asiat 96/82─102/82,
104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok. 1983, s. 3369, 52 kohta).
1526 Nyt esillä olevassa asiassa riidanalaisen päätöksen 598 perustelukappaleesta ilmenee, että taulukossa 13 vahvistetut sakkojen
perusmäärät on määritetty kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen ja keston perusteella kullekin 596 perustelukappaleessa olevassa
taulukossa 12 mainitulle ryhmälle. Viimeksi mainitusta perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on suorittanut kyseisen
jaon neljään ryhmään kunkin TACA:n osapuolen suhteellisen koon perusteella Maerskiin nähden, ja tämä koko perustuu niiden
linjaliikenteen konttikuljetusten maailmanlaajuiseen liikevaihtoon. Näin ollen on todettava, että taulukkoon 13 otetut perusmäärät
perustuvat välillisesti kantajien liikevaihtoon.
1527 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo katsonut, että tällainen laskentatapa, jossa kyseisten yritysten liikevaihtoa
ei ole käytetty suoraan sakon määrän laskemiseen suhteellisena osuutena tästä liikevaihdosta, vaan kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuutta arvioitaessa rikkomisen luonteen ja keston perusteella vahvistetun perusmäärän mukauttamiseen kyseisten yritysten
kokoerojen huomioon ottamiseksi, on asetuksen N:o 17  15 artiklan 2 kohdassa ja asetusten N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 vastaavissa
säännöksissä määriteltyjen seuraamuksia koskevien oikeussääntöjen mukainen (edellä 427 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym.
v. komissio, tuomion 395 ja 397 kohta).
1528 Toisin kuin kantajat väittävät, komissiolla on oikeus kyseisten yritysten kokoa määrittäessään vedota pikemminkin niiden kokonaisliikevaihtoon
kuin asian kannalta merkityksellisillä markkinoilla toteutuneeseen liikevaihtoon. Aikaisemmin on jo katsottu, että kyseisen
yrityksen kokonaisliikevaihto kertoo ─ vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti ─ jotain yrityksen koosta ja sen
taloudellisesta vallasta (edellä 1422 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française v. komissio, tuomion
121 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo aikaisemmin katsonut meriliikenteen osalta, että komissio ei rikkonut
asetuksen N:o 4056/86 19 artiklaa, kun se otti sakon suuruutta määrätessään laskuperusteeksi kyseisen yrityksen linjaliikenteen
konttikuljetusten kokonaisliikevaihdon (edellä 568 kohdassa mainittu ns. CEWAL-tapaus, tuomion 233 kohta ja edellä 427 kohdassa
mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion 399 kohta).
1529 Kantajat väittävät virheellisesti, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että vain 60 prosenttia TACA:n osapuolten
liikevaihdosta kyseessä olevassa liikenteessä perustuu palvelusopimuksiin, jotka ovat ensimmäisen väärinkäytön perusteena.
Pelkästään palvelusopimuksia koskeva liikevaihto ei näet heijasta TACA:n osapuolten mahdollisuuksia aiheuttaa vahinkoa, sillä
tällaisessa liikevaihdossa ei oteta huomioon niiden todellisia resursseja ja merkitystä. Koska komissio on sakkojen suuruuden
vahvistaakseen esillä olevassa asiassa pyrkinyt ottamaan huomioon kyseisten yritysten mahdollisuudet aiheuttaa vahinkoa, sillä
on siis ollut oikeus olla määrittämättä TACA:n osapuolten kokoa pelkästään niiden palvelusopimuksia koskevan liikevaihdon
perusteella.
1530 Toisin kuin kantajat väittävät, tämä laskentatapa ei ole johtanut siihen, että komissio vahvistaisi sakon määrän pelkästään
kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskun mukaisesti ottamatta huomioon kunkin kantajan yksilöllistä tilannetta. Riidanalaisesta
päätöksestä sekä suuntaviivoista, joiden periaatteita siinä on sovellettu, ilmenee, että vaikka kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuuden arvioinnin perusteina ovat lähtökohtaisesti kilpailusääntöjen rikkomista itseään koskevat seikat, kuten sen luonne
ja vaikutukset markkinoilla, tätä arviointia mukautetaan sen jälkeen yritystä koskevien olosuhteiden perusteella, jolloin
komissio ottaa huomioon yrityksen koon ja kapasiteetin lisäksi paitsi mahdolliset raskauttavat asianhaarat, tarvittaessa myös
lieventävät asianhaarat (yhdistetyt asiat T-202/97, T-204/98 ja T-207/98, Tate & Lyle ym. v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok.
2001, s. II-2035, 109 kohta ja edellä 427 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion 401 kohta).
1531 Näin ollen määrittäessään sakon suuruutta, joka on seurausta kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuudesta, komissiolla oli oikeus
olla ottamatta huomioon kutakin kantajaa koskevia muita yksilöllisiä olosuhteita kuin niiden linjaliikenteen konttikuljetusten
kokonaisliikevaihdon.
1532 Perusteluvelvollisuuden noudattamista tarkasteltaessa on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan perusteluvelvollisuudesta
johtuvat aineelliset vaatimukset täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arviointiperusteet, joiden avulla se on
määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston (edellä 1521 kohdassa mainittu asia Sarrió v. komissio, tuomion
73 kohta). Perusteluvelvollisuuden laajuutta arvioitaessa on otettava huomioon, että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus
on määritettävä erittäin monien seikkojen perusteella, vaikka huomioon otettavista perusteista ei ole vahvistettu sitovaa
tai tyhjentävää luetteloa (edellä 1525 kohdassa mainittu asia SPO ym. v. komissio, määräyksen 54 kohta ja edellä 334 kohdassa
mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 378 kohta).
1533 Esillä olevassa asiassa riittää, kun todetaan riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen 591─595 perustelukappaleesta
ilmenevän oikeudellisesti riittävällä tavalla, että komissio on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden käyttäen
perusteena rikkomisen luonnetta sinänsä ja mukauttanut sen linjaliikenteen konttikuljetusta koskevalla maailmanlaajuisella
liikevaihdolla ilmaistun, TACA:n osapuolten suhteellisen koon perusteella ottaakseen huomioon kyseisten osapuolten merkittävät
kokoerot ja määrätäkseen suuremmille osapuolille isommat sakot.
1534 Koska päätöksessä mainitaan oikeudellisesti riittävällä tavalla arviointiperusteet, joiden nojalla kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuutta on arvioitu, ja koska kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnin kannalta merkityksellisten perusteiden
luettelo ei sido komissiota, sitä ei voida arvostella siitä, että se ei ole ilmoittanut syitä, joiden vuoksi se ei ole hyväksynyt
muita seikkoja.
1535 Kantajien väitteellä, jonka mukaan vahvistaessaan sakkojen suuruudeksi summan, joka vastaa huomattavaa osaa relevantteja markkinoita
koskevasta liikevaihdosta, komissio on muuttanut sakkojen vahvistamista koskevaa käytäntöään, pyritään vain kiistämään se,
että komissio voisi käyttää kyseisten yritysten liikevaihtoa ─ ei suoraan sakon määrän laskemiseen ─ vaan välillisesti mukauttaakseen
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, sellaisena kuin se seuraa rikkomisen luonteesta, kyseisten yritysten kokoerojen huomioon
ottamiseksi. Tätä koskeva perustelu on esitetty riidanalaisen päätöksen 595 perustelukappaleessa sekä suuntaviivojen, joita
komission on lähtökohtaisesti noudatettava niiden julkaisemisesta lähtien, 1 A kohdassa (edellä 334 kohdassa mainittu asia
LR AF 1998 v. komissio, tuomion 390 kohta).
1536 Samoin voidaan todeta väitteestä, jonka mukaan komissio olisi muuttanut käytäntöään tukeutuessaan maailmanlaajuiseen liikevaihtoon,
että komissio esittää riidanalaisen päätöksen 598 perustelukappaleessa tämän ratkaisun perusteet eli sen, että tämän liikevaihdon
perusteella voidaan ottaa huomioon kyseisten yritysten todelliset resurssit ja merkitys. Kuten kantaja asiassa T-212/98 toteaa,
tämä laskentatapa voi tosin johtaa tiettyjen kantajien osalta suhteellisesti suurempaan sakkoon. Komissio ei kuitenkaan ole
velvollinen esittämään syitä, joiden vuoksi se soveltaa tätä laskentatapaa kuhunkin kantajaan. Koska komissio on päätöksessään
esittänyt syyt, joiden vuoksi se on ottanut huomioon maailmanlaajuisen liikevaihdon, se on antanut kullekin kantajalle kaikki
tarvittavat tiedot sen selvittämiseksi, onko päätös myös niiden osalta asianmukainen vai onko siinä virhe, jonka perusteella
sen pätevyys voidaan kiistää.
1537 Kantajan asiassa T-212/98 esittämä analogiapäätelmä edellä 191 kohdassa mainitussa, ns. PVC II -tapauksessa annetun tuomion
kanssa on virheellinen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kyllä alensi tässä tuomiossa tietyille PVC:n tuottajille määrättyä
sakkoa sillä perusteella, että komissio oli arvioinut virheellisesti niiden markkinaosuuden PVC:n osalta. Tässä päätöksessä
komissio oli kuitenkin jakanut sakon kokonaismäärän yritysten kesken käyttäen perusteena kunkin yrityksen merkitystä PVC-markkinoilla
koskevaa kriteeriä, jolloin sakon määrä riippui yrityksen keskimääräisestä markkinaosuudesta kyseisillä markkinoilla vuosina
1980─1984 (tuomion 1191 kohta). Komissio ei esillä olevassa asiassa ole sen sijaan vahvistanut sakkojen määrää kyseessä olevien
yritysten markkinaosuuden perusteella. Analogia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ns. PVC II -tapauksessa antaman tuomion
kanssa on näin ollen perusteeton.
1538 Tämän vuoksi on katsottava, että riidanalaisessa päätöksessä mainitaan oikeudellisesti riittävällä tavalla arviointiperusteet,
joiden nojalla kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta on arvioitu. Näin ollen perustelujen puutteellisuutta koskeva väite
on tältä osin hylättävä.
1539 Edellä esitetystä seuraa, että väitteet yksilöllisen arvioinnin puuttumisesta ja perustelujen puutteellisuudesta tältä osin
on kokonaisuudessaan hylättävä.
b)  Yhdenvertaisen kohtelun periaate ja suhteellisuusperiaate
1540 antajat arvostelevat komissiota siitä, että se on jakanut TACA:n osapuolet neljään ryhmään keinotekoisesti ilman pienintäkään
selitystä tässä tarkoituksessa käytetystä kriteeristä. Ne kiistävät sekä neljän ryhmän rajaamisen että kuhunkin ryhmään sovelletut
perusmäärät.
1541 Tarkasteltaessa ensinnäkin neljän ryhmän rajaamista on huomattava riidanalaisen päätöksen perusteltavuuden osalta, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on edellä 427 kohdassa mainitussa asiassa CMA CGM ym. vastaan komissio antamansa tuomion 416─418
kohdassa katsonut, että komissiolla on oikeus jakaa kyseiset yritykset eri ryhmiin sakkojen suuruuden määrittämiseksi, kunhan
tämä jako on johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu.
1542 Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi kyseisessä tuomiossa, että jako neljään ryhmään oli aineellisesti virheellinen,
se johtui yksinomaan siitä, että kyseisen jaon johdonmukaisuus ei ilmennyt komission päätöksestä ─ jonka tutkinnan perusteella
ei saatu selvyyttä jaon taustalla olevasta logiikasta ja jossa ei ollut esitetty tässä tarkoituksessa sovellettuja kriteerejä
─ eikä myöskään komission myöhemmin esittämistä selityksistä, joiden nojalla päätöksessä suoritettua jakoa ei voitu pitää
perusteltuna.
1543 Esillä olevassa asiassa on sitä vastoin todettava, että riidanalaisen päätöksen 596 perustelukappaleessa olevassa taulukossa
12 suoritetun neljään ryhmään jakamisen johdonmukaisuus ilmenee selvästi kyseisestä taulukosta. Tätä taulukkoa tutkittaessa
ilmenee, että kunkin ryhmän rajaava kynnysluku on vahvistettu TACA:n suurimman osapuolen koon perusteella vähentämällä peräkkäin
aina puolet sen koosta, eli 50, 25 ja 12,5 prosenttia Maerskin koosta.
1544 Tällaisen rajaamisen on katsottava olevan yksi niistä menetelmistä, joiden avulla kyseiset yritykset voidaan jakaa ryhmiin
johdonmukaisella ja objektiivisesti perustellulla tavalla. Kantajat eivät sitä paitsi ole esittäneet mitään sellaista näyttöä,
joka kyseenalaistaisi tämän menetelmän mukaisen jaon johdonmukaisuuden.
1545 Toisin kuin kantajat ovat väittäneet istunnossa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei vahvistanut edellä 427 kohdassa
mainitussa asiassa CMA CGM ym. vastaan komissio antamansa tuomion 420─422 kohdassa periaatetta, jonka mukaan komissiolla olisi
velvollisuus jakaessaan kyseiset yritykset ryhmiin sakkojen suuruuden määrittämiseksi rajata ryhmät kohdissa, joissa suhteelliset
kokoerot ovat suurimmat, vaan se totesi kyseisessä tuomiossa ainoastaan, että komissio ei voinut väittää vastauksessaan ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin esittämällään tavalla, että ryhmien rajaaminen olisi tapahtunut tämän
menetelmän mukaisesti, sillä päätöksessä vahvistettuja ryhmiä rajaavat suhteelliset kokoerot eivät olleet kyseisten yritysten
välillä todetuista kokoeroista kaikkein suurimmat. Koska komissio ei ollut kyennyt perustelemaan kynnyslukujen valintaa päätöksessä
yksilöityjen neljän ryhmän rajaamiseksi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kyseinen rajaaminen oli yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen vastaista.
1546 Tässä yhteydessä on myös muistettava, että edellä 1525 kohdassa mainitussa asiassa IAZ vastaan komissio annetun tuomion 53
kohdassa yhteisöjen tuomioistuin totesi lainmukaiseksi laskentatavan, jonka mukaan komissio oli määrittänyt ensin sakon kokonaismäärän
ja jakanut tämän kokonaismäärän sitten kyseisten yritysten välillä siten, että yritykset jaettiin eri ryhmiin niiden harjoittaman
toiminnan laajuuden perusteella, ja tämä laajuus määriteltiin käyttäen perusteena kyseessä olleelta yhdistykseltä pyydettyjen
vaatimustenmukaisuusmerkkien lukumäärää, eli alle 10 000 merkkiä, 10 000─50 000 merkkiä ja yli 50 000 merkkiä.
1547 Näin kantajat ovat väittäneet virheellisesti istunnossa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä 427 kohdassa
mainitussa asiassa CMA CGM ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa tekemän ratkaisun pitäisi johtaa myös toteamukseen,
että esillä olevassa asiassa suoritettu ryhmiin jako olisi samalla tavoin virheellinen.
1548 Perusteluvelvollisuuden noudattamisen osalta voidaan vain todeta, että koska riidanalaisen päätöksen 596 perustelukappaleessa
olevasta taulukosta 12 ilmenee selkeästi jaon taustalla oleva logiikka, kantajat ovat pelkästään tällä perusteella voineet
tietää, onko päätös asianmukainen, ja mikäli se on virheellinen, kiistää sen pätevyyden, kun taas ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin voi tällä samalla perusteella tutkia päätöksen laillisuuden (edellä 548 kohdassa mainittu asia Van Megen Sports
v. komissio, tuomion 51 kohta).
1549 Tämän vuoksi on katsottava, että esillä olevassa asiassa suoritettu jako neljään ryhmään ei loukkaa yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta ja että se on perusteltu riittävästi.
1550 Toiseksi, riidanalaisen päätöksen 598 perustelukappaleessa olevasta taulukosta 13 ilmenee, että kuhunkin ryhmään kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella sovellettu sakkojen perusmäärä on vahvistettu alentamalla peräkkäin suurimpaan
yritykseen sovellettua perusmäärää aina 25 prosenttia.
1551 Arvioitaessa, onko riidanalainen päätös tältä osin perusteltu, on huomattava ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen katsoneen
jo edellä 427 kohdassa mainitussa asiassa CMA CGM ym. vastaan komissio antamansa tuomion 431 kohdassa, että menetelmällä,
jossa sakkojen perusmäärä vahvistetaan peräkkäisillä vähennyksillä, jotka ovat aina 25 prosenttia suurimpaan yritykseen sovelletusta
perusmäärästä, ei ylitetty komission sakkojen määräämistä koskevaa harkintavaltaa. Sikäli kuin komissio on määrittänyt neljä
ryhmää kantajien suhteellisen koon perusteella, peräkkäisiä vähennyksiä, jotka ovat kerralla 25 prosenttia suurikokoisimman
kantajan ryhmään sovelletusta perusmäärästä, voidaan pitää johdonmukaisena menetelmänä, joka on objektiivisesti perusteltavissa.
1552 Sikäli kuin asiassa on väitetty, että tällaisessa järjestelmässä kussakin ryhmässä on sovellettu samaa perusmäärää erikokoisiin
yrityksiin, on huomattava, että tämä seikka on kiinteä osa ryhmiin jakamista koskevaa järjestelmää. Edellä 1520 kohdassa on
jo todettu, että kyseinen jako vastaa asianmukaista arviointia kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuudesta.
1553 Vaikka tiettyihin kantajiin on ryhmiin jakamisen vuoksi sovellettu samaa perusmäärää, vaikka ne ovat erikokoisia, kyseinen
erilainen kohtelu voidaan objektiivisesti perustella sillä, että kilpailusääntöjen rikkomisen luonteelle on annettu etusija
yritysten kokoon nähden kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa (edellä 427 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym.
v. komissio, tuomion 411 kohta).
1554 Näin ollen komissio saattoi esillä olevassa asiassa soveltaa saman ryhmän yrityksiin samaa perusmäärää yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta loukkaamatta.
1555 Perusteluvelvollisuuden noudattamisen osalta tältä osin voidaan vain todeta, että riidanalaisen päätöksen 598 perustelukappaleessa
olevasta taulukosta 13 ilmenee selkeästi siinä ilmoitettujen sakkojen perusmäärien vahvistamisen taustalla oleva logiikka,
varsinkin kun näillä sakkojen perusmäärillä ilmaistaan tarkan numeerisesti riidanalaisessa päätöksessä suoritettu jako neljään
ryhmään.
1556 Näissä olosuhteissa kantajat ovat selvästi pelkästään tällä perusteella voineet tietää, onko päätös asianmukainen, ja mikäli
se on virheellinen, kiistää sen pätevyyden, kun taas ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tällä samalla perusteella tutkia
päätöksen laillisuuden (edellä 548 kohdassa mainittu asia Van Megen Sports v. komissio, tuomion 51 kohta).
1557 On totta, että riidanalaisessa päätöksessä ei esitetä menetelmää tai laskentatapaa, jonka avulla komissio on kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuutta arvioidessaan päätynyt ”suurten varustamojen” ryhmän osalta 2 miljoonan euron summaan, jonka perusteella
muut summat on laskettu, eikä liioin sen suhdetta taulukossa 12 mainittuihin ryhmiin.
1558 Oikeuskäytännön mukaan perusteluvelvollisuudesta johtuvat aineelliset vaatimukset eivät kuitenkaan velvoita komissiota ilmoittamaan
päätöksessään sakkojen laskentatapaan liittyviä numerotietoja, vaan ainoastaan arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston (edellä 1521 kohdassa mainittu asia Sarrió v. komissio, tuomion 73 ja 76
kohta).
1559 Näin seikkojen on todettava ilmenevän oikeudellisesti riittävällä tavalla riidanalaisen päätöksen 591─596 perustelukappaleesta.
1560 Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden osalta komissio on 591 perustelukappaleessa todennut, että sikäli kuin ensimmäisellä
väärinkäytöllä oli tarkoitus rajoittaa hintakilpailua, tätä väärinkäyttöä on sen luonne sinänsä huomioon ottaen pidettävä
suuntaviivoissa tarkoitettuna vakavana kilpailusääntöjen rikkomisena; näiden suuntaviivojen mukaan tällaisessa tapauksessa
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden perusteella ajateltavissa oleva summa voi vaihdella 1 miljoonan ja 20 miljoonan euron
välillä. Riidanalaisen päätöksen 595 ja 596 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on halunnut mukauttaa kilpailusääntöjen
rikkomisen luonteen perusteella määritettyä summaa kyseisten yritysten koon perusteella ottaakseen huomioon TACA:n osapuolten
merkittävien kokoerojen vuoksi niiden mahdollisuudet aiheuttaa vahinkoa ja tarpeen varmistaa, että sakkojen ehkäisevä vaikutus
on riittävä.
1561 Näissä olosuhteissa kantajat eivät voi tukeutua edellä 427 kohdassa mainitussa asiassa CMA CGM ym. vastaan komissio annettuun
tuomioon, kuten ne ovat istunnossa tehneet, väittäessään, ettei komissio ole esittänyt syitä, joiden vuoksi se on soveltanut
suuriin varustamoihin suuntaviivoissa tarkoitettua, vakavasta kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävää vähimmäissummaa suurempaa
summaa. Viimeksi mainitussa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei todennut perustelujen olleen tältä osin puutteelliset
sen vuoksi, että komissio oli hyväksynyt suuntaviivojen mukaan vakavasta kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävää vähimmäissummaa
korkeamman perusmäärän, vaan sen vuoksi, että todettuaan nimenomaisesti päätöksessään, että ”sakon perusmäärä on asetettava
vakavista rikkomisista annettavien sakkojen taulukon alhaisimmalle mahdolliselle tasolle”, komissio oli minkäänlaista selitystä
esittämättä lopulta päätynyt muuhun summaan. Esillä olevassa asiassa on sitä vastoin todettava, että komissio ei ole mitenkään
todennut riidanalaisessa päätöksessä aikovansa vahvistaa suuntaviivojen mukaan vakavasta kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän
alhaisimman mahdollisen summan.
1562 Kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa arvioitaessa on todettava, että komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 597 perustelukappaleessa,
että koska kilpailusääntöjen rikkominen kesti kahdesta kolmeen vuotta, vakavuuden perusteella määritettyjen sakkojen suuruutta
on nostettava 25 prosenttia.
1563 Näin ollen on katsottava, että komissio on perustellut riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisesti riittävällä tavalla taulukossa
13 olevien perusmäärien määrittämisen. Tämän vuoksi kantajien tältä osin esittämät väitteet on hylättävä.
1564 Edellä esitetystä seuraa, että kaikki kantajien väitteet, jotka koskevat sakkojen perusmäärän määrittämistä, on hylättävä.
c)  Luottamuksensuojan periaate
1565 Kantaja asiassa T-213/98 katsoo, että komissio on loukannut luottamuksensuojan periaatetta, kun se ei ole esillä olevassa
asiassa soveltanut aikaisemmassa käytännössä vahvistettuja laskuperiaatteita. Kantaja asiassa T-214/98 arvostelee komissiota
siitä, että se ei ole soveltanut suuntaviivoissa esitettyjä kriteerejä.
1566 Väitteessään komission aikaisemman käytännön noudattamatta jättämisestä kantaja asiassa T-213/98 arvostelee komissiota lähinnä
siitä, että se on muuttanut käytäntöään suuntaviivoja soveltaessaan.
1567 On syytä huomata, että komissio käyttää kilpailusääntöjen rikkomisesta johtuvia sakkoja määrätessään toimivaltaansa sille
asetuksessa N:o 17 sekä asetuksissa N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 myönnetyn harkintavallan rajoissa. Vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan taloudelliset toimijat eivät voi perustellusti luottaa siihen, että olemassa oleva tilanne, jota toimielimet voivat
muuttaa harkintavaltansa rajoissa tekemillään päätöksillä, säilyy ennallaan (asia 245/81, Edeka, tuomio 15.7.1982, Kok. 1982,
s. 2745, 27 kohta; asia C-350/88, Delacre ym. v. komissio, tuomio 14.2.1990, Kok. 1990, s. I-395, 33 kohta ja edellä 334 kohdassa
mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 241 kohta).
1568 Kuten edellä on jo todettu, komissiolla oli oikeus nostaa sakkojen yleistä suuruusluokkaa asetuksen N:o 17 mukaisissa rajoissa,
jos tämä oli tarpeen yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi (edellä 1422 kohdassa mainittu asia Musique Diffusion française
ym. v. komissio, tuomion 109 kohta).
1569 Esillä olevassa asiassa pitää paikkansa, että komissio on soveltanut suuntaviivoja tosiseikkoihin, jotka ovat tapahtuneet
ennen suuntaviivojen julkaisemista. Edellä on kuitenkin jo todettu, että suuntaviivoissa tarkoitettu sakkojen määrän vahvistamismenetelmä
oli asetuksessa N:o 17 sekä asetuksissa N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 määritettyjen oikeussääntöjen mukainen.
1570 Tästä seuraa, että komissio ei ole loukannut kantajan perusteltua luottamusta noudattaessaan suuntaviivoissa määritettyä menetelmää
riidanalaisessa päätöksessä määrättyjen sakkojen vahvistamiseksi.
1571 Sikäli kuin kantaja arvostelee komissiota siitä, että se ei ole määrittänyt sakkojen suuruutta kyseisten yritysten yksilöllisen
arvioinnin perusteella ja että se ei ole ottanut huomioon kaikkia asian kannalta merkityksellisiä seikkoja, voidaan vain todeta,
että suuntaviivojen antamista aikaisemman oikeuskäytännön mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointia koskevat
kriteerit eivät ole tyhjentäviä tai sitovia (edellä 1525 kohdassa mainittu asia SPO ym. v. komissio, määräyksen 54 kohta).
1572 Jo paljon ennen suuntaviivojen antamista yhteisöjen tuomioistuin oli pitänyt hyväksyttävänä laskentatapaa, jossa komissio
määrittää ensin sakkojen kokonaismäärän ja jakaa tämän jälkeen kokonaismäärän kyseisten yritysten kesken sen mukaan, kuinka
ne toimivat tarkasteltavana olevalla alalla (edellä 1525 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat IAZ v. komissio, tuomion 53 kohta).
1573 Koska komissio ei ole aikaisemmassa käytännössään käyttänyt yksinomaan kyseisten yritysten yksilölliseen arviointiin perustuvaa
laskentatapaa, jossa otetaan huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset seikat, kantaja ei ole voinut perustellusti luottaa
siihen, että siihen sovellettaisiin riidanalaisessa päätöksessä tällaista laskentatapaa.
1574 Näin ollen kantajan väitteet on tältä osin hylättävä.
1575 Arvioitaessa toiseksi kantajan asiassa T-214/98 esittämää väitettä, jonka mukaan suuntaviivoissa esitettyjä kriteerejä ei
ole sovellettu, edellä esitetystä ilmenee, että määrittäessään sakkojen suuruuden mukauttamalla kilpailusääntöjen vakavuutta,
sellaisena kuin se ilmenee tämän rikkomisen luonteesta, kyseessä olevien yritysten koon perusteella, komissio on soveltanut
esillä olevassa asiassa juuri suuntaviivoissa esitettyjä kriteerejä, mistä esitettyjä väitteitä on sitä paitsi tutkittu edellä.
1576 Suuntaviivoissa käsitellään nimenomaisesti mahdollisuutta mukauttaa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, sellaisena kuin
se ilmenee rikkomisen luonteesta, kyseessä olevien yritysten koon perusteella. Kyseisten suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan
kuudennessa luetelmakohdassa komissio toteaa, että kilpailusääntöjen rikkomisen koskiessa useita yrityksiä tietyissä tapauksissa
voi olla tarpeen painottaa sakkojen määriä, ”jotta voitaisiin ottaa huomioon rikkomisten tapauskohtainen painoarvo ja siten
kunkin yrityksen suorittaman rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti silloin, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet
yritykset ovat huomattavan erikokoisia”. Komissio toteaa tältä osin suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan seitsemännessä luetelmakohdassa,
että ”samasta toiminnasta määrättävän seuraamuksen tasapuolisuuden periaate voi olosuhteiden niin vaatiessa johtaa siihen,
että asianomaisille yrityksille määrätään erisuuruiset määrät, vaikka nämä erot eivät perustu matemaattisiin laskelmiin”.
1577 Näin ollen kantajien asioissa T-213/98 ja T-214/98 esittämät väitteet luottamuksensuojan periaatteen loukkaamisesta on hylättävä.
d)  Johtopäätös komission käyttämästä laskentatavasta sakkojen määrän vahvistamiseksi
1578 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kantajien esittämät kanneperusteet ja väitteet, jotka koskevat komission esillä olevassa
asiassa käyttämää laskentatapaa sakkojen määrän vahvistamiseksi, on kokonaisuudessaan hylättävä.
B  Lieventävien asianhaarojen arviointi
1.  Asianosaisten lausumat
1579 Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se ei ole tarkistanut sakkojen tasoa ottaakseen huomioon lieventävät asianhaarat.
1580 Ensimmäisenä lieventävänä asianhaarana kantajat vetoavat siihen, että muissa asioissa noudatetun käytännön mukaan (ETY:n perustamissopimuksen
86 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä 18 päivänä heinäkuuta 1988 tehty komission päätös 88/518/ETY (Asia IV/30.178
─ Napier Brown ─ British Sugar) (EYVL L 284, s. 41), 87 kohta, ja päätöksen 94/985/ETY 159 kohta) komission olisi pitänyt
ottaa huomioon, että yhteisön oikeus ei ole tietyiltä osin riittävän kehittynyt.
1581 Ensinnäkin kantajat vetoavat siihen, että yhteisen määräävän markkina-aseman edellytyksiä ei ollut riittävästi määritelty,
kuten komissio myöntää muilla aloilla (ks. esim. komission tiedonanto kilpailusääntöjen soveltamisesta telealan liittymäsopimuksiin
─ Puitteet, asian kannalta merkitykselliset markkinat ja periaatteet (EYVL C 265, s. 2), 76 kohta). Vastoin riidanalaisen
päätöksen 522 perustelukappaleessa esittämäänsä kantaa komissio on aikaisemmin ilmaissut näkemyksen, jonka mukaan yhteinen
määräävä markkina-asema edellyttää, ettei kyseisten yritysten välillä ole lainkaan kilpailua (edellä mainitun tiedonannon
78 ja 79 kohta). Kantajat kiistävät sen, että ne olisivat ”tienneet vähintään 10 päivästä lokakuuta 1993, että komissio katsoo
TAA:n osapuolten olevan määräävässä asemassa” (riidanalaisen päätöksen 603 perustelukappale). Kantajat korostavat, että tätä
TAA-tapauksessa annetussa väitetiedoksiannossa esitettyä kantaa ei ole toistettu TAA-päätöksessä. Ne lisäävät, että markkinaedellytykset
ovat tällä välin muuttuneet.
1582 Toiseksi kantajat väittävät, että esillä oleva asia on ensimmäinen tapaus, jossa komissio on arvioinut linjakonferenssin jäsenten
velvollisuuksia uusiin jäseniin nähden linjakonferenssissa, johon sovelletaan myös Yhdysvaltojen oikeutta.
1583 Kolmanneksi kantajat katsovat, että riidanalainen päätös on ensimmäinen tapaus, jossa kilpailuoikeutta sovelletaan linjakonferenssien
palvelusopimuksia koskeviin sopimuksiin. Vaikka osapuolet olivat tienneet lokakuusta 1994, että komissio katsoi erillisten
palvelusopimusten kieltämisen olevan vakava kilpailunrajoitus (riidanalaisen päätöksen 603 perustelukappale), komission olisi
pitänyt olla määräämättä sakkoja tai määrätä alennettu sakko (ks. ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamista koskevasta
menettelystä 2 päivänä joulukuuta 1986 tehty komission päätös 87/1/ETY (IV/31.128 ─ Fatty Acids) (EYVL 1987, L 3, s. 17),
34, 35, 58 ja 59 kohta). Kantajat korostavat, että TAA-päätöksessä ei oteta kantaa erillisten palvelusopimusten kieltoon perustamissopimuksen
85 ja 86 artiklan kannalta. Komission 15.12.1994 päivätyssä kirjeessä, jossa viitataan riidanalaisen päätöksen 604 perustelukappaleeseen,
komissio ei ole missään tapauksessa varoittanut osapuolia komission aikomuksesta määrätä sakkoja perustamissopimuksen 86 artiklan
nojalla. Toisin kuin 601 perustelukappaleessa todetaan, kantajat huomauttavat, että 153 perustelukappaleessa siteeratusta
niiden asianajajan kirjeestä ilmenee, etteivät ne ole saaneet asiamieheltään oikeudellista neuvoa, jonka mukaan kaksoishinnoittelu
olisi TAA-päätöksen vastaista silloin, kun sitä on pyytänyt rahdinantaja.
1584 Neljänneksi kantajat väittävät, että riidanalainen päätös on ensimmäinen tapaus, jossa määrätään 86 artiklan nojalla sakkoja
komissiolle ilmoitetusta sopimuksesta. Kantajat muistuttavat, että julkisasiamiehenä toiminut tuomari Kirschner on edellä
1420 kohdassa mainitussa ns. Tetra Pak I -tapauksessa antamassaan ratkaisuehdotuksessa katsonut, ettei tällaisessa tapauksessa
voida määrätä sakkoa. Ne korostavat vielä, että muissa tämänkaltaisissa tapauksissa komissio ei ole määrännyt sakkoja (ETY:n
perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä 17 päivänä joulukuuta 1975 tehty komission päätös 76/353/ETY
(IV/26699 ─ Chiquita) (EYVL L 95, s. 1), 119 kohta; ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä
21 päivänä joulukuuta 1988 tehty komission päätös 89/113/ETY (IV/30.979 ja 31.394, Decca Navigator System) (EYVL L 43, s.
27)).
1585 Viidenneksi kantajat toistavat, että toiminta, jota komissio vastustaa riidanalaisessa päätöksessä, sallitaan Yhdysvaltojen
oikeudessa tai siihen velvoitetaan siinä.
1586 Kantaja asiassa T-212/98 katsoo, että yhteisön oikeuden kehitysvaiheeseen liittyvä epävarmuus ja erityisesti yhteisen määräävän
markkina-aseman käsitettä koskevat epätarkkuudet oli otettava sen tapauksessa aivan erityisesti huomioon, sillä se on yhteisön
ulkopuolinen varustamo, jolla on heikko asema yhteisön markkinoilla. Lisäksi kantaja väittää, että vastoin aikaisempaa käytäntöään
(keskittymän julistamisesta yhteismarkkinoille soveltuvaksi 15 päivänä maaliskuuta 1994 tehty komission päätös (asia IV/M.422
─ Unilever France/Ortiz Miko II) neuvoston asetuksen N:o 4064/89 perusteella komissio ei ole tässä tapauksessa ottanut huomioon
kyseisten yritysten markkinaosuuksien epäsuhtaa. Se muistuttaa vielä, että sen liittyessä konferenssiin TACA-sopimusta oli
juuri muutettu komission vaatimusten täyttämiseksi. Koska muutettu sopimus, eli TACA-sopimus, oli ilmoitettu, kantaja saattoi
perustellusti luottaa siihen, että sen liittymistä TACA:han pidettäisiin perustamissopimuksen 86 artiklan mukaisena. Edellä
esitetyn perusteella kantaja katsoo, että se saattoi perustellusti luottaa siihen, ettei komissio määrää sille sakkoa.
1587 Kantaja asiassa T-213/98 kiistää merkityksen, jonka komissio näyttää antavan TAA- ja TACA-tapausten hallinnollisessa menettelyssä
ilmaisemilleen näkemyksille, joihin se viittaa riidanalaisen päätöksen 603 ja 604 perustelukappaleessa. Mikäli komissio on
aikonut ottaa ne huomioon sakkoja laskiessaan, kantaja katsoo, että yhteisön oikeuden epävarma tila kyseessä olevana ajanjaksona
huomioon ottaen komission mielipiteiden ei olisi pitänyt vaikuttaa kielteisesti osapuolten asemaan varsinkaan sakkojen määrän
osalta. Kantaja väittää, että kaikilla väitetiedoksiannon kohteena olevilla yrityksillä on oikeus vilpittömässä mielessä edelleen
uskoa kyseenalaistettujen menettelytapojen laillisuuteen ja mahdollisuuteen saada komission lopullinen päätös kumotuksi.
1588 Kantaja väittää vielä, että komission olisi joka tapauksessa pitänyt ottaa huomioon lieventävänä asianhaarana se, että riidanalaisessa
päätöksessä käsitellyt oikeudelliset kysymykset olivat uusia. Kantaja korostaa asetuksella N:o 4056/86 säädetyn kilpailujärjestelmän
erityisluonnetta. Se väittää, että tämän erityisluonteen vuoksi kilpailuoikeuden vakiintuneet periaatteet, kuten hintojen
vahvistamista, markkinoiden jakoa ja kapasiteettien valvontaa koskevien horisontaalisten sopimusten kieltoa ei sovelleta merikuljetusten
alalla. Tässä yhteydessä kantaja katsoo, että koska ryhmäpoikkeuksen laajuudesta ei ole yhteisöjen tuomioistuinten oikeuskäytäntöä,
sakon määrässä olisi pitänyt ottaa huomioon, että kantajat ovat voineet kohtuudella uskoa menettelytapojensa olleen kilpailuoikeuden
mukaisia.
1589 Toinen kantajien esittämä lieventävä asianhaara koskee yhteistyötä komission kanssa. Kantajat korostavat ensinnäkin, että
ne ovat heinäkuussa 1994 ilmoittaneet TACA-sopimuksen sekä myöhemmin muita sopimuksia maakuljetusta koskevan yhteistyön osalta,
toisin sanoen EIEIA-sopimuksen ja ns. hub and spoke -järjestelmän. Kantajat katsovat, että tällainen ilmoitus vastaa komissiolle
annettavaa tietoa asian kannalta merkityksellisistä seikoista ja mahdollisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, josta ne eivät
ole olleet tietoisia, minkä vuoksi komission olisi pitänyt olla määräämättä sakkoa tai alentaa sen määrää analogisesti sakkojen
määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207,
s. 4) kanssa ja aikaisemman käytäntönsä mukaisesti (päätös 89/113/ETY; ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamista
koskevasta menettelystä 12 päivänä joulukuuta 1978 tehty komission päätös 79/68/ETY (IV/29.430 ─ Kawasaki) (EYVL 1979, L 16,
s. 9); EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelystä 5 päivänä kesäkuuta 1996 tehty komission päätös 96/438/EY
(IV/34.983 ─ FENEX) (EYVL L 181, s. 28), 89 kohta). Kantajat vetoavat vielä pitkälliseen kirjeenvaihtoon ja kokouksiin, joita
on pidetty palvelusopimusten ja maakuljetusten tariffien vahvistamisen osalta. Ne väittävät, että TACA-sopimuksella on muutettu
TAA-sopimusta TAA-päätöksen seurauksena ja että TACA-sopimusta on muutettu useaan kertaan menettelyn kuluessa komission vastustusten
huomioon ottamiseksi.
1590 Kantaja asiassa T-213/98 korostaa, että TACA ei suinkaan merkitse salaista kartellia, vaan se on aina toiminut avoimesti ja
läpinäkyvästi ilmoittaen tariffinsa Yhdysvaltojen viranomaisille ja saattaen ne julkisiksi asetuksen N:o 4056/86  5 artiklan
mukaisesti. Kantaja vetoaa myös siihen, että komissiolle on jatkuvasti tiedotettu TACA:n menettelytavoista, jotka on ilmoitettu
yksityiskohtaisesti yksittäispoikkeuksen saamista varten. Kantaja muistuttaa, että asetusten N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 nojalla
tällainen ilmoitus ei ole pakollinen. Kantaja vetoaa lopuksi siihen, että se on aina ollut avoimesti yhteydessä komissioon
ja halunnut löytää samalla sekä yhteisön oikeuden mukaisen että kaupallisesti tyydyttävän ratkaisun.
1591 Kolmas kantajien esille tuoma lieventävä asianhaara koskee vaikeita markkinaolosuhteita ja TACA:n osapuolille aiheutuneita
taloudellisia tappioita. Kantajat väittävät, että niille on aiheutunut vuosina 1991 ja 1992 noin 600 miljoonan USD:n suuruiset
tappiot ja että TACA-sopimuksen voimaantulon jälkeen osalle niistä on edelleen aiheutunut tappioita tai ne ovat saaneet vain
vähäistä voittoa. Komission olisi pitänyt päätöskäytännössään (ETY:n perustamissopimuksen soveltamista koskevasta menettelystä
17 päivänä lokakuuta 1983 tehty komission päätös 83/546/ETY (IV/30.064 ─ Valurauta ja valssattu teräs) (EYVL L 317, s. 1))
ottaa huomioon tämänkaltaiset olosuhteet sakkojen määrää alentaakseen. Kantajat korostavat, että yhteisön lainsäätäjä on tunnustanut
linjakonferenssien merkityksen yhteisön teollisuudelle (ks. asetuksen N:o 479/92 kolmas ja viides perustelukappale).
1592 Kantaja asiassa T-212/98 vetoaa puolestaan siihen, että se ei ole voinut heikon markkina-asemansa vuoksi ja uutena tulijana
toimia merkittävässä asemassa väitetyissä kilpailusääntöjen rikkomisissa ja ettei se ole voinut rikkoa kilpailusääntöjä tahallisesti
tai tuottamuksellisesti.
1593 Komissio toteaa ensinnäkin yhteisön oikeuden tilasta, että esillä olevassa asiassa ei ole mitään sellaista uutta seikkaa,
joka oikeuttaisi alentamaan sakkoja. Komissio ei näe mitään uutta ajatuksessa, jonka mukaan linjakonferenssin jäsenillä voi
olla määräävä markkina-asema, tai ajatuksessa, jonka mukaan mahdollisen kilpailun vääristämiseksi tai poistamiseksi toteutetut
yhdenmukaistetut toimenpiteet voisivat merkitä määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä. Komission mukaan se, että TACA:han
sovelletaan myös Yhdysvaltojen lainsäädäntöä, ei tuo asian pohdintaan mitään uutta. Kilpailusääntöjen soveltamista palvelusopimuksiin
tarkastellessaan komissio korostaa, että kyseessä oleva määräävän markkina-aseman väärinkäyttö on tavanomainen tapaus, sillä
siinä asetetaan kohtuuttomia kaupallisia ehtoja asiakkaille ja kieltäydytään tarjoamasta käyttäjille palveluja muilla kuin
konferenssin ehdoilla. Perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomista koskevan sakkoimmuniteetin puuttumisesta komissio huomauttaa,
ettei kyseessä voi olla määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä koskevien uusien aineellisten sääntöjen kehittäminen. Koska
Yhdysvaltojen oikeudessa ei velvoiteta kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevään toimintaan, sitä ei voida pitää
sakkojen alentamiseen oikeuttavana seikkana.
1594 Toiseksi, yhteistyöstä komission kanssa viimeksi mainittu katsoo, että kantajat eivät voi vedota edellä mainittuun tiedonantoon
sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa, sillä esillä oleva asia ei koske kartellin
paljastamista. Komissio huomauttaa, että kantajat ovat päinvastoin menettelyn kuluessa kiistäneet komission oikeudellisen
lähestymistavan sekä tosiseikat.
1595 Kolmanneksi komissio toteaa vaikeiden markkinaolosuhteiden osalta, että kantajat vetoavat epäsuotuisaan toimintaympäristöön
ajanjaksona, joka edeltää selvästi kyseisiä väärinkäyttöjä ja riidanalaista päätöstä.
1596 Asiassa T-213/98 komissio toistaa, että tässä tapauksessa esitetyt kysymykset eivät ole uusia. Se vastustaa ajatusta siitä,
että koska asetuksella N:o 4056/86 luodaan tietyiltä osin linjavarustamoille edullinen kilpailujärjestelmä, näillä olisi oikeus
luottaa siihen, ettei niihin sovelleta mitään yhteisön kilpailusäännöistä.
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1597 Aluksi on huomattava, että edellä olevien kanneperusteiden tutkinnasta seuraa, että riidanalaisen päätöksen päätösosan 8 artiklassa
säädetyt sakot on kumottava siltä osin kuin ne on määrätty toisesta väärinkäytöstä sekä ensimmäisestä väärinkäytöstä erillisten
palvelusopimusten tekemisen ja sisällön vastavuoroisen paljastamisen osalta ja ensimmäisen väärinkäytön muodostavien muiden
menettelytapojen eli TACA-sopimuksen 14 artiklassa tarkoitettujen palvelusopimuksia koskevien menettelytapojen osalta siltä
osin kuin ne on määrätty asetuksen N:o 4056/86 nojalla.
1598 Tämän vuoksi esillä oleva kanneperuste on tutkittava ainoastaan siltä osin kuin se koskee sitä osaa sakoista, joka on määrätty
näiden viimeksi mainittujen menettelytapojen perusteella asetuksen N:o 1017/68 nojalla.
1599 Huomattakoon tältä osin, että riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleen mukaan asetuksen N:o 1017/68 soveltamisalaan kuuluvat
maakuljetuspalvelut yhteisön alueella kattoivat noin 48 prosenttia TACA:n osapuolten vuonna 1995 kuljettamasta lastista Atlantin
ylittävässä liikenteessä.
1600 Koska riidanalaisen päätöksen 598 perustelukappaleessa olevasta taulukosta 13 ilmenee, että ensimmäisen väärinkäytön perusteella
määrättyjen sakkojen suuruus on noin 9 prosenttia kaikista riidanalaisella päätöksellä määrätyistä sakoista, tästä seuraa,
että asetuksen N:o 1017/68 nojalla määrätty osa sakoista on noin 5 prosenttia tästä viimeksi mainitusta summasta.
1601 Näin ollen on tutkittava, onko tämä osa sakoista kantajien esille tuomista lieventävistä asianhaaroista huolimatta edelleen
perusteltu.
1602 Tässä yhteydessä on muistettava komission pitäneen riidanalaisen päätöksen 601─606 perustelukappaleessa lieventäviä asianhaaroja
poissuljettuina, koska asiassa ei ensinnäkään ole esitetty mitään syytä, jonka vuoksi TACA:n osapuolten olisi katsottava pikemminkin
seuranneen muita eikä toimineen yllyttäjinä, ja toiseksi koska TACA:n osapuolten on täytynyt olla tietoisia siitä, että niiden
toiminnan tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen ja ettei se kuulunut asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn ryhmäpoikkeuksen
soveltamisalaan, ja niiden täytyi myös pitää mahdollisena perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla määrättäviä sakkoja palvelusopimuksia
koskevien menettelytapojen ilmoittamisesta huolimatta.
1603 Ensinnäkin on huomattava, että kuten edellä 1468 ja 1469 kohdassa on jo todettu, TACA-sopimuksen 14 artiklassa tarkoitetut,
väärinkäyttöä merkitsevät menettelytavat on kaikki ilmoitettu komissiolle yksittäispoikkeuksen saamista varten. Vaikka TACA:n
osapuolet ovat tehneet tämän ilmoituksen asetuksen N:o 4056/86 nojalla, komissio on itse todennut 15.7.1994 päivätyssä kirjeessään,
että niiden yksittäispoikkeusta koskeva hakemus tutkitaan myös asetuksen N:o 1017/68 kannalta, koska osa ilmoitetusta toiminnasta
ei kuulunut asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan.
1604 On myös muistettava TACA:n osapuolten ilmoittaneen nimenomaisesti komissiolle 9.3.1995, että FMC oli vaatinut niitä muuttamaan
sopimustaan siten, että vuotta 1996 koskevia erillisiä palvelusopimuksia voitaisiin tehdä edellyttäen, että kyseiset sopimukset
ovat TACA-sopimuksen 14 artiklan määräysten mukaisia. TACA:n osapuolet toimittivat 21.3.1995 komissiolle muutetun version
vuonna 1994 ilmoitetun TACA-sopimuksen 14 artiklasta.
1605 On todettava, että kantajat ovat näin toimiessaan paljastaneet omasta aloitteestaan menettelytavat, joita komissio on pitänyt
perustamissopimuksen 86 artiklan vastaisena määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä.
1606 Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, kun otetaan huomioon, ettei asetuksessa N:o 4056/86 eikä myöskään asetuksessa N:o 1017/68
säädetä pakollisesta ilmoitusjärjestelmästä yksittäispoikkeuksen myöntämistä varten, joten kantajat ovat tehneet ilmoituksen
TACA-sopimuksesta vapaaehtoisesti.
1607 Näissä olosuhteissa on katsottava, että TACA-sopimuksen ilmoittamisen vuoksi komissio on voinut todeta helpommin kyseisen
sopimuksen mukaisten, palvelusopimuksia koskevien menettelytapojen merkitsevän määräävän aseman väärinkäyttöä, ja se on siten
helpottanut komission tehtävää eli yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisten toteamista ja niistä rankaisemista, mikä on oikeuskäytännön
mukaan seikka, joka voi oikeuttaa sakkojen määrän alentamiseen (asia C-297/98 P, SCA Holding v. komissio, tuomio 16.11.2000,
Kok. 2000, s. I-10101, 36 kohta; ks. vastaavasti myös asia C-338/00 P, Volkswagen v. komissio, tuomio 18.9.2003, 179 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
1608 Komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä tutkinut, missä määrin TACA:n osapuolet ovat tehneet yhteistyötä hallinnollisen
menettelyn kuluessa, arvioidakseen, onko asiassa sovellettava lieventäviä asianhaaroja. Komissio ei kuitenkaan ole kirjelmissään
saati istunnossa kiistänyt TACA-sopimuksen ilmoittamisesta seurannutta yhteistyötä. Se on korkeintaan väittänyt vastineessaan,
että kantajat ovat jatkuvasti kiistäneet hallinnollisen menettelyn aikana tosiseikat ja niiden oikeudellisen arvioinnin, minkä
vuoksi niiden ei voida katsoa tehneen minkäänlaista yhteistyötä sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja
koskevissa asioissa annetun tiedonannon nojalla.
1609 Kantajat eivät kuitenkaan väitä, etteivät ne olisi kiistäneet riidanalaisessa päätöksessä todettuja tosiseikkoja tai kilpailusääntöjen
rikkomisia, vaan ainoastaan, että komission on ollut niiden avulla helpompaa todeta nämä tosiseikat ja kilpailusääntöjen rikkomiset.
Näin toimiessaan kantajat eivät vetoa lainkaan sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa
asioissa annettuun tiedonantoon, joka koskee komission kanssa tehtävää yhteistyötä salaisia kartelleja paljastettaessa, mikä
ei ole esillä olevan tapauksen tilanne, jossa on sen sijaan kyse yhteistyöstä, joka komission on otettava huomioon kaikissa
yhteisön kilpailusääntöjen soveltamista koskevissa menettelyissä, kun kyseessä olevien yritysten käyttäytyminen hallinnollisessa
menettelyssä on helpottanut sen tehtävää edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla. Huomattakoon vielä, että
komissio on itse pitänyt suuntaviivojen 3 kohdan kuudennessa luetelmakohdassa sakkojen alentamista mahdollisena ottaakseen
huomioon yrityksen ”todellisen yhteistyön menettelyissä, jotka koskevat sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä
─ ─ annetun tiedonannon soveltamisalaan kuulumattomia tapauksia”.
1610 Huomattakoon vielä, että asian kannalta on merkityksetöntä, että kyseessä olevat väärinkäyttöä merkitsevät menettelytavat
on paljastettu perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen yksittäispoikkeuksen saamiseksi. Koska TACA:n osapuolten
ilmoituksen vuoksi komissio on voinut helpommin paljastaa ja todistaa kyseiset menettelytavat, jotka muodostavat ensimmäisen
väärinkäytön, ne ovat väistämättä helpottaneet komission tehtävää edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
1611 Toiseksi on huomattava, että riidanalainen päätös on ensimmäinen päätös, jossa komissio on arvioinut suoraan linjakonferenssien
palvelusopimuksia koskevien käytäntöjen laillisuutta yhteisön kilpailusääntöjen kannalta.
1612 Soveltaessaan perustamissopimuksen 85 artiklaa komissio ei voi tukeutua TAA-päätöksen 410 perustelukappaleeseen väittääkseen
riidanalaisen päätöksen 603 perustelukappaleessa, että kantajat ”ovat tienneet lokakuusta 1994, että komissio katsoo erillisten
palvelusopimusten kieltämisen olevan vakava kilpailunrajoitus”. Kyseisessä TAA-päätöksen perustelukappaleessa komissio ei
millään tavoin totea erillisten palvelusopimusten kiellon merkitsevän perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua
kilpailunrajoitusta, vaan se toteaa ainoastaan, että TAA:n osapuolten tekemä sopimus merikuljetusten hintojen vahvistamisesta
ei täytä perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa säädetyn yksittäispoikkeuksen myöntämiselle asetettua ensimmäistä edellytystä
muun muassa sillä perusteella, että ”kieltämällä suorat ja erilliset kaupalliset neuvottelut sopimuksen järjestäytyneen jäsenen
ja rahdinantajan välillä ─ ─ TAA rajoittaa välittömään yhteistyöhön tai kumppanuuteen perustuvia suhteita keskipitkällä tai
pitkällä aikavälillä toimittajien ja asiakkaiden välillä”.
1613 Sikäli kuin TAA-päätöstä voitaisiin sen 286 perustelukappaleessa saman päätöksen 13─15 perustelukappaleeseen tehdyn viittauksen
vuoksi tulkita siten, että siinä kielletään näissä viimeksi mainituissa perustelukappaleissa kuvaillut palvelusopimuksia koskevat
TAA:n säännöt ja ehdot, jotka koskevat niiden kestoa, vähimmäismääriä ja erillisten palvelusopimusten tekemiselle asetettuja
edellytyksiä, mitä komissio ei ole väittänyt tässä oikeudenkäynnissä eikä myöskään TAA-tapauksessa annettuun tuomioon johtaneessa
oikeudenkäynnissä, olisi todettava, että koska TAA ei ole TAA-päätöksen mukaan linjakonferenssi, kyseisessä päätöksessä ei
voida katsoa jo arvioidun linjakonferenssien palvelusopimuksia koskevien sääntöjen laillisuutta. On joka tapauksessa korostettava,
että TAA-päätöksessä arvioidaan riidanalaisessa päätöksessä väärinkäyttönä pidetyistä viidestä menettelytavasta vain kahden
laillisuutta, vaikka vuonna 1992 ilmoitetussa TAA-sopimuksessa määrättiin myös vastuulausekkeiden kiellosta, useiden samanaikaisten
sopimusten kiellosta ja sopimussakkojen määrästä, joita koskevia sääntöjä on pidetty päätöksessä määräävän markkina-aseman
väärinkäyttönä.
1614 Arvioitaessa tämän jälkeen perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamista on todettava, että vaikka pitää paikkansa, kuten
komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 602 perustelukappaleessa, että TAA-tapauksessa annetussa väitetiedoksiannossaan se
ilmoitti TAA:n osapuolille aikovansa määrätä sakkoja määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä palvelusopimusten osalta, lopullisessa
päätöksessään komissio ei todennut perustamissopimuksen 86 artiklaa rikotun tältä osin. Näissä olosuhteissa kantajat ovat
voineet väitetiedoksiannon väliaikaisuuden vuoksi uskoa, että komissio oli peruuttanut väitteensä perustamissopimuksen 86
artiklan soveltamisesta palvelusopimuksia koskeviin menettelytapoihin.
1615 Kolmanneksi ei voida vakavasti kiistää, että linjakonferenssien palvelusopimuksia koskevien menettelytapojen oikeudellinen
arviointi ei ole täysin selvää erityisesti sen vuoksi, että ne liittyvät läheisesti ryhmäpoikkeuksen saaneisiin sopimuksiin,
joihin sovelletaan kilpailuoikeudessa täysin erityisiä ja poikkeuksellisia säännöksiä, ja tähän arviointiin liittyy oikeudellisesti
erittäin moniulotteisia kysymyksiä (ks. vastaavasti edellä 196 kohdassa mainittu ns. FEFC-tapaus, tuomion 484 kohta).
1616 Kuten edellä 496─507 ja 520─528 kohdasta ilmenee, vaikka riidanalaisen päätöksen perustelut on esitetty kaikkiaan 611 perustelukappaleessa,
komissio on vasta istunnossa täsmentänyt, missä määrin TACA:n palvelusopimuksia koskevat menettelytavat olivat kyseisen päätöksen
mukaan perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan vastaisia, komission itse myönnettyä istunnossa ja vastauksena ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin, että riidanalaisen päätöksen päätösosaa samoin kuin tiettyjä perustelukappaleita
voitiin asiayhteydestä irrotettuina tulkita eri tavoin. Riidanalaisessa päätöksessä on useita keskenään ristiriitaisia kohtia,
jotka koskevat sitä, oliko TACA:n osapuolilla oikeus tehdä konferenssin palvelusopimuksia ja olivatko kyseiset osapuolet vapaita
määräämään niiden sisällöstä, vaikka jo TAA-päätöksessä oli tulkintavaikeuksia tältä osin, kuten TAA-tapauksessa annetun tuomion
421─423 kohdasta ilmenee.
1617 Neljänneksi on korostettava, että palvelusopimuksia koskevista menettelytavoista seurannut väärinkäyttö ei ole perustamissopimuksen
86 artiklassa tarkoitetun määräävän markkina-aseman väärinkäytön tavanomainen muoto.
1618 Toisin kuin komissio väittää, kyseessä olevia menettelytapoja ei voida missään tapauksessa rinnastaa puhtaasti myynnistä kieltäytymistä
koskeviin tapauksiin, joita on oikeuskäytännössä pidetty määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä ja jotka liittyvät muun
muassa toimitusten lakkaamiseen entiselle asiakkaalle, kun tämän asiakkaan tilaukset eivät ole mitenkään epätavallisia (edellä
853 kohdassa mainittu asia United Brands v. komissio, tuomion 186 kohta), kieltäytymiseen toimituksista asiakkaalle johdannaistuotteiden
markkinoiden varaamiseksi (yhdistetyt asiat 6/73 ja 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano ja Commercial Solvents v. komissio,
tuomio 6.3.1974, Kok. 1974, s. 223, Kok. Ep. II, s. 229, 24 kohta) tai kieltäytymiseen toimituksista asiakkaalle yksinoikeuksien
suojaamiseksi (asia C-238/87, Volvo, tuomio 5.10.1988, Kok. 1988, s. 6211, 9 kohta ja yhdistetyt asiat C-241/91 P, RTE ja
ITP v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. I-743, 54 kohta). Vaikka esillä olevassa asiassa TACA:n osapuolet ovat kyseisillä
menettelytavoillaan rajoittaneet palvelusopimusten tekemistä ja niiden sisältöä, ne eivät ole mitenkään estäneet rahdinantajia
kuljetuttamasta lastiaan konferenssin jäsenillä kyseessä olevassa liikenteessä, joko palvelusopimusten tai tariffin kuljetusmaksujen
perusteella. On myös huomattava, että komissio on itse todennut riidanalaisen päätöksen 553 perustelukappaleessa, että kyseiset
menettelytavat eivät merkinneet tarjoamisesta kieltäytymistä ”suoraan”, vaan komission omien sanojen mukaisesti ”kieltäytymistä
tarjoamasta muutoin kuin epäoikeudenmukaisin ehdoin”.
1619 Vaikka kyseisiä palvelusopimuksia koskevia rajoituksia voidaan toki pitää riidanalaisen päätöksen 592 perustelukappaleessa
suuntaviivoissa tarkoitetulla tavalla ”vakavana” kilpailusääntöjen rikkomisena, kun otetaan huomioon niiden tarkoitus rajoittaa
hintakilpailua, mitä kantajat eivät voi vakavasti kiistää, kun ne perustelevat kyseisiä rajoituksia tarpeella säilyttää tariffin
hintojen vakaus, näiden rajoitusten pitäminen perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettuna määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä
ei sitä vastoin ole ilmeistä.
1620 Komissio on TAA-päätöksessä luopunut tältä osin alun perin esitetyistä väitteistä, minkä lisäksi on huomattava, että esillä
olevassa asiassa komissio on vasta väitetiedoksiannossa, tutkittuaan kyseisiä menettelytapoja kolmen vuoden ajan, ilmoittanut
ensimmäisen kerran TACA:n osapuolille aikovansa soveltaa kyseisiin menettelytapoihin perustamissopimuksen 86 artiklaa, vaikka
hallinnollisen menettelyn aikana käydystä kirjeenvaihdosta ilmenee sen jo tutkineen yksityiskohtaisesti näitä menettelytapoja
vuoden 1994 lopulla ja vuoden 1995 alussa. Tässä yhteydessä komissio ei kuitenkaan ole missään vaiheessa viitannut perustamissopimuksen
86 artiklan mahdolliseen soveltamiseen. Komissio on 15.12.1994 päivätyssä kirjeessään vain korostanut, että palvelusopimuksia
koskevat menettelytavat eivät kuuluneet asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan ja että niitä oli
muutettava yksittäispoikkeuksen saamiseksi. Vastaavasti kun TACA:n osapuolet ilmoittivat komissiolle TACA-sopimuksen 14 artiklan
soveltamisesta erillisiin palvelusopimuksiin FMC:n käsiteltyä asiaa, komissio ilmoitti niille 16.5.1995 päivätyssä kirjeessään
ainoastaan, että tämä soveltaminen näytti rajoittavan kilpailua ja ettei sille todennäköisesti voitaisi myöntää yksittäispoikkeusta.
1621 Näissä olosuhteissa on katsottava, että TACA:n osapuolet ovat oikeutetusti voineet olla tietämättä, huolimatta oikeuskäytännöstä,
jonka mukaan määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen tekemiä sopimuksia voidaan pitää tämän aseman väärinkäyttönä,
että niiden palvelusopimuksia koskevia menettelytapoja voitaisiin pitää määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä. Komissio
on sitä paitsi vasta istunnossa täsmentänyt ensimmäisen kerran, että vaikka riidanalaisessa päätöksessä todetaan TACA-sopimuksen
14 artiklan määräykset perustamissopimuksen 85 artiklan vastaisiksi vain siltä osin kuin niitä sovelletaan erillisiin palvelusopimuksiin,
eikä siltä osin kuin niitä sovelletaan konferenssin palvelusopimuksiin, kyseisessä päätöksessä todetaan sitä vastoin, että
nämä määräykset ovat joka tapauksessa perustamissopimuksen 86 artiklan vastaisia, myös sikäli kuin niitä sovelletaan konferenssin
palvelusopimuksiin.
1622 Viidenneksi on katsottava kantajilla olleen täysi syy uskoa hallinnollisen menettelyn aikana, että komissio ei määräisi niille
sakkoja palvelusopimuksia koskevien menettelytapojen perusteella.
1623 Sikäli kuin kyseiset menettelytavat kuuluvat asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan, edellä on jo todettu, että TACA:n osapuoliin
sovellettiin kyseisessä asetuksessa säädettyä sakkoimmuniteettia perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisen osalta. Vaikka
asetuksen N:o 4056/86 nojalla määrättyä osaa sakoista ei pidä enää tutkia esillä olevien kanneperusteiden yhteydessä, on siis
huomattava komission katsoneen riidanalaisen päätöksen 604 perustelukappaleessa virheellisesti kantajien vastaisesti, että
”kaikilla TACA:n osapuolilla on mahdollisuus saada riittävästi oikeudellisia neuvoja tietääkseen, että 86 artiklan rikkomisesta
voi seurata sakkoja huolimatta TACA:n tekemästä ilmoituksesta”.
1624 Sikäli kuin kyseiset menettelytavat kuuluvat asetuksen N:o 1017/68 soveltamisalaan on muistettava, että kyseisenä ajankohtana
oli todella epäselvää, sovellettiinko sakkoimmuniteettia kyseisen asetuksen osalta. Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on edellä 44 kohdassa mainitussa asiassa Atlantic Container Line ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa katsonut, että
asetuksessa N:o 1017/68 ei säädetty sakkoimmuniteetista ja että sitä ei voida päätellä yleisistä periaatteista, asiaan liittyi
kiistatta perusteltuja epäilyksiä, sillä kyseisessä asiassa nostetun kanteen kohteena olleessa päätöksessä komissio oli itse
katsonut tarpeelliseksi varotoimenpiteenä ”peruuttaa” TACA:n osapuolten sakkoimmuniteetti maakuljetusten hintojen vahvistamista
koskevien TACA:n määräysten osalta, mikäli kyseiset osapuolet saisivat sakkoimmuniteetin asetuksen N:o 1017/68 nojalla. Näin
ollen riidanalaisen päätöksen 604 perustelukappaleessa esitettyä perustelua, jonka mukaan kantajat eivät voineet olla tietämättä
riskistä, että niille voidaan määrätä ilmoitetuista sopimuksista sakkoja perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla, ei voida
hyväksyä myöskään niiden sakkojen osalta, jotka on määrätty asetuksen N:o 1017/68 nojalla ja joita koskeva kysymys on viimeinen
vielä tutkittava seikka esillä olevien kanneperusteiden yhteydessä.
1625 Vaikka komissio on ilmoittanut TACA:n osapuolille 15.12.1994 päivätyllä kirjeellään, että sen mukaan TACA:n palvelusopimuksia
koskevat menettelytavat eivät kuuluneet asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan, mikä viittasi tosin
sen vastustukseen tältä osin, TACA:n osapuolet saattoivat silti perustellusti uskoa, että niitä suojattaisiin perustamissopimuksen
85 ja 86 artiklan mukaisia sakkoja koskevalta riskiltä kyseisten menettelytapojen ilmoittamisen vuoksi. Komissio ei näin ollen
voinut riidanalaisen päätöksen 604 perustelukappaleessa vedota tähän kirjeeseen kantajia vastaan pitääkseen kaikkia lieventäviä
asianhaaroja poissuljettuina.
1626 Toiseksi on todettava, että huolimatta jatkuvasta kirjeenvaihdosta TACA:n osapuolten kanssa hallinnollisen menettelyn aikana
komissio ei ollut väitetiedoksiannon lähettämiseen saakka ilmoittanut näille osapuolille aikovansa pitää kyseisiä menettelytapoja
paitsi perustamissopimuksen 85 artiklassa tarkoitettuina kilpailunrajoituksina, myös perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettuna
määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä.
1627 On kuitenkin muistettava, että kaikki riidanalaisessa päätöksessä määrätyt sakot on määrätty ajanjaksolta, joka ulottuu TACA-sopimuksen
ilmoittamisesta väitetiedoksiannon lähettämiseen.
1628 Näin ollen, vaikka TACA:n osapuolet olisivat ajatelleet, että palvelusopimuksia koskevien menettelytapojen ilmoittaminen ei
antaisi niille sakkoimmuniteettia perustamissopimuksen 86 artiklan rikkomisen osalta, niillä ei ollut mitään syytä muuttaa
niitä välttääkseen tämän määräyksen nojalla määrättävät sakot, sillä ne eivät kyseisenä ajankohtana tienneet komission pitävän
niitä määräävän markkina-aseman väärinkäyttönä.
1629 Myös tästä syystä on hylättävä riidanalaisen päätöksen 604 perustelukappaleessa esitetty perustelu, jonka mukaan ”kaikilla
TACA:n osapuolilla on mahdollisuus saada riittävästi oikeudellisia neuvoja tietääkseen, että 86 artiklan rikkomisesta voi
seurata sakkoja huolimatta TACA:n tekemästä ilmoituksesta”.
1630 Todettakoon vielä kolmanneksi, että kuten kantajat ovat perustellusti väittäneet kirjelmissään, komissio on jo päätöskäytännössään
katsonut, ettei sakkoja ole syytä määrätä saman käyttäytymisen ollessa perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan vastaista, jos
tästä käyttäytymisestä on ilmoitettu perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen yksittäispoikkeuksen saamiseksi. Päätöksestä
89/113/ETY, jossa komissio totesi Racal Deccan rikkoneen perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklaa tiettyjen poikkeuslupaa varten
ilmoitettujen sopimusten perusteella, ilmenee, ettei tälle yritykselle määrätty lainkaan sakkoa, ei perustamissopimuksen 85
artiklan eikä myöskään perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla, erityisesti sen vuoksi, että Racal Decca oli heti alusta
alkaen saattanut väärinkäyttöä merkitsevät menettelytavat komission tietoon. Samalla tavoin yhteisöjen tuomioistuin on jo
todennut, että päätöksessä 76/353/ETY komissio ei ollut määrännyt sakkoja United Brandsille perustamissopimuksen 86 artiklan
nojalla siitä, että se oli kieltänyt kypsyttäjä-jälleenmyyjiltään raakojen banaanien jälleenmyynnin, koska tämä kielto sisältyi
United Brandsin poikkeuslupaa varten ilmoittamiin yleisiin myyntiehtoihin (edellä 853 kohdassa mainittu asia United Brands
v. komissio, tuomion 291 ja 292 kohta).
1631 Istunnossa kantajat ovat niin ikään huomauttaneet perustellusti, että asiassa Van den Bergh Foods (ETY:n perustamissopimuksen
85 ja 86 artiklaan liittyvästä menettelystä 11 päivänä maaliskuuta 1998 tehty komission päätös 98/531/EY (asiat N:o IV/34.073,
IV/34.395 ja IV/35.436 ─ Van den Bergh Foods Limited) (EYVL L 246, s. 1)) ei määrätty sakkoja määräävässä asemassa olleen
yrityksen yksittäispoikkeuksen saamista varten ilmoittamista sopimuksista, jotka koskivat pakastimien toimittamista kyseisen
yrityksen jäätelöä myyviin myyntipaikkoihin sillä edellytyksellä, että niitä käytetään yksinomaan tämän yrityksen jäätelön
myyntiin, vaikka niiden katsottiin sekä rajoittavan kilpailua että merkitsevän määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä.
1632 On todettava, että komissio ei ole vedonnut muihin päätöksiin, joissa olisi määrätty sakkoja perustamissopimuksen 86 artiklan
nojalla käyttäytymisestä, joka on ilmoitettu perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla.
1633 Kaikkien näiden seikkojen perusteella, tarvitsematta lausua muista kantajien esittämistä kanneperusteista ja väitteistä, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin katsoo täyden harkintavaltansa nojalla esillä olevassa asiassa perustelluksi olla määräämättä sakkoja
TACA-sopimuksen 14 artiklassa säädetyistä väärinkäyttöä merkitsevistä menettelytavoista siltä osin kuin nämä menettelytavat
kuuluvat asetuksen N:o 1017/68 soveltamisalaan.
1634 Tämän vuoksi riidanalaisen päätöksen päätösosan 8 artikla on kumottava.

VII  Perustamissopimuksen 215 artiklan toisen kohdan rikkomista koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
1635 Kantaja asiassa T-213/98 väittää, että komissio on aiheuttanut sille lainvastaista vahinkoa velvoittaessaan sen hankkimaan
pankkitakauksen sille määrättyä sakkoa varten.
1636 Komissio katsoo, että tämä kanneperuste on jätettävä tutkimatta ja että se on perusteeton.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1637 Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan, jota sovelletaan asian käsittelyyn ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen
44 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdan nojalla kanteessa on mainittava muun muassa riidan kohde, vaatimukset sekä yhteenveto
seikoista, joihin kanne perustuu. Tämän maininnan on oltava niin selvä ja täsmällinen, että vastaaja voi valmistella puolustuksensa
ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ratkaista asian tarpeen vaatiessa ilman muita tietoja. Jotta kanne voitaisiin ottaa
tutkittavaksi, on kontradiktorisen periaatteen noudattamisen, oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön takaamiseksi tarpeen,
että kanteen perustana olevat olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmästä,
kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi (edellä 281 kohdassa mainittu asia De Hoe v. komissio, määräyksen
20 kohta; edellä 281 kohdassa mainittu asia Ismeri Europa v. tilintarkastustuomioistuin, tuomion 29 kohta ja edellä 281 kohdassa
mainittu asia Partido Latinoamericano v. neuvosto, määräyksen 6 kohta).
1638 Oikeuskäytännön mukaan näiden vaatimusten vuoksi ensi sijassa sen asianosaisen tehtävänä, joka vaatii komissiolta vahingonkorvausta,
on esittää todisteet väitetyn vahingon aiheutumisesta ja laajuudesta sekä osoittaa tämän vahingon ja yhteisön toimielinten
moitittavan menettelyn välinen syy-yhteys (asia 26/74, Roquette frères v. komissio, tuomio 21.5.1976, Kok. 1976, s. 677, 22
ja 23 kohta ja asia C-401/96 P, Somaco v. komissio, tuomio 7.5.1998, Kok. 1998, s. I-2587, 71 kohta).
1639 Esillä olevassa asiassa on todettava, että kuten komissio on perustellusti tuonut esille istunnossa, kannekirjelmän perusteella
ei voida tietää vaaditulla täsmällisyydellä, mihin virheelliseen menettelyyn komission väitetään syyllistyneen.
1640 Kantaja tyytyy huomauttamaan kirjelmissään tältä osin, että ”komission itsepintainen vaatimus pankkitakauksesta on saattanut
NYK:n vaikeaan asemaan, jossa sen on täytynyt järjestää tällainen huomattavalla kustannuksella” ja että ”tässä täysin poikkeuksellisessa
tapauksessa, jossa komission huonosta hallintotavasta on esittää enemmän esimerkkejä kuin koskaan aikaisemmin, NYK väittää
kunnioittavasti, että komissio on aiheuttanut sille lainvastaista vahinkoa”. Myös istunnossa kantaja on vedonnut vain siihen,
että sen kumoamisperusteiden yhteydessä esitetyt lainvastaisuudet ovat ”niin vakavia”, että ne oikeuttavat perustamissopimuksen
215 artiklan mukaisen korvauksen.
1641 On todettava, että edellä mainittujen kannekirjelmän kohtien ja istunnossa esitettyjen seikkojen perusteella ei voida määrittää,
mihin virheelliseen menettelyyn komission väitetään syyllistyneen, eikä myöskään tietää, eroaako tämä menettely riidanalaisen
päätöksen lainvastaisuudesta (yhdistetyt asiat T-185/96, T-189/96 ja T-190/96, Riviera Auto Service ym. v. komissio, tuomio
21.1.1999, Kok. 1999, s. II-93, 90 kohta; EHTY:n perustamissopimuksen osalta asia T-171/99, Corus UK v. komissio, tuomio 10.10.2001,
Kok. 2001, s. II-2967, 45 kohta). Kannekirjelmästä ei ilmene selvästi, perustuuko väitetty virheellinen menettely riidanalaisen
päätöksen tekemiseen, siihen, että komissio on vaatinut pankkitakausta, vai näihin molempiin seikkoihin.
1642 Tästä seuraa, että kannekirjelmässä esitetyt vahingonkorvausvaatimukset on pelkästään tällä perusteella jätettävä tutkimatta.
1643 Siltä osin kuin kantaja on istunnossa väittänyt perustamissopimuksen 215 artiklan mukaisen vahingonkorvausvaatimuksensa yhteydessä,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kumoamistuomion täytäntöönpano velvoittaisi komission korvaamaan pankkitakauksen
asettamisesta aiheutuneet kulut EY:n perustamissopimuksen 176 artiklan (josta on tullut EY 233 artikla) nojalla, on riittävää
todeta, että oikeuskäytännön perusteella tällainen vaatimus on jätettävä tutkimatta riippumatta oikeudenkäyntikulujen korvaamista
koskevasta vaatimuksesta, koska se todellisuudessa koskee tuomion täytäntöönpanoa. Perustamissopimuksen 176 artiklan mukaan
on näet komission tehtävänä toteuttaa tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet (edellä 172 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, 5118 kohta ja asia T-224/00, Archer Daniels Midland ym.
v. komissio, tuomio 9.7.2003, 356 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Esillä olevassa asiassa on joka tapauksessa
todettava, että tällainen perustamissopimuksen 176 artiklan rikkomista koskeva kanneperuste, joka ei ilmene kannekirjelmästä
eikä perustu mihinkään oikeudenkäynnin aikana ilmenneeseen seikkaan, on työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu
uusi peruste.
1644 Kaikilla näillä perusteilla vahingonkorvausvaatimukset on joka tapauksessa jätettävä tutkimatta.
Oikeudenkäyntikulut
1645 Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan, jos asiassa
osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä syitä.
1646 Esillä olevassa asiassa on huomattava, että riidanalainen päätös on yksi pisimmistä päätöksistä, jonka komissio on koskaan
tehnyt perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan nojalla, että kyseiseen päätökseen liittyy suhteellisen monitahoisia tosiseikkoja
koskevia ja oikeudellisia kysymyksiä, joista ei ollut kanteita nostettaessa minkäänlaista asian kannalta merkityksellistä
oikeuskäytäntöä, ja ettei yhteisön oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa missään säännöksessä rajoiteta perustamissopimuksen
173 artiklan nojalla nostetun kumoamiskanteen tueksi esitettävien kirjelmien ja asiakirjojen pituutta. Kantajien nostamat
neljä kannetta sekä niihin oheistetut liitteet ovat kuitenkin epätavallisen laajoja, sillä kukin kannekirjelmä on yhteensä
lähes 500 sivun pituinen, kun taas liitteitä on satakunta kansiota, ja niissä esitetyt kanneperusteet, jotka ovat suurimmaksi
osaksi perusteettomia vaikka niistä osa onkin hyväksytty, ovat niin monilukuisia, että niiden on katsottava merkitsevän väärinkäyttöä.
1647 Vaikka kanne on hyväksytty useilta kohdin, kantajat ovat näissä olosuhteissa pitkittäneet huomattavasti asian käsittelyä ja
lisänneet siten tarpeettomasti komissiolle aiheutuneita kustannuksia, minkä vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo
asiassa esille tulleiden seikkojen perusteella oikeaksi määrätä, että kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan.
1648 Väliintulijana esiintyneen ECTU:n osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että sen työjärjestyksen 87 artiklan
4 kohtaa on sovellettava siten, että ECTU määrätään vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
EY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan mukaisesta menettelystä (IV/35.134 ─ Trans-Atlantic Conference -sopimus) 16 päivänä
syyskuuta 1998 tehdyn komission päätöksen 1999/243/EY 5 artikla kumotaan.
2)
Päätöksen 1999/243/EY 6 artikla kumotaan siltä osin kuin sitä sovelletaan kantajien tekemien erillisten palvelusopimusten
ja niiden sisällön vastavuoroiseen paljastamiseen.
3)
Päätöksen 1999/243/EY 7 artikla kumotaan siltä osin kuin 5 ja 6 artiklan kumoaminen sitä edellyttää.
4)
Päätöksen 1999/243/EY 8 artikla kumotaan.
5)
Kanteet hylätään muilta osin.
6)
Kantajat ja komissio vastaavat kukin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
7)
European Council of Transport Users ASBL vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Lenaerts
Azizi
Jaeger
Julistettiin Luxemburgissa 30 päivänä syyskuuta 2003.
H. Jung

K. Lenaerts
Kirjaaja

kolmannen jaoston puheenjohtaja
Sisällysluettelo
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asian perustana olevat tosiseikat
Riidanalainen päätös
Oikeudenkäyntimenettely
Asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
II  Kanneperusteet, joiden mukaan perustamissopimuksen 85 artiklaa ja asetuksen N:o 1017/68  2 artiklaa ei ole rikottu ja
perustelut ovat tältä osin eri tavoin puutteellisia
III  Kanneperusteet, joiden mukaan perustamissopimuksen 86 artiklaa ei ole rikottu ja perustelut ovat tältä osin eri tavoin
puutteellisia
Alustava toteamus esillä olevien kanneperusteiden tutkittavaksi ottamisesta
Ensimmäinen osa, jonka mukaan TACA:n osapuolilla ei ole ollut yhteistä määräävää asemaa
A  Kanneperusteet, joiden mukaan TACA:n osapuolten taloudellisia yhteyksiä on arvioitu virheellisesti
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
B  Kanneperusteet, joiden mukaan TACA:n osapuolten sisäistä kilpailua on arvioitu virheellisesti
1.  Riidanalaisessa päätöksessä käytetty virheellinen oikeudellinen kriteeri
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Kanneperusteet, joiden mukaan sisäistä hintakilpailua ja muuta kuin hintoja koskevaa kilpailua on arvioitu virheellisesti
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i)  Sisäinen hintakilpailu
ii)  Muu kuin hintoja koskeva kilpailu
iii)  Asian T-213/98 kantajan esittämät erityiset väitteet
iv)  Johtopäätös sisäisen kilpailun tasosta
3.  Perustelujen puutteellisuutta koskevat kanneperusteet
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
C  Johtopäätös ensimmäisestä osasta
A  Relevanttien markkinoiden määrittely
1.  Relevantit palvelumarkkinat
a)  Relevantit kuljetuspalvelut
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
NVOCC-yritykset
b)  Relevanttien palvelumarkkinoiden maantieteellinen laajuus
i)  Asianosaisten lausumat
ii)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
c)  Johtopäätös relevanteista palvelumarkkinoista
2.  Relevantit maantieteelliset markkinat
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Johtopäätös relevanttien markkinoiden määrittelystä
B  Määräävä asema relevanteilla markkinoilla
1.  TACA:n osapuolten markkinaosuus
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Toimiva ulkoinen kilpailu
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i)  TACA:n osapuolten kilpailijoiden lukumäärä ja niiden markkinaosuuden kasvu
ii)  TACA:n kilpailijoiden kuljettaman lastin määrän kasvu
iii)  Evergreenin ja Lykesin harjoittama toimiva kilpailu
iv)  TACA:n hintajohtajuus ja itsenäisten kilpailijoiden asema hinnanottajina
v)  Kanadan kauttakulkusatamien kautta harjoitettu kilpailu
vi)  Johtopäätös toimivasta ulkoisesta kilpailusta
3.  Mahdollinen kilpailu
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i)  Markkinoille pääsyn kustannukset
ii)  TACA:n ulkopuolella viime aikoina markkinoilla aloittaneet
iii)  Palvelusopimukset
iv)  Johtopäätös mahdollisesta kilpailusta
4.  TACA:n sisäinen kilpailu
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Hintavaihtelut kyseessä olevassa liikenteessä
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i)  Tavanomaisin maksuin kuljetetun lastin osuus verrattuna TVR-maksujen ja palvelusopimusten perusteella kuljetettuun lastiin
ii)  TACA:n osapuolten toteuttamat hinnankorotukset
6.  Johtopäätös kanneperusteista, jotka koskevat määräävää asemaa relevanteilla markkinoilla
C  Johtopäätös toisesta osasta
A  Ensimmäinen väärinkäyttö, joka koskee palvelusopimusten tekemisen ja sisällön laitonta rajoittamista
1.  Ensimmäisen väärinkäytön muodostavien menettelytapojen objektiivinen perusteltavuus
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i)  Tiettyjen kyseessä olevien menettelytapojen välttämättömyyttä koskevat perustelut
ii)  Perustelut, joiden mukaan tietyt kyseessä olevat menettelytavat ovat meriliikenteen tavanomaisen käytännön mukaisia
iii)  Perustelut, joiden mukaan tietyt kyseessä olevat menettelytavat ovat Yhdysvaltojen oikeuden mukaisia
i)  alkaa aikaisintaan 1.1.1996 ja päättyy viimeistään 31.12.1996 ─ ─
ii)  on 14 artiklan 2 kohdan a─h alakohdassa vahvistettujen suuntaviivojen mukainen.”
2.  Riidanalaisen päätöksen perustelut ensimmäisestä väärinkäytöstä
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Johtopäätös ensimmäisestä väärinkäytöstä
B  Toinen väärinkäyttö, joka koskee markkinoiden kilpailurakenteen laitonta muuttamista
1.  Näyttö toisen väärinkäytön muodostavista menettelytavoista
a)  Asianosaisten lausumat
i)  Alustavat toteamukset
ii)  Hanjiniin ja Hyundaihin kohdistetut erityiset toimenpiteet
iii)  Mahdollisiin kilpailijoihin kohdistuneet yleiset toimenpiteet
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i)  Hanjinin ja Hyundain houkuttelemiseksi tarkoitetut erityiset kannustimet
ii)  Mahdollisille kilpailijoille tarkoitetut yleiset kannustimet
iii)  Johtopäätös toisen väärinkäytön muodostavista toimenpiteistä esitetystä näytöstä
IV  Asetuksessa N:o 4056/86 säädetyn menettelyn noudattamatta jättämistä koskevat kanneperusteet
V  Kanneperuste, jonka mukaan Yhdysvaltojen oikeuden huomiotta jättämistä ei ole perusteltu
VI  Kanneperusteet, jotka koskevat sakkojen määrää ja perustelujen eri puutteellisuuksia tältä osin
VII  Perustamissopimuksen 215 artiklan toisen kohdan rikkomista koskeva kanneperuste
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.