CELEX: 62009CJ0074
Viešieji darbų pirkimai
Direktyva 93/37/EEB
24 straipsnis
Neleidimo dalyvauti viešajame pirkime pagrindai
Pareigos, susijusios su socialinio draudimo įmokų bei mokesčių ir rinkliavų mokėjimu
Konkurso dalyvių pareiga įsiregistruoti, kurios neįvykdžius gali būti neleista dalyvauti viešajame pirkime
"Registracijos komisija" ir jos kompetencija
Užsienio konkurso dalyvių įsisteigimo valstybės narės kompetentingų valdžios institucijų išduotų liudijimų galiojimo nagrinėjimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49 ir 50 straipsnių bei susijusių nuostatų, visų pirma 1993 m. birželio
14 d. Tarybos direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 1993, p. 54; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 163) 24 straipsnio, išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp pagal Belgijos teisę įsteigtos bendrovės
Bâtiments et Ponts Construction SA
(toliau – BPC) bei pagal Vokietijos teisę įsteigtos bendrovės
WISAG Produktionsservice GmbH
(toliau – WIG), buvusios
WIG Industrieistandhaltung GmbH
, paskui
Thyssen Krupp Industrieservice GmbH
, ir pagal Belgijos teisę įsteigtos bendrovės
Berlaymont 2000 SA
(toliau –
Berlaymont 2000
) dėl šios, kaip perkančiosios organizacijos, sprendimo neleisti dalyvauti viešajame darbų pirkime šiuo tikslu pirmųjų dviejų
bendrovių sukurtam konsorciumui.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Su pagrindine byla susijusios Direktyvos 93/37, pakeistos 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/18/EB
dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 2004, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132), nuostatos yra šios direktyvos 6 straipsnis bei jos IV antraštinės dalies, visų pirma šios
antraštinės dalies 2 skyriaus „Kvalifikacinės atrankos kriterijai“, apimančio 24–29 straipsnius, nuostatos.
Pagal Direktyvos 93/37 6 straipsnio 6 dalį:
„Perkančiosios organizacijos užtikrina, kad rangovai nebūtų diskriminuojami.“
Pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnį:
„Rangovui gali būti neleista dalyvauti konkurse, jeigu:
a)      jis yra bankrutavęs arba likviduojamas ir jo reikalus tvarko teismas, jeigu jis pradėjo vykdyti susitarimą su kreditoriais,
jeigu jis laikinai sustabdė savo verslą arba jo padėtis pagal nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nustatytą tvarką yra
analogiška;
b)      jam yra iškelta bankroto byla arba siekiama priverstinio likvidavimo procedūros ar teisminio valdymo, arba siekiama susitarimo
su kreditoriais, arba jeigu iškelta kita panaši byla pagal nacionalinius įstatymus ar kitus teisės aktus;
c)      jis pripažintas kaltas padaręs nusikaltimą, susijusį su jo profesine veikla, kai nuosprendis turi
res judicata
galią;
d)      priemonėmis, kurias gali pateisinti perkančioji organizacija, buvo įrodyta, kad jis netinkamai atliko profesines pareigas;
e)      jis neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų mokėjimu pagal šalies, kurioje jis įsisteigęs, arba perkančiosios
organizacijos šalies įstatymus;
f)      jis neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su mokesčių mokėjimu pagal šalies, kurioje jis įsisteigęs, ar perkančiosios organizacijos
šalies įstatymus;
g)      jis, pateikdamas šiame skyriuje nustatytą informaciją, pranešė melagingas žinias.
Jeigu perkančioji organizacija reikalauja, kad rangovas pateiktų įrodymų, jog jam netinka nė vienas atvejis iš išvardytų a,
b, c, e arba f punktuose, pakankamais įrodymais ji pripažįsta:
–        dėl a, b ar c punktų – išrašą iš teismo protokolo arba, jeigu jo nėra, jam tolygų kilmės šalies kompetentingos teisminės ar
valdymo institucijos išduotą dokumentą, kuris rodo, kad rangovas atitinka nurodytus reikalavimus,
–        dėl e ir f punktų – susijusios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos išduotą pažymą.
Jeigu atitinkama šalis tokių dokumentų ar pažymų neišduoda, juos galima pakeisti pareiškimu prisiekus, o valstybėse narėse,
kuriose tokia tvarka nenumatyta, to asmens oficialiu pareiškimu teismo ar administracinėje institucijoje, pas notarą ar kompetentingoje
profesinėje ar verslo organizacijoje kilmės šalyje arba šalyje, iš kurios jis atvyko.
Valstybės narės paskiria valdžios institucijas ir įstaigas, kompetentingas išduoti tuos dokumentus, ir apie tai nedelsdamos
praneša kitoms valstybėms narėms bei Komisijai.“
Minėtos direktyvos 25 straipsnio pirmoje ir trečioje įtraukose numatyta:
„Iš kiekvieno viešojo darbų pirkimo sutartyje norinčio dalyvauti rangovo gali būti pareikalauta, kad šis įrodytų, jog jis
įrašytas į profesinį ar verslo registrą pagal tos valstybės narės, kurioje jis yra įsisteigęs, įstatymų nustatytas sąlygas:
–        Belgijoje – į „Registre du commerce – Handelsregister“,
<...>
–        Vokietijoje – į „Handelsregiste“ ir „Handwerksrolle.“
Šios direktyvos 26 straipsnyje numatyta:
„1.      Paprastai rangovo finansinę ir ekonominę būklę gali įrodyti bent vienas iš šių dokumentų:
a)      atitinkamos bankų ataskaitos;
b)      įmonės buhalterinis balansas ar ištraukos iš jo, kai šalies, kurioje rangovas įsisteigęs, įstatymai reikalauja tokį dokumentą
paskelbti;
c)      pastarųjų trejų finansinių metų firmos bendros apyvartos ataskaita ir statybos darbų apyvartos ataskaita.
2.      Perkančiosios organizacijos pranešime apie konkursą arba kvietime dalyvauti konkurse nurodo, kurį ar kuriuos dokumentus jos
pasirinko ir kokius dar dokumentus, be a, b ir c punktuose nurodytųjų, reikia pateikti.
3.      Jeigu rangovas dėl pateisinamų priežasčių negali pateikti perkančiųjų organizacijų prašomų dokumentų, savo ekonominę ir finansinę
būklę jis gali įrodyti bet kokiais kitais perkančiosioms organizacijoms tinkančiais dokumentais.“
Direktyvos 93/37 27 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Rangovo techninį pajėgumą gali įrodyti:
a)      rangovo ir (arba) įmonės vadovaujančių darbuotojų, ypač už darbų atlikimą atsakingų asmenų išsilavinimas ir profesinė kvalifikacija;
b)      per pastaruosius penkerius metus atliktų darbų sąrašas kartu su pažymomis apie tai, kad svarbiausi darbai atlikti tinkamai.
Šiose pažymose turi būti nurodyta darbų vertė, data bei vieta ir smulkiai apibūdinta, ar jie atlikti pagal nustatytas taisykles
ir tinkamai užbaigti. Prireikus kompetentinga institucija šias pažymas pateikia tiesiogiai perkančiajai organizacijai;
c)      pažyma apie tai, kokius darbams atlikti reikalingus įrankius ir techninę įrangą turi rangovas;
d)      pažyma apie įmonės vidutinį metinį darbo jėgos dydį ir vadovaujančių darbuotojų skaičių pastaruosius trejus metus;
e)      pažyma apie tai, į kokius technikus ar technines organizacijas gali kreiptis rangovas, prašydamas atlikti darbus, nepaisant
to, ar jie priklauso įmonei, ar ne.
2.      Kvietime dalyvauti konkurse perkančiosios organizacijos nurodo, kokius iš šių dokumentų reikia pateikti.“
Pagal šios direktyvos 28 straipsnį:
„Neviršydama 24–27 straipsniuose nustatytų reikalavimų, perkančioji organizacija gali paprašyti rangovą pateikti papildomą
medžiagą ar paaiškinti pateiktas pažymas ir dokumentus.“
Tos pačios direktyvos 29 straipsnyje numatyta:
„1.      Valstybės narės, kurios turi oficialius pripažintų rangovų sąrašus, turi juos patikslinti, kad jie atitiktų 24 straipsnio
a–d ir g punktų bei 25, 26 ir 27 straipsnių nuostatas.
2.      Oficialiuose sąrašuose registruoti rangovai dėl kiekvienos rangos sutarties gali pateikti perkančiajai organizacijai kompetentingos
institucijos išduotą registravimo pažymą. Šioje pažymoje nurodoma, kokiais dokumentais remiantis rangovai registruoti sąraše,
ir šiame sąraše jiems duota klasifikacija.
3.      Kompetentingų institucijų patvirtinta registracija oficialiuose sąrašuose kitų valstybių narių perkančiosioms organizacijoms
suteikia pagrindą manyti, kad rangovas tinka jo klasifikaciją atitinkantiems darbams tik pagal tai, kas nurodyta 24 straipsnio
a–d ir g punktuose, 25 straipsnyje, 26 straipsnio b ir c punktuose ir 27 straipsnio b ir d punktuose.
Negalima abejoti oficialiuose sąrašuose pateikta registracijos informacija. Tačiau dėl socialinio draudimo išmokų mokėjimo
siūlant sutartį kiekvieno registruoto rangovo gali būti pareikalauta pateikti papildomą pažymą.
Kitų valstybių narių perkančiosios organizacijos šias nuostatas taiko tik oficialų sąrašą turinčioje šalyje įsisteigusių rangovų
naudai.
4.      Registruojant kitų valstybių narių rangovus oficialiame sąraše, negalima reikalauti jokių kitų įrodymų ir pažymų, išskyrus
tuos, kurių reikalaujama šalies piliečių, ir tai gali būti tik 24–27 straipsniuose nurodyti dokumentai.
5.      Oficialų sąrašą turinčios valstybės narės praneša kitoms valstybėms narėms įstaigos, į kurią galima kreiptis su prašymu įregistruoti
sąraše, adresą.“

Nacionalinės teisės aktai
Pagrindinėje byloje nagrinėjamas viešasis pirkimas buvo reglamentuojamas 1977 m. balandžio 22 d. Karaliaus dekretu dėl viešojo
darbų, prekių ir paslaugų pirkimo (
Moniteur belge
, 1977 m. liepos 26 d., p. 9539). Šio Karaliaus dekreto 2 skirsnio „Pasiūlymo teikimas“ 15 straipsnyje inumatyta:
„<...>
3.      Belgijos dalyvio, samdančio darbuotojus, kuriems taikomas 1969 m. birželio 27 d. įstatymas, iš dalies keičiantis 1944 m. gruodžio
28 d. Dekretą įstatymą dėl darbuotojų socialinės apsaugos, pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, jeigu jis
kartu su pasiūlymu pateikia Nacionalinio socialinės apsaugos biuro (
Office national de sécurité sociale
) liudijimą, patvirtinantį, kad yra įvykdęs visas su socialinio draudimo įmokomis susijusias pareigas, arba jei dalyvis šį
liudijimą pateikia iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros <...>
4.      Užsienio dalyvio pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, jeigu jis kartu su pasiūlymu arba atskirai iki vokų
su pasiūlymais atplėšimo procedūros administracijai pateikia:
a)      kompetentingos valdžios įstaigos išduotą liudijimą, patvirtinantį, kad jis yra įvykdęs visas su socialinio draudimo įmokomis
susijusias pareigas, kaip tai numatyta pagal jo įsisteigimo vietos šalies teisės aktus <…>
<...>
7.      Dalyvio pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus tik tada, jei dalyvis yra įregistruotas kaip rangovas pagal
Pajamų mokesčių kodekso 299bis straipsnį ir 1969 m. birželio 27 d. įstatymo, iš dalies keičiančio 1944 m. gruodžio 28 d. Dekretą
įstatymą dėl darbuotojų socialinės apsaugos, 30bis straipsnį.“
Konkrečios šio registracijos reikalavimo sąlygos išdėstytos 1978 m. spalio 5 d. Karaliaus dekrete (
Moniteur belge
, 1978 m. spalio 7 d., p. 11707, toliau – 1978 m. Karaliaus dekretas).
Į šio Karaliaus dekreto 1 skirsnį „Sąlygos, kurias privalo atitikti registruojamas rangovas“ patenkančio 2 straipsnio 1 dalyje
numatyta:
„Kaip rangovai gali būti registruojami <...> tik šias sąlygas atitinkantys rangovai:
<...>
2)      jie turi būti įregistruoti įmonių arba profesijų registre, kaip to reikalauja valstybės narės, kurioje jie įsisteigę, teisės
aktai, dėl 1 straipsnyje nurodytos veiklos;
<...>
7)      bendrovės atveju asmenys, kurie yra jos valdybos nariai, vadovai arba kiti asmenys, galintys įmonės vardu prisiimti įpareigojimus,
negali patekti į kategoriją asmenų, kuriems pagal 6 punkte nurodytą 1934 m. spalio 24 d. Karaliaus dekretą Nr. 22 draudžiama
vykdyti tokias funkcijas;
<...>
10)      per pastaruosius penkerius metus iki registracijos paraiškos pateikimo dienos negalima būti padarius pakartotinių arba sunkių
mokestinių prievolių pažeidimų <...>;
11)      registracijos paraiškos pateikimo momentu negalima turėti mokestinės skolos ar socialinio draudimo įmokų skolos nacionaliniam
socialinės apsaugos biurui arba įmokų skolos sektoriniams socialinės apsaugos fondams; <...>
12)      privaloma turėti pakankamai finansinių, administracinių ir techninių išteklių, kad būtų galima vykdyti savo mokestines ir
socialines pareigas.“
Pagal 1978 m. Karaliaus dekreto 8 straipsnį registruojamas rangovas turi pateikti registracijos paraišką provincijos, kurioje
yra paraiškos teikėjo pagrindinė buveinė, Registracijos komisijos pirmininkui. Ne Belgijoje įsisteigusių rangovų paraiškas
priima tos provincijos, kurioje yra atitinkamas statybos objektas, komisija.
Pagal to paties dekreto 10 straipsnį:
„1.      Kad paraiška būtų priimtina, prie jos turi būti pridedami tokie dokumentai:
<...>
3)      kiekvienas rangovas pateikia išrašą iš profesijų registro pagal savo įsisteigimo vietos valstybės teisės aktų reikalavimus
<...>;
<...>
5)      (užsienio) rangovas pateikia valstybės narės kompetentingos valdžios įstaigos liudijimą, nurodantį ir patvirtinantį, kad rangovas
toje valstybėje narėje yra sumokėjęs visus mokesčius ir socialinio draudimo įmokas.
<...>
2.      Registracijos komisija, kaip nustatyta IV skirsnyje, gali paraiškos teikėjo pareikalauti pateikti papildomų dokumentų arba
duomenų, kurie, jos manymu, yra reikalingi vertinant, ar įvykdytos 2 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos.
<...>“
Į 1978 m. Karaliaus dekreto 1 skirsnį „Registracijos komisija“ patenkančiame 16 straipsnyje numatyta:
„1.      Kiekvieną registracijos komisiją sudaro devyni nariai, skiriami atsižvelgiant į šiuos reikalavimus:
1)      trys komisijos nariai, valstybės tarnautojai, skiriami atitinkamo ministro teikimu:
a)      socialinių reikalų ministro;
b)      finansų ministro;
c)      darbo ir užimtumo ministro;
2)      trys nariai skiriami statybos sektoriaus darbdaviams atstovaujančių organizacijų siūlymu;
3)      trys nariai skiriami statybos sektoriaus darbuotojams atstovaujančių organizacijų siūlymu; <...>
2.      Kiekvienai komisijai pirmininkauja vienas iš valstybės tarnautojų, kaip numatyta 1 dalies 1 punkto a ir b papunkčiuose, kuris
skiriamas juose nurodytų abiejų ministrų teikimu <...>“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Régie des Bâtiments
, pagal Belgijos teisę įsteigtas juridinis asmuo, ir trys kredito įstaigos 1990 m. rugsėjo 18 d. įsteigė
Berlaymont 2000
.
Berlaymont 2000
tikslas buvo renovuoti
Berlaymont
pastatą bei parengti su šia renovacija susijusias specifikacijas, darbų programą ir nustatyti renovacijai atlikti reikalingų
darbų biudžetą. Šis pastatas buvo pastatytas žemės sklype, kurį Belgijos valstybė įsigijo 1960 m., ir nuo to laiko iki 1991 m.
šiame pastate buvo įsikūrusios Komisijos tarnybos. Po 2004 m. baigtos renovacijos jame vėl įsikūrė Komisijos tarnybos.
1994 m.
Berlaymont 2000
paskelbė kvietimą teikti pasiūlymus dėl šių renovacijos darbų, kurių vertė siekė maždaug 1 400 000 000 Belgijos frankų. Buvo
sudarytos šio konkurso specifikacijos ir 1994 m. gruodžio 23 d. į
Europos Bendrijų oficialųjį leidinį
įdėtas skelbimas apie pirkimą. Šių konkurso specifikacijų 1.G straipsnyje numatyta: „kiek tai susiję su perkamais darbais,
rangovas turi būti įregistruotas Belgijoje“.
1995 m. vasario 16 d.
Europos Bendrijų oficialiame leidinyje
buvo paskelbtas
Berlaymont 2000
skelbimo klaidų ištaisymas, kuriame nurodyti papildomi duomenys dėl rangovų registracijos reikalavimo.
Šiame skelbime buvo nurodyta:
„Kiek tai susiję su perkamais darbais, rangovas turi pateikti įrodymą, kad jis yra įvykdęs visas su socialine apsauga, mokesčiais
ir PVM susijusias prievoles; šis įrodymas turi būti registruojamas.
Registracijos paraiška pateikiama pagal 1978 m. spalio 5 d. Karaliaus dekretą.
Kad pasiūlymas (jį pateikiant) būtų laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, pakanka, kad prie jo būtų pridėta registracijos
paraiškos kopija. Sprendimas sudaryti sutartį nepriimamas tol, kol kompetentinga institucija nepriima sprendimo dėl registracijos
paraiškos.“
Konkurso specifikacijos taip pat buvo pakeistos ir jose nurodyta, kad „jei dalyvis savo pasiūlyme nepatvirtina atsižvelgęs
į šį skelbimo klaidų ištaisymą Nr. 1, jo pasiūlymas laikomas negaliojančiu“.
Siekdamos dalyvauti konkurse, BPC ir WIG įsteigė konsorciumą BPC‑WIG (toliau – BPC‑WIG). 1995 m. kovo 16 d. šis konsorciumas
pateikė pasiūlymą, susijusį su nagrinėjamu pirkimu. Prie šio pasiūlymo WIG pridėjo du 1994 m. rugpjūčio 4 d. ir 1995 m. vasario
3 d. Vokietijos mokesčių ir socialinių reikalų administracijos liudijimus, pagal kuriuos „mokesčių administratorius neprieštarauja,
kad WIG dalyvautų viešojo pirkimo konkurse“ ir kad „WIG visas socialinio draudimo įmokas visada mokėjo laiku“. Vis dėlto WIG
ar BPC‑WIG prie pasiūlymo nepridėjo nei jų registraciją, nei registracijos paraišką pagal Belgijos teisę patvirtinančio dokumento.
Paraiškos dėl registracijos Belgijoje buvo pateiktos jau pasibaigus terminui teikti pasiūlymus, t. y. BPC‑WIG paraišką pateikė
1995 m. balandžio 28 d., o WIG – 1995 m. gegužės 3 d. ir jos buvo įregistruotos 1995 m. liepos mėn., t. y. jau sudarius darbų
atlikimo sutartį. BPC, kaip pagal Belgijos teisę įsteigta bendrovė, jau buvo įregistruota Belgijoje.
1995 m. birželio 20 d.
Berlaymont 2000
administracijos taryba nusprendė sutartį sudaryti su kitu konsorciumu.
BPC ir WIG Belgijos
Conseil d’État
pateikė skundą dėl šio sprendimo panaikinimo. 1999 m. kovo 10 d. bylą nagrinėjusi
Conseil d’État
kolegija jų skundą atmetė, motyvuodama tuo, kad WIG pasiūlymo pateikimo momentu nebuvo įregistruota Belgijoje kaip rangovė
pagal 1977 m. Karaliaus dekreto 15 traipsnio 7 dalį, ir nusprendė, kad su pareiškėjais nuo pat pradžių negalėjo būti sudaryta
minėta sutartis.
Per tą laiką 1996 m. birželio 18 d. BPC ir WIG pateikė
Tribunal de première instance de Bruxelles
civilinį ieškinį dėl žalos, patirtos jas pašalinus iš konkurso, atlyginimo. 2002 m. lapkričio 5 d. sprendimu šis teismas jų
ieškinį atmetė kaip nepriimtiną. 2003 m. balandžio 15 d. ieškovės dėl šio sprendimo pateikė
Cour d’appel de Bruxelles
apeliacinį skundą. 2007 m. kovo 14 d. sprendimu
Cour d’appel de Bruxelles
paliko galioti pirmosios instancijos teismo sprendimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo sprendime nurodė
Cour d’appel de Bruxelles
sprendimo motyvus. Jis nurodė, jog šis teismas konstatavo, kad ieškovės prie savo pasiūlymo nepridėjo registracijos paraiškų,
kurios WIG ir BPC‑WIG atveju buvo būtinos. Prie WIG ir BPC‑WIG pasiūlymo pridėti Vokietijos kompetentingų socialinio draudimo
bei mokesčių institucijų išduoti liudijimai neturėjo registracijos galios ir jais buvo įvykdyta kita, taip pat registracijai
reikalinga, pareiga. Kadangi dėl to ieškovės neįvykdė pagal Belgijos teisę nustatyto esminio procedūros reikalavimo, jų pasiūlymas
buvo niekinis, ir tai pateisina jų automatinį pašalinimą iš konkurso iš pat pradžių.
Dėl papildomos registracijos pareigos nurodoma, kad
Cour d’appel
pripažino, jog Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje registracijos nebuvimas nenurodomas kaip sąlyga, dėl kurios
gali būti neleista dalyvauti viešojo pirkimo konkurse. Ji taip pat pripažįsta, kad pagal tos pačios direktyvos 24 straipsnio
antrą pastraipą, jeigu perkančioji organizacija reikalauja, kad rangovas pateiktų įrodymų, jog jam netinka nė vienas atvejis,
kurie išvardyti e arba f punktuose, kaip pakankamus įrodymus ji pripažįsta atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos
išduotus liudijimus. Vis dėlto šis teismas mano, kad pagal kitas Direktyvos 93/37 nuostatas galima būtų manyti, jog ši registracijos
pareiga kaip sąlyga, dėl kurios gali būti neleista dalyvauti viešojo pirkimo konkurse, nėra draudžiama.
Šiuo klausimu ji pažymi, kad registracijos procedūra Belgijos administracijai leido įsitikinti, jog rangovas turėjo pakankamai
finansinių, administracinių ir techninių priemonių, kad užtikrintų savo mokesčių ir socialinės apsaugos pareigų įgyvendinimą.
Todėl Vokietijos institucijų išduotų liudijimų nepakako tokiai garantijai suteikti.
Cour d’appel
šiuo klausimu nurodo Direktyvos 93/37 26 ir 27 straipsnius ir 29 straipsnio 4 dalį, pagal kuriuos leidžiama, kad perkančioji
organizacija paprašytų rangovo pateikti papildomos medžiagos ar papildomai paaiškinti. Todėl šis teismas manė, kad nėra prasmės
Teisingumo Teimui pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
Kadangi BPC ir WIG apeliacinis skundas buvo atmestas, 2007 m. rugsėjo 28 d. jos Belgijos
Cour de cassation
pateikė kasacinį skundą.
Abejodamas dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų nuostatų atitikties EB sutarties nuostatoms, susijusiomis su laisvų
paslaugų judėjimu, ir Direktyvos 93/37 24 straipsniui,
Cour de cassation
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos klausimus:
„1.      Ar tokia pareiga įsiregistruoti siekiant, kad būtų skirta viešojo pirkimo sutartis Belgijoje, kokia numatyta nagrinėjamoje
byloje taikomų konkurso specifikacijų I.G straipsnyje, neprieštarauja judėjimo laisvės Europos Sąjungoje principui ir <...>
Direktyvos 93/37/EEB <...> 24 straipsnio antrai pastraipai, jeigu ji turėtų būti aiškinama kaip suteikianti teisę perkančiajai
organizacijai neleisti dalyvauti konkurse užsienio rangovui, kuris nėra įsiregistravęs, tačiau pateikė lygiaverčius savo nacionalinių
administracijų liudijimus?
2.      Ar judėjimo laisvės Europos Sąjungoje principui ir <...> Direktyvos 93/37/EEB <...> 24 straipsnio antrai pastraipai neprieštarauja
tai, kad Belgijos perkančiajai organizacijai pripažįstama kompetencija įpareigoti užsienio dalyvius pateikti Belgijos valdžios
institucijoms (rangovų registracijos komisijai) išnagrinėti savo valstybių mokesčių ir socialinės apsaugos valdžios institucijų
išduotų liudijimų, patvirtinančių, kad jie yra įvykdę mokesčių ir socialinės apsaugos pareigas, teisėtumą?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Komisija išreiškia abejones dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo, nes sprendime pateikti prašymą priimti
prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas nurodo tik
Cour d’appel
sprendimo motyvus, pakankamai neapibrėždamas ginčo pagrindinėje byloje teisinių ir faktinių aplinkybių bei nepateikdamas
pakankamai paaiškinimų dėl priežasčių, dėl kurių pasirinko tam tikras Sąjungos teisės normas, kurias prašo išaiškinti.
Šios abejonės nepagrįstos.
Visų pirma prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui negalima priekaištauti, kad savo sprendime jis pakartoja
Cour d’appel
sprendimą, dėl kurio buvo pareikštas jo nagrinėjamas kasacinis skundas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
taip išreiškia savo abejones dėl tame sprendime padarytų išvadų atitikties susijusioms Sąjungos teisės nuostatoms, t. y. Sutarties
nuostatoms dėl laisvo paslaugų judėjimo ir Direktyvos 93/37 24 straipsnio nuostatoms.
Be to, reikia konstatuoti, kad, kaip pažymi generalinė advokatė savo išvados 33 punkte, iš minėto sprendimo galima pakankamai
suprasti pagrindinės bylos dalyką ir pateiktų prejudicinių klausimų teisinį ir faktinį kontekstą, kuris, beje, suinteresuotiesiems
asmenims Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio antros pastraipos prasme leido veiksmingai pateikti savo
pastabas.
Galiausiai taip apibūdinto ginčo pagrindinėje byloje konteksto ir prašomų išaiškinti Sąjugos teisės nuostatų ryšys aiškiai
matyti iš bylos dokumentų ir specialūs paaiškinimai nereikalingi.
Todėl pateiktos informacijos pakanka, kad būtų tenkinami nusistovėjusioje Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinti reikalavimai
(šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Baw International
, C‑42/07, Rink. p. I‑0000, 40 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką) ir jis galėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą. Vadinasi, prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

Dėl pirmojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar bendrieji Sąjungos teisės principai
viešųjų pirkimų srityje ir Direktyvos 93/37 antra pastraipa turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami tokie nacionalinės
teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam rangovui nustatoma
pareiga įsiregistruoti perkančiosios organizacijos valstybėje narėje siekiant, kad su juo šioje valstybėje narėje būtų sudaryta
sutartis, nepaisant to, kad šis rangovas pateikė savo valstybės narės įstaigų išduotus liudijimus, kuriuose visų pirma patvirtinama,
jog šioje valstybėje jis yra įvykdęs visas prievoles, susijusias su socialinio draudimo įmokų bei mokesčių ir rinkliavų mokėjimu.
Visų pirma svarbu pažymėti, kad registracija, dėl kurios kyla klausimų pagrindinėje byloje, Direktyvos 93/37 25 ar 29 straipsnių
nuostatomis nereglamentuojama.
Iš tiesų iš Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų matyti, kad šios pareigos tikslas – patikrinti rangovų profesines
savybes Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos prasme, konkrečiai kalbant, jų padėtį socialinio draudimo ir mokesčių
bei rinkliavų mokėjimo srityje.
Visų pirma pažymėtina, kad vien aplinkybės, jog kitoje valstybėje narėje įsisteigęs rangovas pateikia šios valstybės kompetentingų
institucijų išduotus liudijimus, nepakanka, kad būtų neabejotinai patvirtinta, jog jis yra įvykdęs pareigas šioje srityje.
Iš tikrųjų, viena vertus, Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos e ir f punktuose numatyta, kad rangovas turi būti
įvykdęs socialinias ir mokestines prievoles taip pat ir perkančiosios organizacijos valstybėje narėje. Kita vertus, pagal
24 straipsnio antros pastraipos antrą įtrauką, nurodant atitinkamos valstybės narės kompetentingų institucijų išduotus liudijimus,
leidžiama atskirai patikrinti tokį rangovą valstybėje narėje, kurioje organizuojami viešieji pirkimai.
Iš tikrųjų gali būti, kad toks rangovas perkančiosios organizacijos valstybėje narėje galėtų vykdyti ekonominę veiklą, dėl
kurios turėtų mokestinių ar socialinių įsiskolinimų šioje valstybėje narėje. Tokie įsiskolinimai gali atsirasti ne vien dėl
ekonominės veiklos, vykdomos įgyvendinant viešuosius pirkimus, bet ir dėl už jų ribų išeinančios veiklos. Be to, net jei šis
rangovas perkančiosios organizacijos valstybėje narėje nevykdė jokios ekonominės veiklos, visiškai teisėta, kad šios valstybės
narės institucijos siekia tuo įsitikinti.
Todėl nacionalinės teisės aktų negalima laikyti prieštaraujančiais Sąjungos taisyklėms vien todėl, kad juose numatyta registracijos
pareiga, leidžianti šiuo atžvilgiu patikrinti ir kitoje nei ta, kurioje organizuojami viešieji pirkimai, valstybėje narėje
įsisteigusį rangovą.
Antra, reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje išsamiai išvardijami
pagrindai, galintys pateisinti rangovo nepriėmimą dalyvauti pirkime dėl objektyviai pagrįstų priežasčių, susijusių tik su
jo profesinėmis savybėmis. Be kita ko, Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad valstybės narės, be nurodytoje nuostatoje
išsamiai išvardytų neleidimo dalyvauti pagrindų, turi teisę papildomai numatyti neleidimo dalyvauti pagrindus, skirtus užtikrinti,
kad būtų laikomasi visų dalyvių vienodo vertinimo ir skaidrumo principų (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Michaniki
, C‑213/07, Rink. p. I‑9999, 43, 44 ir 47 punktus bei 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Assitur
, C‑538/07, Rink. p. I‑4219, 20 ir 21 punktus).
Tokia registracijos pareiga, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, negali būti laikoma Direktyvos 93/37 24 straipsnio
pirmoje pastraipoje išsamiai išvardytų neleidimo dalyvauti pagrindų papildomu pagrindu, jeigu ji suformuluota kaip šios nuostatos
įgyvendinimo būdas, kuriuo siekiama vien patikrinti, ar viešuosiuose pirkimuose siekiančiam dalyvauti rangovui negali būti
taikomas vienas iš neleidimo dalyvauti pagrindų, būtent pagrindas, susijęs su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių ar rinkliavų
mokėjimu.
Nagrinėjamu atveju siekdamas įsiregistruoti (bylos dokumentuose taip vadinama „registracija mokesčių tikslais“) suinteresuotas
rangovas turi šiuo klausimu kompetentingai institucijai pateikti paraišką kartu su Direktyvos 93/37 24 straipsnio antroje
pastraipoje numatytais bei pagal nacionalinės teisės aktus, numatančius atitinkamus neleidimo dalyvauti pagrindus, reikalaujamais
liudijimais.
Vadinasi, kitoje valstybėje narėje įsisteigęs rangovas turi minėtai institucijai pateikti įsisteigimo valsybės narės institucijų
išduotus liudijimus, kuriuos pagal minėtas Direktyvos 93/37 nuostatas paprastai jis turėtų pateikti atitinkamai perkančiajai
organizacijai. Be to, jei šis rangovas jau vykdė ekonominę veiklą perkančiosios organizacijos valstybėje narėje, jis turėtų
galėti pateikti šios valstybės kompetentingų institucijų išduotus liudijimus arba, jei tokios veiklos nebuvo, – patvirtinti
šią aplinkybę. Todėl ši institucija savo ruožtu patvirtina, kad nėra neleidimo dalyvauti pagrindų, ir išduoda registracijos
liudijimą, kuris vėliau siekiant dalyvauti tam tikrame viešajame pirkime turės būti pateikiamas perkančiajai organizacijai.
Pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnio antrą pastraipą, jei perkančioji organizacija prašo rangovo pateikti įrodymą, kad jam
netinka nė vienas atvejis iš išvardytų šios nuostatos e arba f punktuose, kaip pakankamą įrodymą ji pripažįsta atitinkamos
valstybės narės kompetentingų institucijų išduotą liudijimą.
Šia nuostata nepašalinama galimybė, kad rangovo pateikti liudijimai arba apskritai neleidimo dalyvauti pagrindų nebuvimas
gali būti patikrinti iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros.
Vis dėlto turi būti tikrinamos vien rangovų profesinės savybės Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos prasme, būtent
kiek jos susijusios su įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų, mokesčių ar rinkliavų mokėjimu, įvykdymu. Be
to, kaip pažymi generalinė advokatė išvados 52 punkte, šis tikrinimas negali apsunkinti ar vilkinti suinteresuotų rangovų
dalyvavimo viešojo pirkimo procedūroje ir negali jiems sukelti per didelių administracinių sunkumų.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar registracijos reikalavimas pagrindinėje byloje atitinka
šiuos kriterijus.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas būtent turi išnagrinėti, ar tenkinami 1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio
1 dalies 7 punkte, pagal kurį bendrovei neleidžiama dalyvauti viešajame pirkime, jei asmenys, kurie yra jos valdybos nariai,
direktoriai arba kiti asmenys, galintys įmonės vardu prisiimti įpareigojimus, patenka į kategoriją asmenų, kuriems pagal nacionalinę
teisę draudžiama vykdyti tokias funkcijas, ir 1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalies 12 punkte, pagal kurį rangovui
neleidžiama dalyvauti viešųjų pirkimų konkurse, jeigu jis neturi pakankamai „finansinių, administracinių ir techninių išteklių,
kad galėtų vykdyti savo mokestines ir socialines pareigas“, numatyti reikalavimai, kurių negalima įvertinti atsižvelgiant
į bylos dokumentuose pateikiamą informaciją, bet jie gali būti leidžiami pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmą pastraipą.
Vis dėlto iš bylos dokumentų matyti, jog paprastas registracijos paraiškos kartu su pasiūlymu pateikimas perkančiajai organizacijai
pagrindinėje byloje buvo pakankamas formalumas, kad suinteresuotiems rangovams būtų leista dalyvauti ginčijamame pirkime,
nes sprendimas sudaryti sutartį negalėjo būti priimtas nepasibaigus registracijos procedūrai.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal
ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai pagal kuriuos siekiant, kad perkančiosios organizacijos valstybėje narėje būtų sudaryta
viešojo pirkimo sutartis su kitoje valstybėje narėje įsisteigusiu rangovu, nustatoma pareiga įsiregistruoti pirmojoje valstybėje
narėje, susijusi su Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje išvardytų neleidimo dalyvauti pagrindų nebuvimu, su
sąlyga, kad tokia pareiga neapsunkina ar nevilkina rangovo dalyvavimo nagrinėjamame viešajame pirkime bei nesukelia jam per
didelių administracinių sunkumų, o ja siekiama vien patikrinti suinteresuotojo asmens profesines savybes šios nuostatos prasme.

Dėl antrojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar bendrieji Sąjungos teisės principai
viešųjų pirkimų srityje ir Direktyvos 93/37 24 straipsnio antra pastraipa turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiami
nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatoma, jog tokia institucija, kokia aptariama pagrindinėje byloje, tikrina kitų valstybių
narių kompetentingų mokesčių ir socialinės apsaugos valdžios institucijų išduotus liudijimus, patvirtinančius, kad šiose valstybėse
narėse įsisteigę rangovai yra įvykdę įsipareigojimus šiose srityse.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 93/37 nuostatas iš principo nedraudžiama, jog pagal nacionalinę teisę
tai, ar nėra neleidimo dalyvauti konkurse pagrindų šios direktyvos 24 straipsnio pirmos pastraipos prasme, tikrintų ne perkančioji
organizacija, o kita institucija.
Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 69 punkte, toks patikrinimas iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros gali
būti tikslingas siekiant, kad viešasis pirkimas būtų gerai atliekamas. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į kai kurių perkančiųjų organizacijų,
kaip antai mažų savivaldybių arba nedidelės apimties organizacijų, turimas nepakankamas technines žinias ir ribotas organizacines
galimybes, gali būti naudinga specializuotai nacionalinei ar vietinei kompetentingai institucijai pripažinti kompetenciją
administracine tvarka nagrinėti ir centralizuotai tikrinti įvairių viešųjų pirkimų konkursų dalyvių profesinės kvalifikacijos
įrodymus.
Reikia pridurti, kad Teisingumo Teismas minėtame Sprendime
Michaniki
jau pripažino, kad tam tikromis griežtai apibrėžtomis sąlygomis yra galimybė, kad ne perkančioji organizacija, o kita institucija
priimtų sprendimą neleisti rangovui dalyvauti viešojo darbų pirkimo sutarties sudarymo procedūroje. Šiuo klausimu nesvarbi
aplinkybė, kad bylos, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, dalykas buvo ne Direktyvoje 93/37 numatytas neleidimo dalyvauti
pagrindas, o šia direktyva nustatytus neleidimo dalyvauti pagrindus papildantis pagrindas, skirtas užtikrinti vienodo vertinimo
ir skaidrumo principus.
Dar reikia išnagrinėti, ar institucijos, kuriai pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus suteikta
teisė atlikti šį patikrinimą, sudėtis ir kompetencija atitinka Sąjungos teisę viešųjų pirkimų srityje.
Šiuo klausimu akivaizdu, kad, viena vertus, iš bylos dokumentų matyti, jog pagal šiuos teisės aktus kompetentingos registracijos
institucijos, vadinamosios „registracijos komisijos“, sudaromos provincijose trišaliu pagrindu. Pagal 1978 m. Karaliaus dekreto
16 straipsnį jos sudarytos iš trijų viešosios valdžios institucijų paskirtų tarnautojų, iš kurių vienas skiriamas pirmininku,
bei šešių asmenų, kurie po lygiai skiriami atitinkamos provincijos statybos sektoriaus darbdavių ir darbuotojų organizacijų
siūlymu.
Konstatuotina, kad didžiąją šios institucijos dalį sudaro asmenys, atstovaujantys privatiems interesams, o iš bylos dokumentų
nėra aišku, ar šių asmenų dalyvavimas minėtoje institucijoje yra vien patariamojo pobūdžio.
Tokia institucija, atsižvelgiant į jos sudėtį, negali būti laikoma nešališka ir neutrali. Iš tikrųjų ši didelė dalis privačių
interesų atstovų gali lemti, jog šie atstovai kliudys kitiems ūkio subjektams patekti į atitinkamą rinką, ir bet kuriuo atveju,
kadangi šių ūkio subjektų asmeninės ir profesinės savybės turi būti vertinamos potencialių konkurentų, nurodytoje institucijoje
susidaro nevienoda padėtis konkurencijos sąlygų atžvilgiu ir joje trūksta objektyvumo ir nešališkumo, o tai pažeidžia pagal
Sąjungos teisę numatytą neiškraipytos konkurencijos sistemą (pagal analogiją žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo
MOTOE
, C‑49/07, Rink. p. I‑4863, 51 ir 52 punktus bei jame nurodytą teismų praktiką ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Hartlauer
, C‑169/07, Rink. p. I‑1721, 51 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Reikia pažymėti, kad, kita vertus, kaip, atrodo, išplaukia iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo,
pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus registracijos komisijai suteikiama teisė nagrinėti atitinkamos valstybės
narės kompetentingų institucijų išduotų liudijimų dėl rangovų įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių
mokėjimu, įvykdymo galiojimą.
Reikia pažymėti, kad 1978 m. Karaliaus dekrete nėra nuostatų, pagal kurias ši teisė būtų tiesiogiai suteikiama registracijos
komisijoms, o šios teisės apimtis nėra aiškinama prašyme priimti prejudicinį sprendimą. Jei ši teisė turėtų apimti esminių,
t. y. su atitinkamų valstybių narių kompetentingų institucijų liudijimų išdavimu susijusių, sąlygų kontrolę, ji akivaizdžiai
būtų nesuderinama su tokio neleidimo dalyvauti pagrindo nenumatančia Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirma pastraipa bei šio
straipsnio antros pastraipos antrąja įtrauka, kurioje tiesiogiai reikalaujama šiuos liudijimus priimti kaip pakankamus įmonės
įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimu, įvykdymo įrodymus. Be to, šių liudijimų patikrinimu
iš esmės grindžiamas neleidimo dalyvauti pagrindas nebūtų pateisinamas remiantis Teisingumo Teismo išvada, suformuluota minėtame
Sprendime
Michaniki
.
Todėl, kaip pažymi generalinė advokatė savo išvados 82–84 punktuose, institucija, įgaliota nagrinėti šiuos liudijimus, neturi
jokios jų esmės vertinimo diskrecijos ir gali tiesiog patikrinti formalius kriterijus. Taigi ji gali vien patikrinti, ar šie
liudijimai yra autentiški, ar jie buvo išduoti pakankamai neseniai ir ar juos išdavusi institucija nebuvo akivaizdžiai nekompetentinga.
Atsižvelgiant į pateiktas aiškinimo gaires, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti kasatorių
pagrindinėje byloje padėtį. Vis dėlto neatrodo, kad registracijos komisijos sudėtis ir jos atliekamos kontrolės apimtis galėtų
šiai padėčiai daryti įtaką, nes, kaip matyti iš bylos dokumentų, kasatorės buvo įregistruotos. Pagrindinėje byloje ginčijamo
sprendimo neleisti dalyvauti pirkime priežastis pagrįsta aplinkybe, kad jų atitinkamos registracijos paraiškos buvo pateiktos
per vėlai, t. y. po termino, nustatyto pasiūlymams pateikti, vadinasi, tokiomis aplinkybėmis, kai pats registracijos reikalavimas
nėra laikomas neatitinkančiu Sąjungos teisės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal
ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos kitos valstybės narės mokesčių ir socialinių institucijų rangovui išduotų
liudijimų tikrinimas patikėtas ne perkančiajai organizacijai, o kitai institucijai, jei:
–        didžioji šios institucijos dalis sudaryta iš provincijos, kurioje organizuojamas aptariamas viešasis pirkimas, statybos sektoriaus
darbdavių ir darbuotojų organizacijų paskirtų asmenų, ir
–        ši teisė apima šių liudijimų galiojimo patikrinimą iš esmės.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai pagal kuriuos siekiant, kad perkančiosios
organizacijos valstybėje narėje būtų sudaryta viešojo pirkimo sutartis su kitoje valstybėje narėje įsisteigusiu rangovu, nustatoma
pareiga įsiregistruoti pirmojoje valstybėje narėje, susijusi su 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo
darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 24 straipsnio pirmoje pastraipoje išvardytų neleidimo dalyvauti pagrindų
nebuvimu, su sąlyga, kad tokia pareiga neapsunkina ar nevilkina rangovo dalyvavimo nagrinėjamame viešajame pirkime bei nesukelia
jam per didelių administracinių sunkumų, o ja siekiama vien patikrinti suinteresuotojo asmens profesines savybes šios nuostatos
prasme.
2.
Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos kitos valstybės
narės mokesčių ir socialinių institucijų rangovui išduotų liudijimų tikrinimas patikėtas ne perkančiajai organizacijai, o
kitai institucijai, jei:
–
didžioji šios institucijos dalis sudaryta iš provincijos, kurioje organizuojamas aptariamas viešasis pirkimas, statybos sektoriaus
darbdavių ir darbuotojų organizacijų skirtų asmenų, ir
–
ši teisė apima šių liudijimų galiojimo patikrinimą iš esmės.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.