CELEX: 62005CJ0217
Konkurents
Kartellid
Ettevõtjatevahelised kokkulepped
EÜ asutamislepingu artikkel 85 (nüüd EÜ artikkel 81)
Määruse (EMÜ) nr 1984/83 artiklid 10-13
Teenindusjaamade käitajate ja naftakompaniide vahelised ainuõiguslikud mootorikütuse ostulepingud, mida nimetatakse "garantiiga müügi komisjonilepinguteks" ja "agendilepinguteks"

Eelotsusetaotlus käsitleb komisjoni 22. juuni 1983. aasta määruse (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise
kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes (EÜT L 173, lk 5; parandus EÜT L 79, lk 38) artiklite 10–13 tõlgendamist.
Taotlus esitati põhikohtuasja hageja Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (edaspidi „konföderatsioon”)
ja kostja Compañía Española de Petróleos SA (edaspidi „CEPSA”) vahelises vaidluses, mis käsitleb viimasele ette heidetavat
konkurentsi piiravat tegevust, mis tuleneb tema ja mõne teenindusjaamu käitava ettevõtja vahel sõlmitud kokkulepetest.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Määrus nr 1984/83 välistab EMÜ asutamislepingu artikli 85 (hiljem EÜ asutamislepingu artikkel 85, nüüd EÜ artikkel 81) lõike 1
kohaldamisalast mõned ainuõigusliku ostukokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liigid, mis tavapäraselt vastavad mainitud artikli
lõikes 3 ette nähtud tingimustele, põhjendusel, et need toovad üldjuhul kaasa kaupade turustamise paranemise. Määruse artiklid 10–13
sisaldavad erisätteid teenindusjaamakokkulepete kohta.
Määruse artikli 10 kohaselt:
„Vastavalt asutamislepingu artikli 85 lõikele 3 ja käesoleva määruse artiklitele 11–13 deklareeritakse käesolevaga, et asutamislepingu
artikli 85 lõiget 1 ei kohaldata kokkulepete suhtes, milles kokkuleppepoolteks on ainult kaks ettevõtjat ja milles üks kokkuleppepool
(edasimüüja) lepib kokku teise kokkuleppepoolega (tarnija), et ta vastutasuks saadud eriliste kaubanduslike või rahaliste
eeliste eest ostab kokkuleppes nimetatud teatavaid naftal põhinevaid mootorsõidukikütuseid või kokkuleppes nimetatud teatavaid
naftal põhinevaid mootorsõidukikütuseid ja muid kütuseid edasimüümiseks kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas üksnes
sellelt tarnijalt, tarnijaga seotud ettevõtjalt või ettevõtjalt, kellele tarnija on usaldanud oma kaupade turustamise.”
Määruse artikkel 11 sätestab:
„Lisaks artiklis 10 tähendatud kohustusele ei kehtestata edasimüüjale mingeid muid konkurentsipiiranguid peale:
a)      kohustuse mitte müüa kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud mootorsõidukikütust ja muid
kütuseid;
b)      kohustuse mitte kasutada kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud määrdeõlisid või teisi samalaadseid
naftal põhinevaid tooteid, kui tarnija või seotud ettevõtja on teinud edasimüüjale kättesaadavaks õlitamiskanali või muu mootorsõidukite
õlitamiseks mõeldud sisseseade või rahastanud selle hankimist;
c)      kohustuse reklaamida teiste ettevõtjate tarnitud kaupu kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas või väljaspool seda üksnes
vastavalt sellele, milline on kõnealuste kaupade osatähtsus teenindusjaamas müümisel saadud kogukäibest;
d)      kohustuse lasta tarnijale või seotud ettevõtjale kuuluvat või tarnija või seotud ettevõtja rahastatud sisseseadet hooldada
tarnijal või tarnija määratud ettevõtjal.”
Määruse nr 1984/83 artiklis 12 loetletakse lepingutingimused ja lepingulised kohustused, mis välistavad määruse artikli 10
kohaldamise. Sama määruse artikkel 13 näeb ette, et artikli 2 lõikeid 1 ja 3, artikli 3 punkte a ja b ning artikleid 4 ja 5
kohaldatakse analoogia alusel teenindusjaamakokkulepetele.

Siseriiklikud õigusnormid
17. juuli 1989. aasta konkurentsikaitse seaduse nr 16/1989 (Ley nr 16/1989, de Defensa de la Competencia) (
BOE
nr 170, 18.7.1989, lk 22747; edaspidi „seadus nr 16/1989”) artikli 1 lõikes 1 määratletakse keelatud tegevusena sellised
konkurentsivastased tegevused, mis on otseselt tuletatud asutamislepingu artikli 85 lõikest 1.
21. veebruari 1992. aasta kuningliku dekreedi nr 157/1992, millega kehtestatakse seaduse nr 16/1989 rakendussätted grupierandite,
üksiklubade ja konkurentsikaitse registri osas (Real Decreto 157/1992, por el que se desarrolla la Ley 16/1989, de 17 de julio,
en materia de exenciones por categorías, autorización singular y registro de defensa de la competencia) (
BOE
nr 52, 29.2.1992, lk 7106; edaspidi „kuninglik dekreet nr 157/1992”), artikkel 1 näeb ette:
„Grupierandid
1.      Vastavalt [seaduse nr 16/1989] artikli 5 lõike 1 punktile a on lubatud kokkulepped, milles osalevad ainult kaks ettevõtjat
ja mis on seotud ühega järgmistest kokkuleppeliikidest ning mõjutavad üksnes siseriiklikku turgu ja vastavad iga liigi puhul
allpool esitatud tingimustele:
[…]
b)      ainuõiguslikud ostukokkulepped, millega üks pool võtab teise poole ees kohustuse osta mõningaid kaupu edasimüügiks ainult
sellelt teiselt poolelt, temaga seotud ettevõtjalt või kolmandalt ettevõtjalt, kelle hoolde tarnija oma kaupade turustamise
on usaldanud, eeldusel et kokkuleppes järgitakse määruse (EMÜ) nr 1984/83 […] sätteid.
[…]”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
4. mail 1995 esitas konföderatsioon majandus- ja rahandusministeeriumi haldusalasse kuuluvale Servicio de Defensa de la Competencia’le
(konkurentsikaitse teenistus) kaebuse naftasektori mõne ettevõtja, sh CEPSA peale. Konföderatsiooni meelest on CEPSA ja teenindusjaamu
käitavate ettevõtjate vahel 1992. aasta lõpus sõlmitud kokkulepetel, mida algselt nimetati „tagatud ostulepinguteks”, seejärel
vastavalt lisadele „garantiiga müügi komisjonilepinguteks” ja/või „agendilepinguteks” (edaspidi „kõnealused kokkulepped”),
konkurentsi piirav toime. Euroopa Kohtule esitatud toimiku materjalidest nähtub, et 95% CEPSA võrgustiku teenindusjaamadest
on seotud sellist liiki lepingutega.
Konföderatsiooni kaebuse menetlemine lõpetati edasisi meetmeid võtmata 7. novembri 1997. aasta otsusega põhjusel, et kõnealused
kokkulepped ei olnud vastuolus seaduse nr 16/1989 artikli 1 lõikega 1, kuna see säte ei ole kohaldatav kokkulepete suhtes,
mis komisjonärid, müügiagendid või vahendajad on teiste ettevõtjatega sõlminud. Kaebus, mille konföderatsioon selle otsuse
peale esitas, jäeti Tribunal de Defensa de la Competencia 1. aprilli 1998. aasta otsusega sisuliselt samal põhjusel rahuldamata.
Kuna tema hilisem kaebus Audiencia Nacional’ile jäeti 22. jaanuari 2002. aasta otsusega samuti rahuldamata, esitas konföderatsioon
Tribunal Supremo’le apellatsioonkaebuse. Üks apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud väidetest puudutab asutamislepingu
artikli 85 lõike 1 ja määruse nr 1984/83 – millele viitab kuninglik dekreet nr 157/1992 – rikkumist.
Vaidluse raames otsustas Tribunal Supremo menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse [nr 1984/83] artikleid 10–13 tuleb tõlgendada nii, et nende kohaldamisala hõlmab ainuõiguslikke mootorikütuse
ja muude kütuste turustuslepinguid, mis on formaalselt liigitatud komisjoni- või agendilepinguteks ja mis sisaldavad järgmisi
tingimusi:
a)      teenindusjaama käitaja kohustub müüma üksnes tarnija mootorikütust ja muid kütuseid, järgides tarnija kehtestatud jaemüügihindu
ning müügi- ja käitamise tingimusi ja meetodeid;
b)      teenindusjaama käitaja kannab kaubaga seotud riski alates hetkest, mil ta kauba teenindusjaama hoiumahutitesse tarnijalt vastu
võtab;
c)      alates kauba vastuvõtmisest kohustub käitaja hoidma kaupa tingimustes, mis võimaldavad vältida kauba igasugust kadu või kahjustamist,
ja vastutab vastavalt kas tarnija või kolmanda isiku ees kauba mis tahes kao, riknemise või segunemise ning selle tõttu tekkinud
kahju eest;
d)      teenindusjaama käitaja on kohustatud tasuma tarnijale mootorikütuse ja muude kütuste eest üheksa päeva jooksul alates nende
teenindusjaamale tarnimisest?”

Eelotsuse küsimus

Euroopa Kohtu pädevus vastata eelotsuse küsimusele ning küsimuse vastuvõetavus
CEPSA ja Euroopa Ühenduste Komisjon väidavad mõlemad, et esitatud eelotsuse küsimusele ei tule vastata, kuid põhjendavad oma
seisukohta erinevalt.
Mis puudutab kõigepealt CEPSA seisukohta, siis ta väidab, et Euroopa Kohtul puudub pädevus esitatud küsimusele vastamiseks
esiteks seetõttu, et põhikohtuasi kuulub täielikult siseriikliku õiguse kohaldamisalasse. Viidates „määruse [nr 1984/83] sätetele”,
ei tee kuningliku dekreedi nr 157/1992 artikli 1 lõike 1 punkt b tegelikku viidet ühenduse õigusele, vaid piirdub sellega,
et võtab siseriiklikku õigusse üle kõnealuse määruse artiklite 10–13 sisu. Need ühenduse õiguse sätted on CEPSA arvates seega
põhikohtuasjas asjakohased üksnes Hispaania siseriikliku õiguse normidena.
Teiseks leiab CEPSA, et kuna liikmesriikidevahelist kaubandust ei ole mõjutatud, ei ole alust asutamislepingu artikli 85 lõiget 1
põhikohtuasjas kohaldada.
Kõigepealt tuleb märkida, et EÜ artiklis 234 ette nähtud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames on ainult
liikmesriigi kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus tema menetluses oleva
kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste
asjakohasust (vt selle kohta eelkõige 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑415/93: Bosman, EKL 1995, lk I‑4921, punkt 59;
17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑28/95: Leur-Bloem, EKL 1997, lk I‑4161, punkt 24, ja 7. jaanuari 2003. aasta otsus
kohtuasjas C‑306/99: BIAO, EKL 2003, lk I‑1, punkt 88).
Juhul kui liikmesriikide kohtute esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse sätte tõlgendamist, on Euroopa Kohus seega
üldjuhul kohustatud neile vastama, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et eelotsusetaotluse eesmärk on saada Euroopa Kohtult
otsus kunstliku vaidluse alusel või kohtu soovituslikke arvamusi üldiste või oletuslike küsimuste kohta, et ühenduse õiguse
tõlgendamine, mida palutakse, ei ole mingil viisil seotud kohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui Euroopa
Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt
eespool viidatud kohtuotsus BIAO, punkt 89 ja viidatud kohtupraktika).
Sellise olukorraga ei ole põhikohtuasjas tegemist.
Euroopa Kohus on juba leidnud, et EÜ artikli 234 sõnastusest ega selle artikliga kehtestatud menetluse esemest ei nähtu, et
asutamislepingu autorid oleksid kavatsenud Euroopa Kohtu pädevusest välistada eelotsusetaotlused, mis käsitlevad ühenduse
õigusnormi sellistel erijuhtudel, mil liikmesriigi õiguses viidatakse ühenduse sätte sisule, et määrata kindlaks puhtalt siseriikliku
olukorra suhtes kohaldatavad õigusnormid (eespool viidatud kohtuotsus Leur-Bloem, punkt 25).
Seega juhul, kui siseriiklikus õiguses järgitakse puhtalt siseriiklike olukordade reguleerimisel ühenduse õiguses sätestatut
selleks, et vältida – nagu põhikohtuasjas – mis tahes konkurentsimoonutusi, on lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus
ilmselgelt ühenduse huvides ühenduse õigusest tulenevate sätete ja mõistete ühetaoline tõlgendamine, olenemata sellest, millistel
asjaoludel neid kohaldatakse (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Leur-Bloem, punkt 32, ja 16. märtsi 2006. aasta otsus
kohtuasjas C‑3/04: Poseidon Chartering, EKL 2006, lk I‑2505, punkt 16).
Pealegi, vastupidi CEPSA väidetele erinevad põhikohtuasja asjaolud 28. märtsi 1995. aasta otsuse kohtuasjas C‑346/93: Kleinwort
Benson (EKL 1995, lk I‑615) asjaoludest. Selles otsuses leidis Euroopa Kohus, et tal ei ole pädevust tõlgendada siseriiklikke
õigusnorme, milles ei tehta otsest ja tingimusteta viidet ühenduse õigusele, vaid milles piirdutakse sellega, et võetakse
eeskujuks 27. septembri 1968. aasta konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades
(EÜT 1972, L 299, lk 32) ja esitatakse vaid osa konventsiooni sõnastusest. Kõnealuse kohtuotsuse punktist 18 nähtub, et käsitletud
õigusnormides nähti otseselt ette võimalus siseriiklikel ametivõimudel teha muudatusi, „mille mõte on erinevusi tekitada”
nende õigusnormide ja kõnealuse konventsiooni vastavate sätete vahel. Lisaks tehti samades õigusnormides otseselt vahet sätetel,
mida kohaldatakse ühendusega seotud olukordades, ja sätetel, mida kohaldatakse siseriiklikes olukordades.
Mis puudutab käesolevat eelotsusetaotlust, siis kuigi kuningliku dekreedi nr 157/1992 artikli 1 lõike 1 punkt b piirdub otsese
viitega määrusele nr 1984/83, et määrata kindlaks siseriiklikele olukordadele kohaldatavad õigusnormid, on samuti tõsi, et
liikmesriigi seadusandja otsustas määruse nr 1984/83 sätetele viitamisega käsitleda siseriiklikke olukordi ja ühendusega seotud
olukordi ühtemoodi. Järelikult juhul, kui ühenduse õigusaktile viidatakse siseriiklikus õiguses nii, nagu seda on tehtud põhikohtuasjas
käsitletavas õigusaktis, on Euroopa Kohus pädev seda akti tõlgendama.
Neid kaalutlusi arvestades ei ole alust käsitleda CEPSA esitatud argumente selle kohta, et liikmesriikidevahelist kaubandust
ei ole mõjutatud.
Seega tuleb tagasi lükata CEPSA väide, et Euroopa Kohtul puudub pädevus.
Vaidlustamata formaalselt eelotsusetaotluse vastuvõetavust, rõhutab komisjon omalt poolt esiteks asjaolu, et põhikohtuasja
faktilist raamistikku ei ole eelotsusetaotluses piisavalt kirjeldatud, ning teiseks väljendab kahtlust eelotsuse küsimusele
antava vastuse tarvilikkuse suhtes, võttes arvesse põhikohtuasja asjaolusid ja iseäranis seda, et juhul kui Hispaania konkurentsiamet
uuendab menetluse, tuleb tal tõdeda, et nüüdseks on kohaldatav komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määrus (EÜ) nr 2790/1999
asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes (EÜT L 336,
lk 21; ELT eriväljaanne 08/01, lk 364), millega asendati määrus nr 1984/83.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale eeldab vajadus anda liikmesriigi kohtule tarvilik
ühenduse õiguse tõlgendus, et viimane määratleks oma küsimuse faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks küsimuste
aluseks olevat faktilist olukorda (9. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑72/03: Carbonati Apuani, EKL 2004, lk I‑8027,
punkt 10, ja 17. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑134/03: Viacom Outdoor, EKL 2005, lk I‑1167, punkt 22).
Lisaks ei pea eelotsusetaotluses sisalduv teave mitte ainult võimaldama Euroopa Kohtul anda tarvilikke vastuseid, vaid andma
liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud isikutele võimaluse esitada Euroopa Ühenduste Kohtu põhikirja artikli 23
alusel oma seisukohad (vt selle kohta eelkõige 30. aprilli 1998. aasta määrus liidetud kohtuasjades C‑128/97 ja C‑137/97:
Testa ja Modesti, EKL 1998, lk I‑2181, punkt 6, ja 11. mai 1999. aasta määrus kohtuasjas C‑325/98: Anssens, EKL 1999, lk I‑2969,
punkt 8).
Seega on liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimus vastuvõetamatu juhul, kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi
või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt selle kohta eelkõige 13. märtsi 2001. aasta
otsus kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra, EKL 2001, lk I‑2099, punkt 39, ja 22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑390/99:
Canal Satélite Digital, EKL 2002, lk I‑607, punkt 19).
Veendumaks, et Tribunal Supremo esitatud materjal vastab nendele nõuetele, tuleb arvesse võtta esitatud küsimuse olemust ja
ulatust. Kuna faktilise raamistiku täpsuse nõue on iseäranis oluline konkurentsi valdkonnas, mida iseloomustavad keerulised
faktilised ja õiguslikud olukorrad, tuleb uurida, kas eelotsusetaotlus sisaldab piisavalt teavet, et võimaldada Euroopa Kohtul
anda kõnealusele küsimusele tarvilik vastus (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Viacom Outdoor, punkt 23).
Siinkohal tuleb tõdeda, et eelotsusetaotlus ei sisalda teatavaid andmeid, mis on vajalikud sellele küsimusele vastamiseks.
Kuigi on tõsi, et esitatud küsimuse sõnastuse kohaselt kannab teenindusjaama käitaja kaubaga seotud riski alates hetkest,
mil ta kauba tarnijalt vastu võtab, on samuti tõsi, et eelotsusetaotlus ei võimalda kindlaks teha seda, kas vastavalt mootorikütuse
turustuskokkulepetele kannab käitaja konkreetseid riske või mitte, ega seda, kes on mootorikütuse omanik pärast selle tarnimist
käitajale, ega ka seda, kes kannab veokulud.
Neile lünkadele vaatamata võimaldab eelotsusetaotlus siiski kindlaks teha esitatud küsimuse ulatuse, nagu sellest annab tunnistust
põhikohtuasja poolte ja komisjoni esitatud märkuste sisu. Seega on Euroopa Kohtule teada piisav hulk faktilisi asjaolusid,
et tõlgendada kõnealuseid ühenduse õigusnorme ja anda küsimusele tarvilik vastus.
Pealegi, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 30 rõhutab, ei ole ilmne, et selle otsuse õiguspärasust, millega Servicio
de Defensa de la Competencia lõpetas 1997. aastal menetluse edasisi meetmeid võtmata, ei peaks hindama, pidades silmas asjaolude
asetleidmise ajal kehtinud õigust, s.o eelkõige määrust nr 1984/83. Igal juhul kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse otsustamine,
kas kõnealune määrus on põhikohtuasja esemeks oleva faktilise olukorra suhtes kohaldatav. Sellest tulenevalt ei ole komisjoni
kahtlused esitatud küsimuse asjakohasuse suhtes samuti sellised, mis võiksid küsimuse vastuvõetavuse välistada.
Järelikult tuleb eelotsuse küsimusele vastata.

Põhiküsimus
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ainuõiguslikud mootorikütuse turustuskokkulepped,
millel esinevad kohtu kirjeldatud tunnused, kuuluvad asutamislepingu artikli 85 ja määruse nr 1984/83 kohaldamisalasse.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et määrus piirdub sellega, et näeb ette grupierandi, millega jäetakse mõned ettevõtjatevaheliste
kokkulepete liigid välja konkurentsi kahjustavate kokkulepete hulgast, mis on keelatud asutamislepingu artikli 85 lõikega 1.
Seetõttu saavad määruse nr 1984/83 kohaldamisalasse kuuluda üksnes ettevõtjatevahelised kokkulepped selle sätte tähenduses.
Seega tuleb kõigepealt hinnata, kas põhikohtuasjas kõne all olevad kokkulepped kujutavad endast selliseid ettevõtjatevahelisi
kokkuleppeid, ning seejärel, kas määrusega nr 1984/83 kehtestatud grupierand on nende suhtes kohaldatav.
Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võivad eri majandustasanditel tegutsevate ettevõtjate
vahelised kokkulepped ehk vertikaalsed kokkulepped kujutada endast kokkuleppeid asutamislepingu artikli 85 lõike 1 tähenduses
ning kuuluda selle sättega kehtestatud keelu alla (vt selle kohta 13. juuli 1966. aasta otsus liidetud kohtuasjades 56/64
ja 58/64: Consten ja Grundig
vs.
komisjon, EKL 1966, lk 429, 491, ja 24. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑266/93: Volkswagen ja VAG Leasing, EKL 1995,
lk I‑3477, punkt 17).
Sellised vertikaalsed kokkulepped nagu CEPSA ja teenindusjaamade käitajate vahelised kokkulepped kuuluvad asutamislepingu
artikli 85 kohaldamisalasse siiski üksnes juhul, kui käitajat käsitletakse iseseisva ettevõtjana ning kui sellest tulenevalt
on tegemist kahe ettevõtja vahelise kokkuleppega.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ühenduse konkurentsiõiguse kontekstis on ettevõtja mõistega hõlmatud mis tahes
majandustegevusega tegelev üksus, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (23. aprilli 1991. aasta
otsus kohtuasjas C‑41/90: Höfner ja Elser, EKL 1991, lk I‑1979, punkt 21, ja 11. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑205/03 P:
FENIN
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 25).
Euroopa Kohus täpsustas ka, et terminit ettevõtja tuleb samas kontekstis mõista kui vastava lepingu eesmärki teenivat majandusüksust,
ja seda isegi siis, kui õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (12. juuli 1984. aasta
otsus kohtuasjas 170/83: Hydrotherm, EKL 1984, lk 2999, punkt 11).
Lisaks toonitas Euroopa Kohus, et konkurentsieeskirjade kohaldamiseks ei ole määrava tähtsusega kahe lepingupoole formaalne
eraldamine, mis tuleneb sellest, et nad on kaks eraldiseisvat õigussubjekti, vaid otsustava tähtsusega kriteerium on nende
turul tegutsemise ühtsus (vt selle kohta 14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 48/69: ICI
vs.
komisjon, EKL 1972, lk 619, punkt 140).
Teatud asjaoludel võib käsundiandja ja tema vahendaja vahelisi suhteid iseloomustada sellise majandusliku ühtsusega (vt selle
kohta 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker
Unie jt
vs.
komisjon, EKL 1975, lk 1663, punkt 480).
Kohtupraktikast tuleneb siiski, et vahendajad võivad oma iseseisva ettevõtja staatuse kaotada üksnes juhul, kui nad ei kanna
mitte mingit käsundiandja arvel läbi räägitud või sõlmitud lepingutest tulenevat riski ning tegutsevad käsundiandja ettevõttesse
sulandunud abiüksustena (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Volkswagen ja VAG Leasing, punkt 19).
Seega juhul, kui vahendaja – nagu teenindusjaama käitaja –, kes on küll eraldiseisev õigussubjekt, ei määra iseseisvalt oma
tegevust turul, kuna ta sõltub täielikult oma käsundiandjast – nagu mootorikütuse tarnija –, kuivõrd viimane kannab kõnealuse
majandustegevusega seotud finants- ja äririske, ei ole asutamislepingu artikli 85 lõikes 1 sätestatud keeld vahendaja ja käsundiandja
suhetele kohaldatav.
Seevastu juhul, kui käsundiandja ja tema vahendajate vahel sõlmitud kokkulepped annavad või jätavad vahendajate pädevusse
tegevusi, mis on majanduslikus mõttes lähedased iseseisva ettevõtja tegevusele, kuna panevad vahendajatele kohustuse kanda
müügist või kolmandate isikutega sõlmitud lepingute täitmisest tulenevaid finants- ja äririske, ei saa neid vahendajaid käsitleda
käsundiandja ettevõttesse sulandunud abiüksustena, mistõttu võib nende poolte vahel kokku lepitud konkurentsi piirav lepingutingimus
kujutada endast ettevõtjatevahelist kokkulepet asutamislepingu artikli 85 tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Suiker Unie jt
vs.
komisjon, punktid 541 ja 542).
Sellest tulenevalt seisneb määrava tähtsusega asjaolu, mille alusel saab kindlaks teha, kas teenindusjaama käitaja on iseseisev
ettevõtja, käsundiandjaga sõlmitud kokkuleppes ja täpsemalt selles kokkuleppes vaikimisi või sõnaselgelt sisalduvates tingimustes,
mis käsitlevad kaupade kolmandatele isikutele müümisega kaasnevate finants- ja äririskide kandmist. Nagu komisjon oma märkustes
õigesti väidab, tuleb riski küsimust analüüsida juhtumipõhiselt ning võttes arvesse pigem majanduse tegelikku olukorda kui
lepingulise suhte õiguslikku vormi siseriiklikus õiguses.
Neil asjaoludel tuleb hinnata, kas nende kokkulepete raames, millel esinevad eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud
tunnused, kannavad teenindusjaamade käitajad mootorikütuse kolmandatele isikutele müümisega seotud finants- ja äririske või
mitte.
Nende riskide jaotumisega seotud analüüs peab toimuma põhikohtuasja faktilisi asjaolusid silmas pidades. Nagu juba käesoleva
kohtuotsuse punktis 30 on märgitud, ei ole Euroopa Kohtule esitatud toimiku põhjal täiesti selge, mil viisil see jaotumine
CEPSA ja teenindusjaamade käitajate vahel sõlmitud kokkulepete raames toimub.
Selles kontekstis tuleb meenutada, et Euroopa Kohtul puudub pädevus hinnata põhikohtuasja asjaolusid või kohaldada Euroopa
Kohtu poolt tõlgendatavaid ühenduse õigusnorme siseriiklikele meetmetele või olukordadele, kuna need küsimused kuuluvad liikmesriigi
kohtu pädevusse (vt eelkõige 23. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑253/03: CLT-UFA, EKL 2006, lk I‑1831, punkt 36,
ja 30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑451/03: Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, EKL 2006, lk I‑2941, punkt 69).
Selleks et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilik vastus, tuleb täpsustada kriteeriume, mis võimaldavad hinnata
teenindusjaamade käitajate ja mootorikütuse tarnija vahelist finants- ja äririskide tegelikku jaotumist, nii nagu see toimub
põhikohtuasjas kõne all olevates kokkulepetes, selleks et teha kindlaks, kas asutamislepingu artikkel 85 on nende suhtes kohaldatav.
Selles osas peaks liikmesriigi kohus arvesse võtma esiteks kaupade müügiga seotud riske, nagu mootorikütuse varude rahastamine,
ning teiseks riske, mis on seotud turuspetsiifiliste investeeringutega, s.o investeeringutega, mis on vajalikud selleks, et
teenindusjaama käitaja saaks kolmandate isikutega lepingute üle läbirääkimisi pidada või neid sõlmida.
Kõigepealt, mis puudutab kaupade müügiga seotud riske, siis on tõenäoline, et kõnealune käitaja kannab neid riske juhul, kui
ta saab kaupade omanikuks alates hetkest, mil ta need tarnijalt vastu võtab, st enne nende hilisemat müümist kolmandatele
isikutele.
Samamoodi tuleks järeldada, et käitaja, kes otseselt või kaudselt kannab nende kaupade turustamisega seotud kulud, eelkõige
veokulud, kannab ka osa kaupade müügiga seotud riskidest.
Asjaolu, et käitaja hoiab varusid omal kulul, võib samuti viidata sellele, et kaupade müügiga seotud riskid on talle üle läinud.
Lisaks peaks liikmesriigi kohus kindlaks tegema, kes vastutab kaupadele tekitatud võimaliku kahju eest, nagu nende kadu või
kahjustamine, ning kahju eest, mida müüdud kaupadega on tekitatud kolmandatele isikutele. Juhul kui käitaja vastutab sellise
kahju eest, sõltumata sellest, kas ta täitis kohustust hoida kaupa tingimustes, mis võimaldavad vältida kauba igasugust kadu
või kahjustamist, tuleks järeldada, et risk on talle üle läinud.
Võttes arvesse mootorikütuse eest tasumise reegleid või praktikat, tuleb samuti hinnata kaupadega seotud finantsriski jaotumist,
eriti mis puudutab mootorikütuse eest tasumist juhul, kui käitaja ei leia ostjat või kui tasumine toimub krediitkaardi kasutamise
tõttu nihkega.
Selles osas nähtub eelotsusetaotlusest, et käitaja on kohustatud tasuma CEPSA‑le mootorikütuse müügihinnale vastava summa
üheksa päeva jooksul arvates selle teenindusjaamale tarnimisest ning et sama tähtaja jooksul saab käitaja CEPSA‑lt komisjonitasu,
mille summa vastab tarnitud mootorikütuse kogusele.
Neil asjaoludel on liikmesriigi kohtu ülesanne kontrollida, kas mootorikütuse müügihinnale vastava summa tasumine tarnijale
sõltub kõnealuseks päevaks tegelikult müüdud kogusest, ning kaupade teenindusjaamas ringlemise perioodi osas ka seda, kas
tarnija tarnitud mootorikütus on alati üheksa päeva jooksul läbi müüdud. Jaatava vastuse korral võib järeldada, et tarnija
kannab äririski.
Mis puudutab turuspetsiifiliste investeeringutega seotud riske, siis juhul, kui käitaja teeb kaupade müügiga seotud spetsiifilisi
investeeringuid näiteks ruumidesse või seadmetesse, nagu mootorikütuse mahuti, või kui ta võtab kohustuse investeerida müügi
edendamisse, on riskid käitajale üle läinud.
Eespool esitatust tuleneb, et selleks, et teha kindlaks, kas asutamislepingu artikkel 85 on kohaldatav, tuleb analüüsida finants-
ja äririskide jaotumist käitaja ja mootorikütuse tarnija vahel, lähtudes järgmistest kriteeriumidest: kes on kauba omanik,
kes kannab turustamisega seotud kulud, kes hoiab kaupu, kes vastutab kaupadele tekkinud kahju või kaupadega kolmandatele isikutele
tekitatud kahju eest ja kes teeb nende kaupade müügiga seotud spetsiifilisi investeeringuid.
Nagu komisjon õigesti väidab, ei muuda siiski asjaolu, et vahendaja kannab üksnes ebaolulist osa riskidest, asutamislepingu
artiklit 85 kohaldatavaks.
Sellegipoolest tuleb täpsustada, et sellisel juhul ei kuulu kõnealuse artikli kohaldamisalasse üksnes vahendaja kohustused,
mis tal on seoses kaupade müügiga kolmandatele isikutele käsundiandja arvel. Tegelikult, nagu väidab komisjon, võib agendileping
sisaldada agendi ja käsundiandja vahelisi suhteid käsitlevaid sätteid, mille suhtes see artikkel on kohaldatav, näiteks ainuõigusliku
esindamise ja konkurentsikeelusätted. Tuleb tõdeda, et selliste suhete raames on agendid üldjuhul iseseisvad ettevõtjad ning
et nimetatud sätted võivad rikkuda konkurentsieeskirju, kuna need piiravad juurdepääsu asjaomasele turule.
Juhul kui põhikohtuasjas kõne all olevate teenindusjaamade käitajate kantavate riskide analüüsimise tulemusel ei saa nende
kohustusi kaupade müümisel kolmandatele isikutele käsitleda asutamislepingu artikli 85 tähenduses ettevõtjatevahelistest kokkulepetest
tulenevate kohustustena, ei oleks kõnealuste käitajate kohustus müüa mootorikütust kindlaksmääratud hinnaga selle sättega
hõlmatud ning kuuluks seega lahutamatult CEPSA õiguse juurde piiritleda oma agentide tegevusala. Seevastu juhul, kui liikmesriigi
kohus peaks tuvastama, et kaupade kolmandatele isikutele müügi puhul on tegemist ettevõtjatevahelise kokkuleppega asutamislepingu
artikli 85 tähenduses, tekiks küsimus, kas kõnealune kohustus võib kuuluda määruse nr 1984/83 artiklites 10–13 ette nähtud
grupierandi alla.
Selles osas tuleb tõdeda, et määruse nr 1984/83 artiklis 11 on loetletud kohustused, mida lisaks ainuõigusliku esindamise
sättele võib edasimüüjale panna, kuid nende hulgas ei ole jaemüügihindade kindlaksmääramist. Järelikult on CEPSA poolt hinna
kindlaksmääramine konkurentsipiirang, mis ei ole määruse artiklis 10 ette nähtud erandiga hõlmatud.
Eespool esitatud kaalutlustest lähtudes tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et asutamislepingu artikkel 85 on kohaldatav sellise
ainuõigusliku mootorikütuse ja muude kütuste turustuskokkuleppe suhtes nagu see, mis on põhikohtuasjas kõne all ning mis on
sõlmitud tarnija ja teenindusjaama käitaja vahel, kui käitaja kannab seoses müügiga kolmandatele isikutele ühte või mitut
finants- või äririski ulatuses, mida ei saa pidada ebaoluliseks.
Määruse nr 1984/83 artikleid 10–13 tuleb tõlgendada nii, et määrus ei hõlma sellist kokkulepet, mis näeb ette käitaja kohustuse
järgida tarnija poolt kindlaks määratud lõplikku jaemüügihinda.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotlused esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
EÜ asutamislepingu artikkel 85 (hiljem EÜ asutamislepingu artikkel 85, nüüd EÜ artikkel 81) on kohaldatav sellise ainuõigusliku
mootorikütuse ja muude kütuste turustuskokkuleppe suhtes nagu see, mis on põhikohtuasjas kõne all ning mis on sõlmitud tarnija
ja teenindusjaama käitaja vahel, kui käitaja kannab seoses müügiga kolmandatele isikutele ühte või mitut finants- või äririski
ulatuses, mida ei saa pidada ebaoluliseks.
2.
Komisjoni 22. juuni 1983. aasta määruse (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku
ostukokkuleppe liikide suhtes artikleid 10–13 tuleb tõlgendada nii, et määrus ei hõlma sellist kokkulepet, mis näeb ette käitaja
kohustuse järgida tarnija poolt kindlaks määratud lõplikku jaemüügihinda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.