CELEX: 62009TJ0137
Ühenduse kaubamärk
Vastulausemenetlus
Ühenduse sõnamärgi R10 taotlus
Siseriiklik registreerimata sõnamärk R10
Siseriikliku kaubamärgi loovutamine
Menetlusviga

Vaidluse taust
Aurelio Muñoz Molina esitas 2. jaanuaril 2006 Siseturu Ühtlustamise Ametile (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi
„ühtlustamisamet”) nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1;
ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) (muudetud kujul) (asendatud nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 ühenduse
kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1)) alusel ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on sõnamärk R10.
Ühenduse kaubamärgi taotlus avaldati 24. juuli 2006. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 30/2006.
DL Sports & Marketing Ltda esitas 24. oktoobril 2006 määruse nr 40/94 artikli 42 (nüüd määruse nr 207/2009 artikkel 41) alusel
taotletava kaubamärgi registreerimisele vastulause. Vastulause põhines registreerimata kaubamärgil või kaubandustegevuses
kasutataval tähisel R10 ja oli suunatud kõikide registreerimistaotlusega hõlmatud kaupade vastu. Vastulause toetuseks esitati
määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 2 punktis c ja artikli 8 lõikes 4 (nüüd määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkt c ja
artikli 8 lõige 4) toodud põhjendused.
Vastulausete osakond määras 28. novembril 2006 DL Sports & Marketingile neljakuulise tähtaja 29. märtsini 2007, et viimane
saaks eelkõige tõendada väite aluseks oleva varasema õiguse olemasolu ja kehtivust. DL Sports & Marketing palus 29. märtsil
2007 tähtaega pikendada, mida tehti 8. juunil 2007, mil seda tähtaega pikendati 9. augustini 2007. 24. oktoobril 2007 tuvastas
vastulausete osakond, et vastulause toetuseks ei ole esitatud ühtegi tõendit.
Hageja Nike International Ltd nõustaja teatas vastulausete osakonnale 31. oktoobri 2007. aasta kirjas, et DL Sports & Marketing
loovutas Nike Inc. vahendusel 20. juuni 2007. aasta lepinguga hagejale mitme kaubamärgi ja tööstusomandiga seotud õigused
(edaspidi „loovutamisleping”). Hageja nõustaja väitis, et on varasema õiguse uuelt omanikult saanud korralduse jätkata vastulausemenetlust,
ning palus seega luba osaleda selles menetluses esindajana.
Vastulausete osakond lükkas vastulause 19. veebruaril 2008 tagasi põhjendusel, et DL Sports & Marketing ei ole määratud tähtaja
jooksul tõendanud vastulause toetuseks esitatud varasema õiguse olemasolu (edaspidi „vastulausete osakonna otsus”).
Hageja esitas 28. märtsil 2008 ühtlustamisametile kaebuse vastulausete osakonna otsuse peale määruse nr 40/94 artiklite 57–62
(nüüd määruse nr 207/2009 artiklid 58–64) alusel.
Ühtlustamisameti esimene apellatsioonikoda jättis 21. jaanuari 2009. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus”) kaebuse
vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kuna hageja ei olnud tõendanud, et ta oli vastulausemenetluses pool, mistõttu tal ei
olnud õigust esitada kaebust vastulausete osakonna otsuse peale. Apellatsioonikoda leidis, et nimetatud osakonna menetluses
ei ole hageja nõustaja märkinud – tõendamisest rääkimata –, et hagejale üle läinud kaubamärkide hulgas oli ka vastulause toetuseks
esitatud varasem õigus. Apellatsioonikoda täpsustas, et ka apellatsioonikoja menetluses ei suutnud hageja tõendada, et ta
oli varasema õiguse omanik. Apellatsioonikoja hinnangul näitab loovutamisleping üksnes seda, et hageja omandas teatavad ühenduse
kaubamärgid, mitte aga tingimata varasema õiguse, millele tuginetakse.

Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
–        muuta vaidlustatud otsust ja tunnistada apellatsioonikojale esitatud kaebus vastuvõetavaks ning kohustada viimast seega tegema
kaebuse kohta sisulise otsuse;
–        teise võimalusena tuvastada, et apellatsioonikoda ja vastulausete osakond on rikkunud määruse nr 40/49 artiklit 73 (nüüd määruse
nr 207/2009 artikkel 75) ja muid asjakohaseid sätteid, ning määrata, et tuleb kas taastada varasem menetlusstaadium, andmaks
hagejale kui varasema õiguse omandajale puuduste kõrvaldamise võimaluse, ja/või vähemalt määrata, et otsus tuleb varasema
õiguse omaniku esindajale nõuetekohaselt teatavaks teha.
Ühtlustamisamet palub Üldkohtul sisuliselt:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Hageja esitab sisuliselt neli väidet, mis puudutavad esiteks põhjendamiskohustuse rikkumist vastulausete osakonna poolt, teiseks
määruse nr 40/94 artiklis 73 sätestatud kaitseõiguste rikkumist ning muude asjakohaste sätete rikkumist nii vastulausete osakonna
kui ka apellatsioonikoja poolt, kolmandaks ühtlustamisameti menetlust käsitlevate suuniste (edaspidi „ühtlustamisameti suunised”)
rikkumist apellatsioonikoja poolt ning neljandaks hindamisviga varasema õiguse loovutamise osas.
Esmalt tuleb tagasi lükata esimene ja teine väide osas, milles need puudutavad vastulausete osakonna otsust. Määruse nr 40/94
artikli 63 lõike 1 (nüüd määruse nr 207/2009 artikli 65 lõige 1) kohaselt võib nimelt Euroopa Kohtule esitada hagi ainult
apellatsioonikodade otsuste peale, mistõttu sellise hagi raames on vastuvõetavad ainult sellised väited, mis on suunatud apellatsioonikoja
otsuse vastu (Üldkohtu 7. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑303/03: Lidl Stiftung
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – REWE-Zentral (Salvita), EKL 2005, lk II‑1917, punkt 59).
Järgmisena tuleb hinnata kolmandat väidet, kuna hageja väidab sisuliselt, et ühtlustamisameti suuniste kohaselt puudus apellatsioonikojal
seaduslik alus kontrollida seda, kas hageja on tõepoolest omandanud varasema õiguse, millele tuginetakse vastulause toetuseks.

Ühtlustamisameti suuniste rikkumist puudutav kolmas väide
Poolte argumendid
Hageja väidab, et apellatsioonikojal ei olnud õigust tunnistada tema kaebust vastuvõetamatuks põhjusel, et hageja ei ole selle
õiguse omanik, millele vastulause tugines. Hageja juhib nimelt tähelepanu sellele, et ühtlustamisameti suunistes, täpsemalt
C osa „Vastulausemenetlus” 1. peatüki „Menetlusküsimused” punktis A.V.2.5.3 on sätestatud, et kui kaubamärgi, millel põhineb
vastulause, registreerimistunnistuse ärakirjal on omanikuna nimetatud vastulause esitajast erinev äriühing, siis on vastulause
vastuvõetav, kuna eeldatakse, et varasem kaubamärk anti vastulause esitajale üle enne vastulause esitamist. Hageja leiab,
et sama peaks eeldatama ka vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse raames.
Ühtlustamisamet vaidleb nendele argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Tuleb märkida, et erinevalt olukorrast, kus loovutamine toimub enne vastulause esitamist, peab ühtlustamisamet juhul, kui
selle kaubamärgi loovutamine, millele tuginetakse, toimub pärast vastulause esitamist ja enne ühtlustamisameti lõpliku otsuse
tegemist, tagama selle poole õiguste kaitse, kes algselt esitas vastulause või kaubamärgi taotluse, sest kaubamärgi omandaja
menetlusse lubamise eesmärk on kõnealuse poole suhtes selle menetluse lõpetamine, mille viimane on algatanud. Lisaks peab
apellatsioonikoda kindlaks tegema, et isikul, kes kaebuse esitas, on õigus vastulausete osakonna otsus edasi kaevata (vt selle
kohta analoogia alusel Üldkohtu 28. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑301/03: Canali Ireland
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Canal Jean (CANAL JEAN CO. NEW YORK), EKL 2005, lk II‑2479, punktid 19 ja 20). Vastupidi hageja
väitele tuleb seega esiteks tõdeda, et asjakohaseid ühtlustamisameti suuniseid ei saa analoogia alusel kohaldada vastulausete
osakonna otsuse peale esitatud kaebuse vastuvõetavusele, ning teiseks märkida, et apellatsioonikoda oli pädev hindama hageja
menetluses osalemise õigust.
Neil asjaoludel tuleb kõnealune väide tagasi lükata.

Teine väide, mis käsitleb määruse nr 40/94 artiklis 73 sätestatud kaitseõiguste ning muude asjakohaste sätete rikkumist vaidlustatud
otsuse osas
Poolte argumendid
Hageja väidab, et vaidlustatud otsus tehti esiteks tema kaitseõigusi rikkudes, kuna otsus põhineb loovutamislepingu tõlgendusel,
mille kohta hageja ei saanud märkusi esitada, ning teiseks rikkudes muid asjakohaseid sätteid, muu hulgas komisjoni 13. detsembri
1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 303,
lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), eeskirja 31 lõiget 6, kuna hagejal ei olnud võimalik kõrvaldada varasema õiguse üleandmise
tõendamisega seotud puudusi.
Ühtlustamisamet väidab, et apellatsioonikoda ei saanud hageja kaitseõigusi rikkuda, kuna viimane ei olnud vastulausete osakonna
menetluse pool. Ühtlustamisamet rõhutab siinkohal, et hageja esitas menetluses osalemise taotluse alles pärast 10. augustit
2007, seega pärast kuupäeva, mil asjaomane menetlus oli lõppenud, kuna lõppes asjakohase varasema õiguse olemasolu, kehtivuse
ja ulatuse kohta tõendite esitamise pikendatud tähtaeg, hoolimata sellest, et vastulause tagasilükkamise otsus tehti alles
mitu kuud hiljem. Pealegi ei ole hageja esitanud midagi, mis tõendaks vastulause toetuseks esitatud varasema õiguse loovutamist
temale. Ühtlustamisameti hinnangul ei ole apellatsioonikoda rikkunud ka määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõiget 6 ega muid asjakohaseid
sätteid, kuna apellatsioonikoda saab paluda pooltel kõrvaldada tuvastatud puudused üksnes siis, kui vastulausemenetlus ei
ole lõppenud.
Ühtlustamisamet on igal juhul seisukohal, et isegi kui hageja kaitseõigusi on rikutud, ei saa see rikkumine kaasa tuua vaidlustatud
otsuse tühistamist, kuna isegi kui hagejal oleks palutud esitada oma märkused tähtaja möödumise ja vastulausemenetluse lõppemise
kohta, ei oleks see toonud kaasa teistsugust tagajärge kui vastulause tagasilükkamine ja kaebuse vastuvõetamatuks tunnistamine.
Üldkohtu hinnang
Hageja väidab sisuliselt, et apellatsioonikoda ei saanud tunnistada tema kaebust vastuvõetamatuks, andmata talle võimalust
kõrvaldada kahtlused selles osas, kas ta on piisavalt tõendanud asjaolu, et ta on omandanud vastulause aluseks oleva õiguse.
Määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõikes 6 on ühenduse kaubamärkide üleandmise ja ühenduse kaubamärkide taotluste kohta sätestatud,
et kui üleandmise registreerimise tingimused, mis sisaldavad kohustust esitada kõnealust üleandmist tõendavad dokumendid,
ei ole täidetud, teavitab ühtlustamisamet taotlejat puudustest ning „[k]ui puudusi ei ole [ühtlustamis]ameti määratud tähtaja
jooksul kõrvaldatud, lükkab amet üleandmise registreerimise taotluse tagasi”.
Kuna puudub õigusnorm, mis reguleeriks vastulause toetuseks esitatud varasema siseriikliku õiguse üleandmise tõendamist, lähtuvad
ühtlustamisameti suunised, mida viimane peab üldjuhul järgima (vt selle kohta Üldkohtu 12. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑410/07:
Jurado Hermanos
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (JURADO), EKL 2009, lk II‑1345, punkt 20), selles osas määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõikes 6
sätestatust. Nagu hageja oma kolmanda väite raames meenutab, tuleb käesolevas asjas kohaldada nende suuniste C osa „Vastulausemenetlus”
1. peatükki „Menetlusküsimused”, milles on sätestatud, et kui varasema siseriikliku õiguse uus omanik „teavitab ühtlustamisametit
üleandmisest, kuid ei esita (piisavaid) tõendeid selle üleandmise kohta, tuleb vastulausemenetlus peatada ning anda uuele
omanikule kahekuuline tähtaeg üleandmise tõendamiseks” (punkt E.VIII.1.3.1). Määruse nr 2868/95 eeskirja 31 lõike 6 kohaldamist
siseriikliku kaubamärgi loovutamisele ei saa taunida, kuna juhul kui siseriiklikus õiguses ei ole ette nähtud registreeritud
kaubamärgi omandi üleandmise registreerimise menetlust, on uurimine, mille käigus vastulausete osakond või apellatsioonikoda
kontrollib, kas vastulause toetuseks esitatud kaubamärgi üleandmine on tõepoolest toimunud, sisuliselt sama kui see, mille
viib läbi ühtlustamisameti pädev talitus ühenduse kaubamärkide üleandmise taotlusi hinnates. Pealegi, kuigi see menetlus puudutab
sõnaselgelt siseriiklikke registreeritud kaubamärke, tuleb seda analoogia alusel kohaldada siseriiklike registreerimata kaubamärkide
üleandmisele, kusjuures ühtlustamisameti läbiviidav kontroll on sama liiki.
Lõpuks on määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõikes 1 sätestatud, et kaebuse menetlusele kohaldatakse
mutatis mutandis
sätteid, mis kehtivad menetluste puhul osakonnas, kelle otsuse peale kaevatakse.
Käesolevas asjas leidis apellatsioonikoda, et hageja ei suutnud tõendada, et ta on varasema õiguse omanik, ning et järelikult
ei ole ta tõendanud, et ta on vastulausemenetluse pool, mistõttu ei ole tal õigust vastulausete osakonna otsust edasi kaevata.
Apellatsioonikoda on siiski rikkunud kõnealuseid eeskirju, kuna ta ei andnud hagejale võimalust esitada täiendavaid tõendeid
varasema õiguse üleandmise kohta, millele viimane tugines oma menetluses osalemise õigust põhjendades.
Ei saa nõustuda apellatsioonikoja tegevuse õigustamiseks esitatud ühtlustamisameti argumendiga, mille kohaselt hageja palus
luba vastulause algse esitaja asemel menetlusse astuda pärast vastulausemenetluse lõppu. Pigem tuleb tõdeda, et isegi kui
menetluses osalemise taotlust, mille varasema siseriikliku kaubamärgi omandaja esitas pärast tõendite kogumise lõppu vastulausemenetluses
ning enne vastulausete osakonna otsuse tegemist, ei saa arvesse võtta, või kui see jäetakse koguni täiesti kõrvale, olgugi
et seda ei tunnistata sõnaselgelt vastuvõetamatuks, ei saa see asjaolu võtta kõnealuselt omandajalt õigust esitada kaebus
vastulausete osakonna otsuse peale. Vastulause toetuseks esitatud kaubamärgi omanikuna on omandajal nimelt tingimata õigus
vaidlustada otsus, millega lõpetatakse vastulausemenetlus (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus
CANAL JEAN CO. NEW YORK, punktid 18 ja 19), sõltumata sellest, kas ta esitas vastulausete osakonnale menetluses osalemise
taotluse ning kas see taotlus oli vastuvõetav. Kuigi apellatsioonikoda on küll kohustatud veenduma, et omandaja on tõepoolest
varasema kaubamärgi omanik, peab ta seda kontrollides järgima kohaldatavaid menetlusnorme, sealhulgas ühtlustamisameti suuniseid.
Nõustuda ei saa ka ühtlustamisameti argumendiga, mille kohaselt hageja ei ole esitanud ühtegi tõendit selle kohta, et vastulause
toetuseks esitatud varasem õigus on talle loovutatud. Pigem tuleb tõdeda, et hageja väitega soovitakse just nimelt rõhutada,
et apellatsioonikoda oleks pidanud võimaldama hagejal esitada oma märkused esitatud tõendite tõlgendamise kohta või kõrvaldada
kõnealuste tõenditega seotud puudused.
Neil asjaoludel tuleb analüüsida ühtlustamisameti argumenti, mille kohaselt apellatsioonikoja toime pandud rikkumine ei saa
käesolevas asjas kaasa tuua vaidlustatud otsuse tühistamist, kuna see rikkumine ei mõjuta otsuse sisu, kuivõrd vastulause
oleks tulnud igal juhul tagasi lükata põhjusel, et vastulause algne esitaja jättis tõendamata vastulause toetuseks esitatud
varasema õiguse olemasolu.
Tuleb märkida, et kohtupraktikast nähtub küll, et menetlusnormide rikkumine toob akti kehtetuks tunnistamise kaasa üksnes
siis, kui ilma selle rikkumiseta oleks selle akti sisu võinud olla teistsugune (vt selle kohta Üldkohtu 5. märtsi 2003. aasta
otsus kohtuasjas T‑24/01: Staelen
vs
. parlament, EKL AT 2003, lk I‑A‑79 ja lk II‑423, punkt 53). Käesolevas asjas jäeti aga vaidlustatud otsuses hageja kaebus
vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, tegemata otsust selle kohta, kas tema argumendid vastulause tagasi lükanud vastulausete
osakonna otsuse kohta olid põhjendatud. Seega on asjakohatu ühtlustamisameti väide, mille kohaselt tema arvates on otsus,
millega vastulause tagasi lükati, ilmselgelt õige. Otsusel, millega jäetakse kaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata,
on vaieldamatult teistsugune sisu kui sisulisel lahendil. Pealegi ei saa Üldkohus otseselt kontrollida vastulausete osakonna
otsuse õiguspärasust ja seega kontrollida apellatsioonikojas käsitlemata jäänud argumente, selleks et teha kindlaks, kas apellatsioonikoja
poolne menetlusnormide rikkumine võis mõjutada vastulause lõplikku tagasilükkamist (vt selle kohta Üldkohtu 25. märtsi 2009. aasta
otsus kohtuasjas T‑402/07: Kaul
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Bayer (ARCOL), EKL 2009, lk II‑737, punktid 47 ja 49).
Järelikult tuleb käesoleva väitega nõustuda osas, milles see puudutab vaidlustatud otsust, ilma et oleks vaja kontrollida,
kas rikuti hageja kaitseõigusi, käsitletuna sõltumata ülalmainitud sätetest.
Tehtavate järelduste osas tuleb silmas pidada, et sisuliselt palub hageja Üldkohtul põhinõudena muuta vaidlustatud otsust
ning otsustada, et hageja kaebus on vastuvõetav, ning teise võimalusena tühistada kõnealune otsus.
Kuid isegi kui muutmispädevus annaks Üldkohtule võimaluse teha apellatsioonikoja otsusega võrreldes vastupidine otsus, ei
saa ta käesolevas asjas heastada viimase poolt toime pandud rikkumist. Üldkohus ei saa nimelt õiguspäraselt paluda hagejat
esitada täiendavaid argumente ja tõendeid vastulause toetuseks esitatud varasema siseriikliku õiguse talle loovutamise kohta
ega saa otsustada neid uusi asjaolusid silmas pidades apellatsioonikojale esitatud kaebuse vastuvõetavuse üle (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 13. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑29/05 P: Siseturu Ühtlustamise Amet
vs
. Kaul, EKL 2007, lk I‑2213, punkt 54, ja Üldkohtu 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑128/01: DaimlerChrysler
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2003, lk II‑701, punkt 18). Neil asjaoludel tuleb vaidlustatud otsus tühistada ning selle
muutmise nõue rahuldamata jätta, ilma et oleks vaja käsitleda hageja neljandat väidet.

Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool
on seda nõudnud. Käesolevas asjas on kohtuotsus tehtud suuremas osas ühtlustamisameti kahjuks, ent kuna hageja ei ole kohtukulude
hüvitamist nõudnud, tuleb kummagi poole kohtukulud jätta nende endi kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda)
otsustab:
1.
Tühistada Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) esimese apellatsioonikoja 21. jaanuari 2009. aasta
otsus (asi R 551/2008-1).
2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Jätta poolte kohtukulud nende endi kanda.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 24. novembril 2010 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.