CELEX: 61983CJ0294
Prasība atcelt tiesību aktu
Informatīvā kampaņa Eiropas Parlamenta vēlēšanām

Ar
prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1983. gada
28. decembrī, zaļo partija “
Les Verts
–
Parti écologiste
”
– bezpeļņas organizācija, kuras mītne atrodas Parīzē un kuras
dibināšana reģistrēta policijas prefektūrā 1980. gada
3. martā, atbilstoši EEK līguma 173. panta otrajai daļai cēla
prasību atcelt Eiropas Parlamenta prezidija 1982. gada
12. oktobra lēmumu par Eiropas Kopienu vispārējā budžeta
3708. pozīcijā noteikto apropriāciju sadali un Eiropas Parlamenta
paplašinātā prezidija 1983. gada 29. oktobra lēmumu, ar ko
pieņem noteikumus, kuri reglamentē apropriāciju izlietojumu tādu
izdevumu atmaksai, kas radušies politiskām grupām, kuras piedalījušās
1984. gada Eiropas vēlēšanās.
Budžeta
3708. pozīcija tika ierakstīta Eiropas Kopienu vispārējā budžetā
1982., 1983. un 1984. finanšu gadam, iedaļā, kas attiecas uz
Eiropas Parlamentu, 3. sadaļā, kas attiecas uz izdevumiem, kuri
rodas, iestādei veicot īpašas funkcijas (OV 1982, L 31, 114. lpp.;
OV 1983, L 19, 112. lpp.; OV 1984, L 12, 132. lpp.). Minētā
pozīcija paredz ieguldījumu izmaksās, kas rodas, gatavojoties nākamajām
Eiropas vēlēšanām. Piezīmes par minēto pozīciju 1982. un
1983. gada budžetā ir vienādas. Ir noteikts, ka “šai apropriācijai
ir jāsedz ieguldījumi izmaksās, kas radušās, gatavojoties
1984. gada otro tiešo vēlēšanu informatīvajai kampaņai”, un
“Eiropas Parlamenta prezidijs izstrādās nosacījumus attiecībā uz šiem
izdevumiem”. Piezīme, kas ietverta 1984. gada budžetā, noteic, ka
šis ieguldījums tiks veikts “saskaņā ar Prezidija 1982. gada
12. oktobra lēmumu”. Šīs pozīcijas izpildei kopumā tika piešķirti
43 miljoni ECU.
Prezidijs,
kura sastāvā ir Parlamenta priekšsēdētājs un divpadsmit priekšsēdētāja
vietnieki, 1982. gada 12. oktobrī pēc frakciju priekšsēdētāju
ierosinājuma pieņēma lēmumu par 3708. pozīcijā minēto apropriāciju
sadali (turpmāk tekstā – “1982. gada lēmums”). Šajā saistībā
Prezidijs rīkoja sēdi, kurā piedalījās frakciju priekšsēdētāji un
ārpusfrakciju locekļi. Frakcija, kas veic tehnisko koordināciju, iebilda
pret principu, saskaņā ar kuru frakcijām vēlēšanu kampaņai piešķir
līdzekļus.
Minētais
lēmums, kas netika publicēts, paredzēja, ka 3708. pozīcijā minētās
Eiropas Parlamenta apropriācijas katru gadu jāsadala starp frakciju un
ārpusfrakciju locekļiem, kā arī daļa jāpiešķir 1984. gada rezervju
fondam. Šai sadalei bija jānotiek šādi: a) katrai no septiņām frakcijām
piešķir vienotu likmi, kas ir 1 % no kopējā apropriāciju daudzuma,
b) turklāt katrs frakcijas loceklis saņem 1/434 daļu no kopējā
apropriāciju daudzuma, kas atlicis pēc vienotās likmes atskaitīšanas, c)
arī katrs ārpusfrakciju loceklis saņem 1/434 daļu no kopējā
apropriāciju daudzuma, kas atlicis pēc vienotās likmes atskaitīšanas, d)
kopējais apropriāciju daudzums, kas piešķirts frakcijām un
ārpusfrakciju locekļiem, saskaņā ar noteikumiem, kas izklāstīti
b) un c) apakšpunktā, nedrīkst būt lielāks par 62 % no
3708. pozīcijā minēto apropriāciju kopapjoma, un e) katru gadu
31 % no 3708. pozīcijā minēto apropriāciju kopapjoma jāatvēl
rezervju fondam. Bija noteikts, ka rezervju fonds tiek sadalīts starp
visām frakcijām proporcionāli to balsu skaitam, kuras visas frakcijas,
kas 1984. gada vēlēšanās dalībvalstī, kurā tiek izvirzīti tās
kandidāti, iegūst vairāk nekā 5 % derīgu balsu vai vairāk nekā
1 % derīgu balsu vismaz trijās dalībvalstīs, kurās izvirzīti tās
kandidāti (turpmāk tekstā – “1 % klauzula”). Visbeidzot, tika
noteikts, ka par sīkāku rezervju fonda sadales kārtību lems vēlāk.
Eiropas
Parlamenta prezidijs 1982. gada 12. oktobrī, rīkojot sēdi
tādos pašos apstākļos, pieņēma arī noteikumus, kas reglamentē, kā
frakcijas var izlietot finanšu līdzekļus, kuri piešķirti 1984. gada
Eiropas priekšvēlēšanu informatīvajai kampaņai (turpmāk tekstā –
“1982. gada noteikumi par līdzekļu izmantošanu”). Šie noteikumi,
kas nav publicēti, atbilst ieteikumiem, ko sniegusi darba grupa, kuras
sastāvā bija politisko frakciju priekšsēdētāji un kuras priekšsēdētājs
bija Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs.
Attiecībā
uz līdzekļu izlietojumu noteikumi ir šādi: frakcijām piešķirtie
līdzekļi izmantojami tikai tādu darbību finansēšanai, kas ir tieši
saistītas ar 1984. gada vēlēšanu reklāmas kampaņas sagatavošanu un
īstenošanu. Kopējie administratīvie izdevumi (it īpaši algas pagaidu
darbiniekiem, biroju telpu īre, galvenais biroja aprīkojums un
telekomunikāciju izmaksas un izdevumi) nedrīkst būt lielāki par
25 % no piešķirtajiem līdzekļiem. Piešķirtos līdzekļus nedrīkst
izmantot nekustamā īpašuma vai biroja mēbeļu iegādei. Frakcijām
piešķirtie līdzekļi jānogulda atsevišķos, īpaši šim nolūkam atvērtos
bankas kontos.
Frakciju
priekšsēdētāji ir atbildīgi par to, lai līdzekļi tiktu izlietoti
mērķiem, kas atbilst pieņemtajiem noteikumiem. Pārskats par līdzekļu
izlietojumu nobeigumā jāiesniedz citām kontroles iestādēm, kas ir
atbildīgas par Eiropas Parlamenta līdzekļu revīziju.
Attiecībā
uz uzskaites ierakstiem noteikumi paredz, ka jābūt atsevišķiem
pārskatiem papildus tiem, kuros reģistrē ieņēmumus un izdevumus, kas
attiecas uz citām frakciju darbībām. Frakcijām jāievieš grāmatvedības
sistēmas, kas atbilst noteiktām prasībām. Šīm sistēmām jānošķir trīs
veidu izdevumi (administratīvie izdevumi, sanāksmju izdevumi,
publikāciju un reklāmas izdevumi), tos papildus iedalot par katru
projektu. Katru gadu, sākot no dienas, kad līdzekļus pirmo reizi
pārskaita frakcijām, tām ir jāpublicē ziņojums par to izlietojumu
noteiktajā laika posmā (maksājumi, saistības, rezervju fondi). Šis
ziņojums jānosūta Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam un Budžeta
kontroles komitejas priekšsēdētājam.
Nodaļā
“neizlietotu līdzekļu atmaksa” ir noteikts, ka piešķirtos līdzekļus,
lai segtu maksājumus, var izlietot ne vēlāk kā 40 dienas pirms
vēlēšanu dienas, ar nosacījumu, ka maksājumu faktiski veic ne vēlāk kā
40 dienas pēc vēlēšanu dienas. Jebkādi naudas līdzekļi, kas
izmaksāti, neievērojot abus iepriekš minētos nosacījumus, ir jāatmaksā
Eiropas Parlamentam trīs mēnešu laikā, sākot no vēlēšanu dienas.
Vajadzības gadījumā Eiropas Parlaments var atgūt naudas līdzekļus, kurus
tam ir parādā, attiecīgo summu atskaitot no apropriācijām, kas
frakcijām atvēlētas saskaņā ar 3706. pozīciju (citas politiskās
darbības).
Paplašinātais
prezidijs, kura sastāvā ir Prezidijs un frakciju priekšsēdētāji,
1983. gada 29. oktobrī pieņēma “noteikumus, kas reglamentē
apropriāciju izlietojumu tādu izdevumu atmaksai, kas radušies frakcijām,
kuras piedalījušās 1984. gada Eiropas vēlēšanās” (OV C 293,
1. lpp.; turpmāk tekstā – “1983. gada noteikumi”).
Kā
noteikts 1982. gada lēmumā, minētie noteikumi paredzēja, kā
jāsadala 31 % lielais rezervju fonds. Nosacījumi par minimālo balsu
skaitu, kāds frakcijām jāiegūst, lai saņemtu daļu no līdzekļiem, ir
tādi paši kā 1982. gada lēmumā izklāstītie. Ar 1983. gada
noteikumiem tika papildināts, ka frakcijām, kas vēlas izmantot 1 %
klauzulu, ne vēlāk kā 40 dienas pirms vēlēšanām Eiropas Parlamenta
ģenerālsekretāram jāiesniedz paziņojums par piederību. Noteikumos bija
ietvertas arī dažādas normas attiecībā uz līdzekļu piešķiršanu.
Partijām, sarakstiem vai savienībām, kuras ir pārstāvētas Eiropas
Parlamentā, līdzekļi tiek piešķirti to frakcijām un ārpusfrakciju
locekļiem, sākot no pirmās sēdes pēc vēlēšanām. Attiecībā uz partijām,
sarakstiem vai savienībām, kuras nav pārstāvētas Eiropas Parlamentā, ir
noteikts, ka:
–        pieteikumi
par atmaksu kopā ar visiem attiecīgajiem dokumentiem jāiesniedz Eiropas
Parlamenta ģenerālsekretāram 90 dienu laikā pēc vēlēšanu rezultātu
publicēšanas attiecīgajā dalībvalstī;
–        laika
posms, kurā radušos izdevumus var uzskatīt par tādiem, kas attiecināmi
uz 1984. gada vēlēšanām, ir no 1983. gada 1. janvāra līdz
brīdim, kad aizritējušas 40 dienas no 1984. gada vēlēšanām;
–        pieteikumiem
jāpievieno finanšu atskaites, kas apstiprina, ka attiecīgā summa
izlietota Eiropas Parlamenta vēlēšanām;
–        iepriekš
minētie kritēriji, kas ir piemērojami frakciju izdevumiem, attiecas arī
uz to frakciju izdevumiem, kas nav pārstāvētas Eiropas Parlamentā.
Organizācija,
kas iesniegusi prasības pieteikumu, izvirza septiņus pamatus, lai
pamatotu savu prasību:
1)      kompetences neesamība;
2)      līgumu
pārkāpums, īpaši EEK līguma 138. panta un Akta par Asamblejas
pārstāvju vispārējām tiešām vēlēšanām 7. panta 2. punkta un
13. panta pārkāpums;
3)      tā
vispārējā principa pārkāpums, kurš noteic, ka visi pilsoņi ir
vienlīdzīgi Vēlēšanu likuma priekšā;
4)      EEK līguma 85. un nākamo pantu pārkāpums;
5)      Francijas
Konstitūcijas pārkāpums, neievērojot principu, kas noteic, ka pilsoņi
ir vienlīdzīgi likuma priekšā;
6)      iebilde
par nelikumību un nepiemērojamību tiktāl, ciktāl balss, ko budžetam
veltītās apspriedes laikā nodevis Francijas ministrs Eiropas Kopienu
Padomē, ir nelikumīga un tādējādi nelikumīga ir arī Padomes apspriede un
turpmākās darbības saistībā ar budžeta procedūru, un
7)      pilnvaru
nepareiza izmantošana tiktāl, ciktāl Eiropas Parlamenta prezidijs
3708. pozīcijā paredzētās apropriācijas izmantojis, lai nodrošinātu
1979. gadā ievēlēto Eiropas Parlamenta locekļu atkārtotu
ievēlēšanu.

Par prasības pieņemamību

1.     Par partijas “Les Verts – Confédération écologiste – Parti écologiste” tiesībām celt prasību
Beidzoties
rakstveida procesam, tika konstatēts, ka ar 1984. gada
29. marta nolīgumu organizācija, kas iesniegusi prasības pieteikumu
– “
Les Verts – Parti écologiste
”, un cita organizācija, kuras nosaukums ir “
Les Verts – Confédération écologiste
”, bija nolēmušas apvienoties, lai izveidotu jaunu organizāciju ar nosaukumu “
Les Verts – Confédération écologiste – Parti écologiste
”.
Šī organizācija tika reģistrēta Parīzes Policijas prefektūrā
1984. gada 20. jūnijā (1984. gada 8. novembra
JORF
,
NC
, 10241. lpp., ieraksts, ar ko nomaina un atceļ ierakstus, kas ietverti 1984. gada 25. jūlija
JORF
,
NC
172, 6604. un 6608. lpp.). Šī jaunā organizācija pēc tam, kad
1984. gada 28. aprīlī bija iesniegusi deklarāciju par
piederību, kas minēta 1983. gada noteikumu 4. pantā,
1984. gada jūnija Eiropas vēlēšanām izveidoja sarakstu “
Les Verts – Europe Écologie
”.
Tā ar 1984. gada 23. jūlija vēstuli saskaņā ar iepriekš
minētajiem noteikumiem iesniedza Eiropas Parlamenta ģenerālsekretāram
pieteikumu par izdevumu atmaksu. Pamatojoties uz šo pieteikumu, partija
saņēma naudas summu, kas bija ECU 82 958 un tika aprēķināta,
katrai no 680 080 iegūtajām balsīm piemērojot finansējuma
koeficientu 0,1206596.
Ņemot
vērā šos jaunos faktorus, Eiropas Parlaments, pirmkārt, apgalvoja, ka
organizācija, kas iesniegusi prasības pieteikumu – “
Les Verts – Parti écologiste
”,
likvidēšanās dēļ ir zaudējusi tiesības uzsākt šo tiesvedību un ka
noteikums par to, ka tai joprojām ir juridiskas personas statuss tās
likvidēšanās mērķim, nevar tikt piemērots šai tiesvedībai, jo tā ir
nodota jaunajai organizācijai. Nenoliedzot, ka jaunā organizācija “
Les Verts – Confédération écologiste – Parti écologiste
”
varētu turpināt tiesvedību, ko uzsākusi organizācija, kura iesniegusi
prasības pieteikumu, Eiropas Parlaments cenšas pierādīt, ka tiesvedība
jāturpina Tiesas noteiktajā termiņā un ka tas noteikti jādara jaunās
organizācijas struktūrām, kurām saskaņā ar organizācijas noteikumiem ir
piešķirtas šādas pilnvaras. Tā kā Eiropas Parlaments uzskata, ka
pēdējais nosacījums nav ievērots, tas apgalvo, ka Tiesai prasība
jānoraida.
Pirmkārt,
jāuzsver, ka saskaņā ar 1984. gada 29. marta nolīgumu to divu
organizāciju likvidēšana, no kurām viena ir organizācija, kas
iesniegusi prasības pieteikumu, notika tādēļ, lai tās apvienotos un
izveidotu jaunu organizāciju. Sākotnējo organizāciju likvidēšana,
apvienošana un jaunās organizācijas veidošana tādējādi notika, noslēdzot
vienotu aktu; tātad ir gan tiesiska, gan laicīga pēctecība starp
organizāciju, kas iesniegusi prasības pieteikumu, un jauno organizāciju,
un jaunā organizācija ir ieguvusi iepriekšējās organizācijas tiesības
un pienākumus.
Otrkārt,
apvienošanās nolīgums skaidri noteic, ka uzsāktā tiesvedība, īpaši tā,
kas uzsākta Tiesā, “jāturpina ar tiem pašiem noteikumiem” un “saskaņā ar
to pašu kārtību”.
Treškārt,
Eiropas Parlaments mutvārdu procesa laikā atsaucās uz lēmumu, ko
1985. gada 16. un 17. februārī pieņēma jaunās
organizācijas Starpreģionālā nacionālā padome. Saskaņā ar šo lēmumu, kas
pēc jaunās organizācijas ieteikuma tika nolasīts tiesas sēdē,
Starpreģionālā nacionālā padome, kas ir organizācija, kurai saskaņā ar
organizācijas noteikumiem ir tiesības ierosināt lietu, skaidri nolēma,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta vilcināšanos, turpināt organizācijas “
Les Verts
–
Parti écologiste
” uzsākto tiesvedību.
Šajos
apstākļos nevar būt šaubu par jaunās organizācijas nodomu turpināt
tiesvedību, ko uzsāka viena no organizācijām, no kurām tā tika
izveidota, un kas skaidri tika tai uzticēta, savukārt Eiropas Parlamenta
pretējie prasījumi ir jānoraida.
Kaut
gan Eiropas Parlaments nav izvirzījis nevienu pamatu par nepieņemamību,
kas pamatojas uz Līguma 173. pantā izklāstītajiem nosacījumiem,
Tiesai pēc pašas ierosmes ir jāpārbauda, vai šie nosacījumi ir ievēroti.
Šajā gadījumā ir jāpieņem skaidrs lēmums par šādiem jautājumiem: vai
Tiesa ir kompetenta izskatīt prasību, kas celta saskaņā ar Līguma
173. pantu, atcelt Eiropas Parlamenta pieņemtu tiesību aktu? Vai
1982. gada lēmums un 1983. gada noteikumi ir tiesību akti, kas
paredzēti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām? Vai
minētie tiesību akti tieši un individuāli skar organizāciju, kas
iesniegusi prasības pieteikumu, Līguma 173. panta otrās daļas
izpratnē?

2.     Par
Tiesas kompetenci izskatīt saskaņā ar Līguma 173. pantu celtu
prasību atcelt Eiropas Parlamenta pieņemtu tiesību aktu
Vispirms
jāievēro, ka 1982. gada lēmumu un 1983. gada noteikumus
pieņēma Eiropas Parlamenta struktūras un tāpēc tie jāuzskata par Eiropas
Parlamenta pieņemtiem tiesību aktiem.
Organizācija,
kas iesniegusi prasības pieteikumu, uzskata, ka, ņemot vērā Līguma
164. panta noteikumus, Tiesas pilnvaras pārbaudīt iestāžu pieņemto
tiesību aktu likumību, kas Tiesai piešķirtas saskaņā ar Līguma
173. pantu, nevar attiecināt tikai uz Padomes un Komisijas
pieņemtiem tiesību aktiem, nepārkāpjot taisnīguma principu.
Eiropas
Parlaments arī uzskata, ka saskaņā ar Tiesas kā tiesiskuma
nodrošināšanas iestādes vispārējo uzdevumu, kā tas noteikts Līguma
164. pantā, Tiesa var pārbaudīt arī to tiesību aktu likumību, kurus
nav pieņēmusi Padome vai Komisija. Parlamenta viedoklis ir tāds, ka
Līguma 173. pantā minēto iespējamo atbildētāju uzskaitījums nav
pilnīgs. Eiropas Parlaments neapstrīd, ka tādās jomās kā budžets un ar
tiešo vēlēšanu organizēšanu saistītie jautājumi, kurās tam ar līgumu
grozījumiem piešķirtas plašākas pilnvaras un kurās tas pats var pieņemt
tiesību aktus, uz to attiecas Tiesas kontrole. Eiropas Parlaments tieši
izmanto savas tiesības gadījumā, kad apropriācijas ir piešķirtas, veicot
ieguldījumu otro tiešo vēlēšanu reklāmas kampaņā. Tāpēc Eiropas
Parlaments nevēlas, lai Tiesas kontrole netiktu attiecināta uz tiesību
aktiem, ko tas pieņem minētajā jomā. Tomēr tas uzskata, ka tad, ja
Līguma 173. pants ir jāinterpretē plaši, proti, tā, ka tas paredz,
ka par Parlamenta pieņemtajiem tiesību aktiem var celt prasību tos
atcelt, tad tam vajadzētu būt tiesībām celt šādu prasību arī par Padomes
un Komisijas pieņemtajiem tiesību aktiem.
Šajā
ziņā vispirms jāuzsver, ka Eiropas Ekonomikas kopiena pamatojas uz
tiesiskumu, jo ne šīs kopienas dalībvalstis, ne iestādes nevar
izvairīties no tā, ka tiek uzraudzīta to pieņemto tiesību aktu
atbilstība galvenajai konstitucionālajai hartai – Līgumam. Īpaši tā
173. un 184. pantā, no vienas puses, un 177. pantā, no
otras, ir noteikts, ka ar Līgumu izveido pilnīgu tiesību aizsardzības
līdzekļu un procedūru sistēmu, kura paredzēta, lai Tiesai ļautu
kontrolēt iestāžu pieņemto tiesību aktu likumību. Tādējādi fiziskas un
juridiskas personas ir aizsargātas pret iespējamību, ka tām varētu
piemērot vispārpiemērojamus tiesību aktus, kurus tās nevar tieši
apstrīdēt Tiesā, jo to liedz īpašie nosacījumi par pieņemamību, kas
izklāstīti Līguma 173. panta otrajā daļā. Ja Kopienas iestādes ir
atbildīgas par šādu tiesību aktu administratīvo piemērošanu, fiziskas
vai juridiskas personas var celt Tiesā tiešu prasību par tādiem tiesību
aktiem, kas paredz šo piemērošanu un kuri tām adresēti vai kuri tās skar
tieši un individuāli, un, atbalstot šādu prasību, minētās personas var
atsaukties uz tā vispārīgā tiesību akta nelikumību, uz kuru šie tiesību
akti pamatojas. Ja šāda īstenošana ir jāveic valsts iestādēm, minētās
personas var vērsties valsts tiesās ar prasību sakarā ar
vispārpiemērojamu tiesību aktu spēkā neesamību un tādējādi rosināt
valsts tiesas vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Atšķirībā
no Līguma 177. panta, kas attiecas uz iestāžu izdotajiem tiesību
aktiem, tos nekonkretizējot, Līguma 173. pants patiešām min tikai
Padomes un Komisijas izdotos tiesību aktus. Tomēr vispārējā Līguma
sistēma ir paredzēta, lai nodrošinātu, ka ir iespējams celt tiešu
prasību par “visiem iestāžu pieņemtajiem tiesību aktiem, kas paredzēti,
lai radītu tiesiskas sekas”, kā Tiesa to jau ir uzsvērusi savā
1971. gada 31. marta spriedumā lietā 22/70 Komisija/Padome (
Recueil
,
263. lpp.). Eiropas Parlaments nav skaidri minēts starp tām
iestādēm, kuru pieņemtos tiesību aktus var apstrīdēt, jo EEK līgums
sākotnējā redakcijā tam piešķīris tikai padomdevēja un politiskās
kontroles pilnvaras, nevis pilnvaras pieņemt tiesību aktus, kas
paredzēti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām.
Eiropas Ogļu un tērauda kopienas (EOTK) dibināšanas līguma
38. pantā ir norādīts, ka gadījumos, kad Parlamentam sākotnēji
bijušas piešķirtas pilnvaras pieņemt saistošus tiesību aktus, kā tas ir
gadījumā, kas minēts šī līguma 95. panta ceturtās daļas pēdējā
teikumā, par tā pieņemtajiem tiesību aktiem principā varēja celt prasību
tos atcelt.
Lai
gan saskaņā ar EOTK līgumu uz prasībām atcelt iestāžu pieņemtos tiesību
aktus attiecas divi atsevišķi noteikumi, uz tām attiecas tikai EEK
līguma 173. pants, kas tāpēc ir vispārējas piemērojamības norma.
Līguma 173. panta interpretācija, neattiecinot uz Eiropas
Parlamenta pieņemtajiem tiesību aktiem iespēju tos apstrīdēt, radītu
sekas, kas būtu pretrunā gan ar 164. pantā pausto Līguma garu, gan
tā sistēmu. Eiropas Parlamenta EEK līguma kontekstā pieņemtie tiesību
akti varētu ierobežot dalībvalstu vai citu iestāžu pilnvaras vai arī
pārsniegt Parlamenta pilnvarām noteiktās robežas, nedodot iespēju
vērsties Tiesā ar prasību tos pārskatīt. Tāpēc ir jāsecina, ka prasību
atcelt tiesību aktu drīkst celt par tādiem Eiropas Parlamenta pieņemtiem
tiesību aktiem, kas paredzēti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz
trešām personām.
Tālāk
ir jāapsver, vai 1982. gada lēmums un 1983. gada noteikumi ir
tiesību akti, kas paredzēti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz
trešām personām.

3.     Jautājums
par to, vai 1982. gada lēmums un 1983. gada noteikumi ir
tiesību akti, kas paredzēti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz
trešām personām
Abi
apstrīdētie tiesību akti attiecas uz to apropriāciju sadalījumu, kuras
ietvertas Eiropas Parlamenta budžetā, lai segtu sagatavošanās izmaksas
1984. gada Eiropas vēlēšanām. Tie attiecas uz šo apropriāciju
piešķiršanu trešām personām, lai tās varētu segt izmaksas, kas saistītas
ar darbībām, kuras notiek ārpus Eiropas Parlamenta. Šajā ziņā minētie
tiesību akti reglamentē tiesības un pienākumus gan frakcijām, kas bija
pārstāvētas Eiropas Parlamentā jau 1979. gadā, gan frakcijām, kas
gatavojās piedalīties 1984. gada vēlēšanās. Tajos ir noteikts to
apropriāciju īpatsvars, kāds jāsaņem katrai frakcijai, pamatojoties vai
nu uz 1979. gadā iegūto vietu skaitu, vai 1984. gadā iegūto
balsu skaitu. Tādēļ attiecīgie tiesību akti bija paredzēti, lai radītu
tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām, un tādējādi tie var būt
prasības priekšmets saskaņā ar Līguma 173. pantu.
Arguments,
ka saskaņā ar Līguma 206.a pantu Revīzijas palātai uzticētās
pārbaudes pilnvaras liedz Tiesai veikt jebkādu kontroli, ir jānoraida.
Revīzijas palātai ir tikai pilnvaras pārbaudīt izdevumu likumību,
atsaucoties uz budžetu un sekundāro tiesību aktu, ar kuru pamatoti
izdevumi (parasti dēvēts par galveno tiesību aktu). Tādēļ tās veiktā
pārbaude katrā ziņā ir atšķirīga no Tiesas kontroles, kas attiecas uz
galvenā tiesību akta likumību. Šajā lietā apstrīdētie tiesību akti
faktiski ir līdzvērtīgi galvenajam tiesību aktam tiktāl, ciktāl tie
principā paredz izdevumus un nosaka kārtību, saskaņā ar kuru šos
izdevumus drīkst radīt.

4.     Jautājums
par to, vai apstrīdētie tiesību akti tieši un individuāli skar
organizāciju, kas iesniegusi prasības pieteikumu, Līguma 173. panta
otrās daļas izpratnē
Organizācija,
kas iesniegusi prasības pieteikumu, uzsver, ka tai ir juridiskas
personas statuss un ka apstrīdētie lēmumi, ar ko piešķir atbalstu
konkurējošām frakcijām, bez šaubām, skar to tieši un individuāli.
Eiropas
Parlaments uzskata, ka, ņemot vērā Tiesas judikatūru šajā jautājumā,
prasības pieteikumu iesniegušās organizācijas prasība nav pieņemama.
Tomēr šajā ziņā rodas jautājums, vai plaša 173. panta pirmās daļas
interpretācija neietekmēs minētā panta otrās daļas interpretāciju. Šajā
ziņā Parlaments uzsver, ka organizācija, kas iesniegusi prasības
pieteikumu, nav parasta trešā persona, bet kā politiska partija tā
ierindojama starp privileģētiem prasītājiem un privātpersonām. Tas
uzskata, ka politisko partiju īpašais uzdevums ir jāņem vērā Kopienas
līmenī. Parlaments arī uzskata, ka to īpašais statuss attaisno to, kāpēc
tām saskaņā ar 173. panta otro daļu ir piešķirtas tiesības celt
prasību par tiesību aktiem, kas nosaka, saskaņā ar kādiem nosacījumiem
un kādā apjomā tām tiešo vēlēšanu gadījumā jāsaņem līdzekļi no Eiropas
Parlamenta, lai darītu to plašāk pazīstamu. Savā iebildumu rakstā
Eiropas Parlaments tāpēc secina, ka 1983. gada noteikumi politiskās
partijas skar tieši un individuāli.
Pirmkārt,
jāuzsver, ka apstrīdētie tiesību akti tieši skar organizāciju, kas
iesniegusi prasības pieteikumu. Tie ir pilnīgs tādu noteikumu kopums,
kas ir pašpietiekami un kas neparedz īstenošanas noteikumus, jo
apropriāciju daļas, kas piešķiramas katrai attiecīgajai frakcijai, ir
aprēķināmas automātiski, un tādējādi nav pieļaujama rīcības brīvība.
Ir
tikai jāpārbauda, vai organizāciju, kas iesniegusi prasības pieteikumu,
apstrīdētie tiesību akti skar individuāli.
Veicot
šo pārbaudi, galvenā uzmanība jāpievērš 1982. gada lēmumam. Ar šo
lēmumu tika apstiprināts princips, saskaņā ar kuru frakcijām piešķir
3708. pozīcijā minētās apropriācijas; tajā arī noteica, kāda
apropriāciju daļa ir jāmaksā 1979. gadā ievēlētās Asamblejas
frakcijām, kā arī tās ārpusfrakciju locekļiem (69 %) un kāda
apropriāciju daļa ir jāsadala starp visām frakcijām, kas piedalījās
1984. gada vēlēšanās, neatkarīgi no tā, vai tās bija pārstāvētas
1979. gadā ievēlētajā Asamblejā vai nē (31 %); visbeidzot, ar
šo lēmumu 69 % apropriāciju tika sadalīti starp frakcijām un
ārpusfrakciju locekļiem. 1983. gada noteikumi tikai apstiprināja
1982. gada lēmumu un papildināja to, nosakot formulu, kas
piemērojama, sadalot rezerves fondu – 31 %. Tāpēc tie jāuzskata par
sākotnējā lēmuma neatņemamu sastāvdaļu.
1982. gada
lēmums attiecas uz visām frakcijām, pat ja attieksme pret tām ir dažāda
atkarībā no tā, vai tās bija pārstāvētas 1979. gadā ievēlētajā
Asamblejā vai nē.
Šī
prasība attiecas uz situāciju, kādu Tiesa iepriekš nav izskatījusi. Tā
kā dažām frakcijām bija pārstāvji attiecīgajā iestādē, tās piedalījās tā
lēmuma pieņemšanā, kas attiecas gan uz to, kāda būs attieksme pret tām,
gan pret konkurējošām frakcijām, kas nebija pārstāvētas. Ņemot vērā šos
apstākļus un to, ka apstrīdētais tiesību akts attiecas uz publisko
līdzekļu piešķiršanu, lai sagatavotos vēlēšanām, un to, ka tiek
apgalvots, ka šie līdzekļi ir piešķirti nevienlīdzīgi, nevar uzskatīt,
ka tas individuāli skar tikai tās frakcijas, kuras bija pārstāvētas un
tāpēc bija identificējamas apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas dienā.
Šāda
interpretācija radītu nevienlīdzīgu tiesisko aizsardzību dažādām
frakcijām, kuras konkurē vienās vēlēšanās. Nepārstāvētās frakcijas
nevarētu novērst attiecīgo apropriāciju sadali pirms vēlēšanu kampaņas
sākuma, jo tās nevarētu celt prasību atzīt pamatlēmumu par nelikumīgu,
izņemot gadījumus, kad tiek atbalstīta prasība par individuāliem
lēmumiem par atteikšanos atmaksāt summas, kas ir lielākas nekā
paredzētās. Līdz ar to tās nevarētu celt Tiesā prasību atcelt tiesību
aktu pirms vēlēšanām vai saņemt Tiesas rīkojumu par apstrīdētā
pamatlēmuma piemērošanas apturēšanu saskaņā ar Līguma 185. pantu.
Tātad
jāsecina, ka organizāciju, kas iesniegusi prasības pieteikumu un kas
pastāvējusi laikā, kad tika pieņemts 1982. gada lēmums, un kas ir
varējusi izvirzīt kandidātus 1984. gada vēlēšanām, apstrīdētie
tiesību akti skar individuāli.
Ņemot vērā visus minētos apsvērumus, jāsecina, ka prasība ir pieņemama.

Par prasības būtību
Izvirzot
pirmos trīs pamatus, prasības pieteikumu iesniegusī organizācija
raksturo Eiropas Parlamenta noteikto shēmu kā shēmu vēlēšanu kampaņas
izdevumu atmaksai.
Ar
pirmo pamatu prasības pieteikumu iesniegusī organizācija apgalvo, ka
Līgums nenodrošina juridisko pamatu šādas shēmas pieņemšanai. Ar otro
pamatu tā lūdz Tiesu atzīt, ka jebkurā gadījumā uz šādu jautājumu
attiecas vienotas vēlēšanu procedūras princips, kas noteikts Līguma
138. panta 2. punktā, un ka tāpēc šā jautājuma izlemšana,
pamatojoties uz Akta par Asamblejas pārstāvju vispārējām tiešām
vēlēšanām 7. panta 2. punktu, ir valsts likumdevēju
kompetencē.
Visbeidzot,
ar prasības pieteikumu iesniegušās organizācijas trešo pamatu tiek
nosodīts, ka dažādām frakcijām nav sniegtas vienlīdzīgas iespējas, jo
frakcijām, kuras jau bija pārstāvētas 1979. gadā ievēlētajā
Parlamentā, 3708. pozīcijā minētās apropriācijas ir piešķirtas
divkārt. Pirmo reizi tās apropriācijas saņēma, kad tika sadalīti
69 % apropriāciju, kas bija rezervētas 1979. gadā ievēlētās
Asamblejas frakcijām un ārpusfrakciju locekļiem, un otro reizi tās
apropriācijas saņēma, kad tika sadalīts 31 % rezerves līdzekļu.
Tādējādi šīs frakcijas atradās ievērojami labvēlīgākā situācijā,
salīdzinot ar tām, kurām nebija pārstāvju 1979. gadā ievēlētajā
Asamblejā.
Eiropas
Parlaments atbild uzreiz uz abiem pirmajiem pamatiem. Tas uzskata, ka
tie ir pretrunīgi: jautājuma izlemšana vai nu ir Kopienas kompetencē,
vai arī nav, bet organizācija, kas iesniegusi prasības pieteikumu, nevar
vienlaikus izvirzīt abas šīs tēzes. Eiropas Parlaments īpaši uzsver, ka
minētā shēma netika izveidota, lai atmaksātu vēlēšanu kampaņas
izmaksas, bet lai veiktu ieguldījumu reklāmas kampaņā, kas paredzēta,
lai Parlaments kļūtu plašāk pazīstams vēlētājiem vēlēšanu laikā, kas
skaidri redzams, ņemot vērā gan piezīmes par 3708. pozīciju, gan
īstenošanas noteikumus. Eiropas Parlamenta piedalīšanās šādā reklāmas
kampaņā izriet no tā pilnvarām, ko Tiesa atzinusi savā 1983. gada
10. februāra spriedumā lietā 230/81 Luksemburga/Parlaments (
Recueil
,
255., 287. lpp.), proti, noteikt savu iekšējo organizāciju un
veikt “atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu savu procesu pienācīgu
darbību un norisi”. Tā kā shēma neattiecās uz vēlēšanu kampaņas izdevumu
atmaksu, pirmais un otrais pamats nav pamatots.
Eiropas
Parlaments tāpat apgalvo, ka arī trešais pamats ir jānoraida, jo dažādu
frakciju iespēju vienlīdzība nav ietekmēta. Attiecīgo noteikumu mērķis
ir ļaut efektīvi izplatīt informāciju, kas attiecas uz Parlamentu.
Frakcijas, kas bija pārstāvētas 1979. gadā ievēlētajā Asamblejā,
jau ir pierādījušas, ka tās ir iesaistījušās darbībās Eiropas
integrācijas veicināšanai. Tā kā šīs frakcijas ir lielākas, tās ir arī
vairāk pārstāvētas un tāpēc spējīgas izplatīt vairāk informācijas.
Parlaments apgalvo, ka tāpēc ir attaisnojami atvēlēt šīm frakcijām
lielākas naudas summas to reklāmas kampaņām. Tas uzskata, ka
apropriāciju sadale attiecībā uz 69 % iepriekšējam reklāmas
kampaņas finansējumam un 31 % turpmākajam finansējumam, kas
piešķirts visām frakcijām, kuras piedalījās vēlēšanās, ir lēmums, kas
atbilst tā politiskajai rīcības brīvībai. Parlamenta pārstāvis tiesas
sēdē vēlreiz uzsvēra, ka Prezidijs un tā paplašinātais sastāvs par
apropriāciju piešķiršanu lēmuši saskaņā ar formulu, kura izstrādāta,
protams, ņemot vērā, cik lielu ieguldījumu dažādās frakcijas varētu
sniegt politiskās integrācijas jēdziena izpratnes veicināšanā
dalībvalstu sabiedriskajā domā.
Vispirms
jāatgādina, ka Eiropas Parlaments atbilstīgi savām ar līgumiem
piešķirtajām pilnvarām noteikt savu iekšējo organizāciju ir tiesīgs
noteikt atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu iekšējo procesu pienācīgu
darbību un norisi, kā noteikts iepriekš minētajā 1983. gada
10. februāra spriedumā. Tomēr jāuzsver, ka uz izveidoto
finansēšanas shēmu iekšējās organizācijas noteikšanas pilnvaras
neattiektos, ja tiktu konstatēts, ka to nevar nošķirt no shēmas, kas
paredz vienotu atmaksas likmi vēlēšanu kampaņas izmaksām.
Lai
noteiktu, vai pirmie trīs pamati ir pamatoti, vispirms jānosaka ar
apstrīdētajiem tiesību aktiem izveidotās finansēšanas shēmas patiesā
būtība.
Pirmkārt,
jāuzsver, ka apstrīdētie tiesību akti ir mazākais neskaidri.
1982. gada lēmums tikai noteic, ka tas attiecas uz
3708. pozīcijā ietverto apropriāciju sadalījumu, bet iekšējā
memorandā, kurā šis lēmums apkopots, ir diezgan atklāti minēta vēlēšanu
kampaņas finansēšana. Arī 1983. gada noteikumos nav noteikts, vai
izdevumiem, ko piedāvā atmaksāt, ir jābūt radītiem, izplatot informāciju
par pašu Eiropas Parlamentu vai informāciju, kas attiecas uz nostāju,
kuru frakcijas pieņēmušas vai plāno pieņemt nākotnē.
Patiešām,
1982. gada noteikumi par līdzekļu izlietojumu noteica, ka
piešķirtos līdzekļus var izmantot tikai darbībām, kas saistītas ar
reklāmas kampaņu 1984. gada vēlēšanām. Lai nodrošinātu šā
nosacījuma ievērošanu, tika precizēts to izdevumu veids, kurus varētu
segt, un tika ieceltas personas, kuras bija atbildīgas par to, lai
līdzekļi tiktu pareizi izlietoti, kā arī tika pieprasīts veikt atsevišķu
uzskaiti, kurā būtu uzskaitīti dažādie izdevumu veidi, un pieprasīts
iesniegt ziņojumus par līdzekļu izlietojumu. Tādējādi Eiropas Parlaments
centās nodrošināt, ka frakcijām piešķirtie līdzekļi galvenokārt tiek
izmantoti, lai segtu izdevumus par sanāksmēm un publikācijām (brošūras,
reklāmas presē un afišas).
Tomēr
jāuzsver, ka ar šiem noteikumiem vien nepietiek, lai novērstu sniegtās
informācijas neskaidrību. Faktiski 1982. gada noteikumos tāpat kā
apstrīdētajos tiesību aktos nav izklāstīti nosacījumi, kas saistītu
līdzekļu piešķiršanu ar izplatītās informācijas veidu. Eiropas
Parlaments uzskata, ka kandidāti, sniedzot pārskatus par savām darbībām,
sniedza ieguldījumu pieejamā informācijā par to, kā parlamentārā
iestāde ir izpildījusi savu uzdevumu. Ir skaidrs, ka šāda veida reklāmas
kampaņā, ko Eiropas Parlaments uzskata par tādu, kas ļauj paust dažādus
viedokļus, informācija par Eiropas Parlamenta nozīmi un partiju
propaganda ir nešķirami faktori. Turklāt Eiropas Parlaments tiesas sēdē
atzina, ka tā locekļiem nav bijis iespējams stingri nošķirt vēlēšanu
ziņojumus no informācijas.
Visbeidzot,
jānorāda, ka frakcijām piešķirtos līdzekļus varēja tērēt vēlēšanu
kampaņas laikā. Tas ir skaidrs, pirmkārt, attiecībā uz naudas summām,
kuras izmaksāja no rezerves fonda, kas bija 31 %, un ko sadalīja
starp frakcijām, kuras piedalījās 1984. gada vēlēšanās. Izdevumi,
kurus varēja atmaksāt, bija tie izdevumi, kas radās saistībā ar
1984. gada Eiropas vēlēšanām laikā no 1983. gada
1. janvāra līdz brīdim, kad aizritējušas 40 dienas pēc
vēlēšanām. Tomēr tas tiklab attiecas arī uz 69 % apropriāciju, ko
katru gadu sadalīja starp 1979. gadā ievēlētās Asamblejas frakciju
un ārpusfrakciju locekļiem. Ņemot vērā 1982. gada noteikumus, ir
skaidrs, ka vienu trešdaļu no piešķirtā kopapjoma (mīnus vienotās likmes
daļa) bija paredzēts maksāt tikai pēc 1984. gada vēlēšanām.
Turklāt no 69 % kopējo apropriāciju piešķirtos līdzekļus varēja
izmantot, lai veidotu rezerves fondus un segtu maksājumu saistības
vēlākais 40 dienas pirms vēlēšanām, ar nosacījumu, ka attiecīgo
maksājumu faktiski veic ne vēlāk kā 40 dienas pēc vēlēšanām.
Ņemot
vērā šos apstākļus, jāsecina, ka izveidoto finansēšanas shēmu nevar
nošķirt no shēmas, kas nodrošina vienotu atmaksas likmi vēlēšanu
kampaņas izmaksām.
Otrkārt,
ir jākonstatē, vai, pieņemot apstrīdētos tiesību aktus, nav pārkāpts
1976. gada 20. septembra Akta par Asamblejas pārstāvju
vispārējām tiešām vēlēšanām 7. panta 2. punkts.
Saskaņā
ar minēto normu “līdz brīdim, kad stājas spēkā vienota vēlēšanu
procedūra, un atbilstīgi pārējiem šā Akta noteikumiem vēlēšanu procedūru
katrā dalībvalstī regulē šīs valsts tiesību normas”.
Vēlēšanu procedūras jēdziens minētās normas izpratnē
inter alia
ietver noteikumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu vēlēšanu procedūras
pareizu norisi un to, ka dažādiem kandidātiem tiek piešķirtas
vienlīdzīgas iespējas vēlēšanu kampaņas laikā. Noteikumi, ar ko izveido
shēmu vēlēšanu kampaņas izdevumu atmaksai, attiecas uz minēto
kategoriju.
Vēlēšanu
kampaņas laikā radušos izdevumu atmaksa nav jautājums, uz ko attiecas
1976. gada akts. Tātad, kā to pašlaik nosaka Kopienu tiesības,
shēmas izveidošana vēlēšanu kampaņas izdevumu atmaksai un sīki
izstrādātu noteikumu ieviešana tās īstenošanai ir dalībvalstu
kompetencē.
Tāpēc
pamats, ko izvirzījusi prasības pieteikumu iesniegusī organizācija un
ar ko ir apgalvots, ka ir pārkāpts 1976. gada akta 7. panta
2. punkts, ir jāpieņem. Minētā iemesla dēļ nav vajadzības spriest
par pārējiem izvirzītajiem pamatiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši
Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram
spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja
to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Prasītāja nav prasījusi piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus. Tāpēc, lai gan spriedums atbildētājam nav labvēlīgs, katrs
lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu Tiesa nospriež:
1)
atcelt
Eiropas Parlamenta prezidija 1982. gada 12. oktobra lēmumu
par Eiropas Kopienu vispārējā budžeta 3708. pozīcijā noteikto
apropriāciju sadali un Paplašinātā prezidija 1983. gada
29. oktobra noteikumus, kas reglamentē apropriāciju izlietojumu to
izdevumu atmaksai, kuri radušies frakcijām, kas piedalījušās
1984. gada vēlēšanās;
2)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Koopmans
Everling
Bahlmann
Joliet
Bosco
Due
Galmot
Kakouris
O´Higgins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1986. gada 23. aprīlī.
Sekretārs

Priekšsēdētāja p. i.
P. Heim

T. Koopmans

palātas priekšsēdētājs

*
Tiesvedības valoda – franču.