CELEX: 62004CJ0506
Įsisteigimo laisvė
Direktyva 98/5/EB
Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija
Registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygos
Išankstinis priimančiosios valstybės narės kalbų žinių patikrinimas
Teisės gynimo priemonė teisme pagal vidaus teisės nuostatas

Campbell ir Fell prieš Jungtinę Karalystę
,
série A
Nr. 80, § 78). Ši būtina laisvė nuo tokių išorinių veiksnių reikalauja tam tikrų garantijų, kaip antai teisėjų nepašalinamumas,
galinčių apsaugoti asmenį nuo tų, kuriuos jis turi teisti (šiuo klausimu žr. 1998 m. spalio 22 d. Sprendimo
Jokela ir Pitkäranta
, C‑9/97 ir C‑118/97, Rink. p. I‑6267, 20 punktą).
Antrasis, vidinis aspektas papildo nešališkumo sąvoką ir reikalauja laikytis vienodo požiūrio bylos šalių ir jų atitinkamų
interesų, susijusių su bylos dalyku, atžvilgiu. Šis aspektas reikalauja objektyvumo (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Abrahamsson ir Anderson
32 punktą) ir jokio suinteresuotumo bylos baigtimi nebuvimo, išskyrus, kad ginčas būtų išspręstas griežtai laikantis teisės
normų.
Ši būtinybė užtikrinti nepriklausomybę ir nešališkumą reikalauja, kad egzistuotų taisyklės, be kita ko, dėl teismo sudėties,
jo narių paskyrimo, kadencijos bei susilaikymo, nusišalinimo ir atšaukimo priežasčių, kad teisės subjektams nekiltų jokių
abejonių dėl to, jog šiam teismui nedaro įtakos išoriniai veiksniai, ir dėl jo neutralumo susikertančių interesų atžvilgiu
(žr. šiuo klausimu minėtų sprendimų
Dorsch Consult
36 punktą,
Köllensperger ir Atzwanger
20–23 punktus ir
De Coster
18–21 punktus; taip pat šiuo klausimu žr. 1984 m. spalio 26 d. Europos Žmogaus teisių teismo sprendimo
De Cubber prieš Belgiją
,
série A
Nr. 86, § 24).
Šiuo atveju Drausmės ir administracinę tarybą, kurios sudėtį nustato 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 24 straipsnis, sudaro
vien advokatai, kurie yra Liuksemburgo piliečiai, įrašyti į advokatų registro I sąrašą, t. y. advokatai, besiverčiantys advokato
praktika pagal Liuksemburgo profesinį vardą, išlaikę praktikos baigimo egzaminą ir išrinkti atitinkamuose Liuksemburgo ir
Dykircho advokatūrų visuotiniuose susirinkimuose.
Kalbant apie Apeliacinę drausmės ir administracinę tarybą, 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 28 straipsnio 2 dalies pakeitimas
2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 14 straipsniu suteikia dominuojantį vaidmenį ne teisėjams, o nariams asesoriams, kurie turi
būti įrašyti į tą patį sąrašą ir kuriuos siūlo kiekviena iš šio sprendimo ankstesniame punkte nurodytų Advokatų tarybų.
Todėl, kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 47 punkte, dėl Advokatų tarybos, kurios nariai pagal 1991 m. rugpjūčio
10 d. Įstatymo 16 straipsnį yra į advokatų registro I sąrašą įrašyti advokatai, sprendimų neįrašyti į sąrašą visų pirma sprendžia
organas, kurį išimtinai sudaro į tą patį sąrašą įrašyti advokatai, o apeliacine instancija – organas, kuriame tokie advokatai
sudaro daugumą.
Europos advokatas, kurį Advokatų taryba atsisakė įrašyti į advokatų registro IV sąrašą, turi pagrindą bijoti, kad, nelygu
atvejis, visi arba dauguma šių organų narių turi interesą, priešingą jo interesui, t. y. patvirtinti sprendimą, kuriuo neleidžiama
konkurentui, įgijusiam savo profesinę kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje, patekti į rinką, ir baimintis, kad bus pažeistas
vienodo požiūrio principas nagrinėjamų interesų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1989 m. birželio 22 d. Europos Žmogaus teisių
teismo sprendimą
Langborger prieš Švediją
,
série A
Nr. 155, § 35).
Todėl tokių organų, kokie aptariami pagrindinėje byloje, sudarymo taisyklės negali pakankamai užtikrinti jų nešališkumo.
Priešingai nei tvirtina Liuksemburgo advokatūra, šių sudarymo taisyklių vertinimo negali pakeisti 1991 m. rugpjūčio 10 d.
Įstatymo 29 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė pateikti kasacinį skundą dėl Apeliacinės drausmės ir administracinės tarybos
sprendimų.
Iš tikrųjų Direktyvos 98/5 9 straipsnis, nors ir nedraudžia iš pradžių skundą pateikti neteisminiam organui, bet ir nenumato,
kad suinteresuotasis asmuo gali kreiptis į teismą tik išnaudojęs kitas teisių gynimo priemones. Bet kuriuo atveju darant prielaidą,
kad nacionalinis įstatymas numato neteisminę teisių gynimo priemonę, minėtas 9 straipsnis reikalauja suteikti galimybę veiksmingai
ir per protingą terminą (pagal analogiją žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, nuo C‑250/99 P iki C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 180–205 ir
223–234 punktus) kreiptis į teismą Bendrijos teisės prasme, kurio jurisdikcijai priklauso spręsti ir fakto, ir teisės klausimus.
Taigi neatsižvelgiant į tai, ar išankstinis kreipimasis į neteisminius organus yra suderinamas su protingo termino reikalavimu,
Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės kasacinio teismo (
Cour de cassation
) jurisdikcija yra apribota tik teisės klausimų nagrinėjimu, konkrečiai kalbant, jis neturi visos jurisdikcijos (šiuo klausimu
žr. 1998 m. birželio 9 d. Europos Žmogaus teisių teismo sprendimą
Incal prieš Turkiją
, Sprendimų rinkinys 1998‑IV, p. 1547, § 72).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius du klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 98/5 9 straipsnis turi būti
aiškinamas kaip draudžiantis apskundimo procedūrą, kurią taikant sprendimas neįrašyti į sąrašą, kaip numatyta šios direktyvos
3 straipsnyje, visų pirma turi būti skundžiamas tik iš advokatų, besiverčiančių advokato praktika pagal priimančiosios valstybės
narės profesinį vardą, sudarytam organui, apeliacine tvarka – organui, kurio daugumą sudaro minėti advokatai, o kasacinį skundą
šios valstybės narės aukščiausiajai teisminei instancijai galima pateikti tik dėl teisės, o ne fakto klausimų.

Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, nacionalinis teismas klausia, ar (o atsakius teigiamai)
ir kokiomis aplinkybėmis Bendrijos teisė leidžia priimančiajai valstybei narei reikalauti, kad teisė nuolat verstis advokato
praktika toje valstybėje narėje pagal buveinės šalies profesinį vardą priklausytų nuo tos valstybės narės kalbos žinių patikrinimo.
Šiuo klausimu iš Direktyvos 98/5 šeštos konstatuojamosios dalies matyti, kad ja Bendrijos teisės aktų leidėjas, be kita ko,
siekė panaikinti nacionalinės teisės normų, reglamentuojančių registravimąsi kompetentingose institucijose, skirtumus, dėl
kurių atsiranda nelygybė ir kliūtys laisvam judėjimui (taip pat šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 7 d. Sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑168/98, Rink. p. I‑9131, 64 punktą).
Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 98/5 3 straipsnis numato, kad advokatas, pageidaujantis verstis praktika kitoje valstybėje
narėje nei ta, kurioje jis įgijo profesinę kvalifikaciją, registruojasi tos valstybės narės kompetentingoje institucijoje,
kuri turi jį įregistruoti pateikus „pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje“.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 64 punkte primintą Direktyvos 98/5 tikslą, reikia manyti, kaip mano ir Jungtinės Karalystės
vyriausybė bei Komisija, jog šios direktyvos 3 straipsnyje Bendrijos teisės aktų leidėjas visiškai suderino išankstines sąlygas,
kurias reikia įvykdyti norint naudotis direktyvos suteikta teise.
Todėl pažymėjimo, patvirtinančio registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, pateikimas priimančiosios
valstybės narės kompetentingai institucijai yra vienintelė sąlyga, kurią suinteresuotasis asmuo turi įvykdyti, kad būtų užregistruotas
ir galėtų verstis praktika šioje valstybėje pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą.
Tokią analizę patvirtina Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato
praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje įgyta kvalifikacija, pasiūlymo (KOM(94) 572 galutinis) aiškinamasis memorandumas,
kuriame komentuojant 3 straipsnį patikslinama, jog „registracija (priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje)
įsigalioja nuo to momento, kai pareiškėjas pateikia pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės kompetentingoje
valdžios institucijoje“. (Neoficialus vertimas)
Kaip jau yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas palengvinti pagrindinės įsisteigimo laisvės
įgyvendinimą konkrečiai migruojančių advokatų kategorijai, nenumatė išankstinio suinteresuotųjų asmenų žinių patikrinimo (žr.
minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
43 punktą).
Taigi Direktyva 98/5 neleidžia numatyti egzamino žodžiu, per kurį priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija
patikrina suinteresuotojo asmens kalbų žinias, kaip sąlygos Europos advokato registracijai šioje institucijoje.
Kaip pažymėjo G. J. Wilson, Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Komisija, išankstinio Europos advokato žinių, be kita ko, ir
kalbos žinių patikrinimo sistemos atsisakymas Direktyvoje 98/5 papildomas daugeliu taisyklių, kuriomis siekiama užtikrinti
tinkamą teisės subjektų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo lygį Bendrijoje (žr. minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
32 ir 33 punktus).
Todėl Direktyvos 98/5 4 straipsnyje numatytu reikalavimu Europos advokatams priimančiojoje valstybėje narėje verstis praktika
pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą siekiama, kaip nurodyta šios direktyvos devintoje konstatuojamojoje dalyje,
atskirti juos nuo advokatų, integruotų į šios valstybės narės profesiją, kad teisės subjektas būtų informuotas, jog profesionalas,
kuriam jis patiki savo gynybą, neįgijo profesinės kvalifikacijos šioje valstybėje narėje (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
34 punktą) ir nebūtinai turi pakankamų kalbos žinių dirbti su jo byla.
Kalbant apie kliento atstovavimą ir gynybą teismo procese, pagal Direktyvos 98/5 5 straipsnio 3 dalį valstybėms narėms leidžiama
nurodyti Europos advokatams, besiverčiantiems praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, dirbti arba kartu
su teisininku, kuris verčiasi advokato praktika atitinkamoje teisminėje institucijoje ir, jei būtina, atsakingo tai institucijai,
arba su „
avoué
“, besiverčiančiu praktika joje. Tokia galimybė leidžia papildyti galimas nepakankamas Europos advokato priimančiosios valstybės
narės teismuose vartojamų kalbų žinias.
Pagal Direktyvos 98/5 6 ir 7 straipsnius Europos advokatas privalo laikytis ne tik savo valstybės narės profesinės veiklos
ir etikos taisyklių, bet ir priimančiosios valstybės narės taisyklių, priešingu atveju jam gali būti skiriamos drausminės
nuobaudos ir kilti profesinė atsakomybė (žr. minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
36–41 punktus). Tarp advokatams taikomų etikos taisyklių paprastai yra, kaip numatyta Europos Sąjungos advokatūrų ir teisininkų
draugijos tarybos (CCBE) priimtame Etikos kodekse, pareiga, už kurios nesilaikymą skiriama drausminė nuobauda, nenagrinėti
bylų, kurios, kaip žino ar privalo žinoti teisininkai, nepatenka į jų kompetenciją, pavyzdžiui, dėl nepakankamo kalbos mokėjimo
(žr. minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
42 punktą). Iš tikrųjų Europos advokatui dialogui su klientais iš priimančiosios valstybės narės, valdžios institucijomis
ir profesinėmis įstaigomis, taip pat priimančiosios valstybės narės priimtų etikos taisyklių laikymuisi gali reikėti pakankamų
kalbos žinių arba kreiptis pagalbos, jeigu tų žinių nepakanka.
Reikia taip pat pažymėti, kaip tai padarė Komisija, kad vienas iš Direktyvos 98/5 tikslų, nurodytų jos penktoje konstatuojamojoje
dalyje yra „suteikiant galimybę teisininkams verstis nuolatine advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal jų
buveinės valstybėje vartojamą profesinį vardą, (patenkinti) teisinių paslaugų klientų (poreikius), kuriems dėl didėjančių
prekybos srautų, visų pirma nulemtų vidaus rinkos, yra reikalinga teisinė pagalba atliekant tarpvalstybinius sandorius, kuomet
dažnai reikia taikyti tarptautinę teisę, Bendrijos teisę ir vidaus teisę“. Tokiose tarptautinėse bylose, taip pat ir bylose,
kuriose reikia taikyti kitos valstybės narės nei priimančioji teisę, gali nereikėti tokio paties pastarosios valstybės narės
kalbų mokėjimo kaip bylose, kuriose taikoma šios valstybės narės teisė.
Galiausiai reikia pažymėti, kad Europos advokato prilyginimo priimančiosios valstybės narės advokatui, – o šį procesą, kaip
nurodoma keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje, ir siekia palengvinti Direktyva 98/5, – sąlyga, numatyta šios direktyvos
10 straipsnyje, reikalauja, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog efektyviai ir reguliariai ne trumpiau kaip trejus metus
praktikavo šios valstybės narės teisę arba, jei šis laikotarpis trumpesnis, įrodytų visas kitas šios teisės žinias, su ja
susijusį išsilavinimą ar profesinę patirtį. Tokia priemonė Europos advokatui, norinčiam integruotis į priimančiosios valstybės
narės profesiją, sudaro sąlygas išmokti šios valstybės narės kalbą ar kalbas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, jog Direktyvos 98/5 3 straipsnis turi
būti aiškinamas kaip draudžiantis numatyti sąlygą, kad advokatas registruojamas kitos valstybės narės nei ta, kurioje įgijo
savo profesinę kvalifikaciją, kompetentingoje institucijoje, kad galėtų verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą
profesinį vardą, tik iš anksto patikrinus, ar jis moka priimančiosios valstybės narės kalbas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/5/EB, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato
praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija, 9 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis
teisės gynimo priemonę, pagal kurią sprendimas neįrašyti į sąrašą, kaip numatyta šios direktyvos 3 straipsnyje, visų pirma
turi būti skundžiamas tik iš advokatų, besiverčiančių advokato praktika pagal priimančiosios valstybės narės profesinį vardą,
sudarytam organui, apeliacine tvarka – organui, kurio daugumą sudaro minėti advokatai, o kasacinį skundą šios valstybės narės
aukščiausiajai teisminei instancijai galima pateikti tik dėl teisės, o ne fakto klausimų.
2.
Direktyvos 98/5 3 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis numatyti sąlygą, kad advokatas registruojamas kitos valstybės
narės nei ta, kurioje įgijo savo profesinę kvalifikaciją, kompetentingoje institucijoje, kad galėtų verstis advokato praktika
pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, tik iš anksto patikrinus, ar jis moka priimančiosios valstybės narės kalbas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.