CELEX: 61990CJ0199
Destillation af vin
fremlæggelse af beviser
frist
gyldighed

1 Ved kendelse af 29. marts 1990, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 29. juni s.aa., har Tribunale civile di Roma i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af tre spoergsmaal vedroerende fortolkningen og gyldigheden af artikel 8 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2373/83 af 22. august 1983 om gennemfoerelsesbestemmelserne for destillation, som omhandlet i artikel 11 i forordning (EOEF) nr. 337/79, for produktionsaaret 1983/1984 (EFT L 232, s. 5), som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3501/83 af 12. december 1983 (EFT L 350, s. 5).
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag, som Italtrade SpA har anlagt mod Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (herefter benaevnt "AIMA"), det italienske interventionsorgan, der varetager gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik i Italien. Tvisten angaar inddragelse af beloeb, der var stillet som sikkerhed som et led i en forebyggende destillationsforanstaltning.
3 Raadets forordning (EOEF) nr. 2179/83 af 25. juli 1983 om fastsaettelse af generelle regler for destillation af vin og biprodukter fra vinfremstilling (EFT L 212, s. 1) indeholder i artikel 9, stk. 1, en bestemmelse om, at der til destilleriet eller producenten af vin til destillation kan udbetales et forskud paa stoetten, saafremt der over for interventionsorganet stilles sikkerhed. Ifoelge samme artikels stk. 2, frigives den stillede sikkerhed kun, saafremt der inden for frister, som skal fastsaettes, fremlaegges bevis for, at destillation er sket, og at opkoebsprisen er udbetalt til producenten inden for de fastsatte frister.
4 I artikel 8, stk. 2, i naevnte forordning nr. 2373/83 var det bestemt, at den stillede sikkerhed ville blive frigivet, hvis der senest den 31. oktober 1984 blev fremlagt bevis for, at vinen var blevet destilleret, og for, at opkoebsprisen for vinen var blevet betalt. Ved oversiddelse af denne frist kunne ved fremlaeggelse af de naevnte beviser inden den 1. februar 1985 80% af den stillede sikkerhed frigives, hvorimod de resterende 20% blev inddraget.
5 Ved naevnte forordning nr. 3501/83 blev datoerne den 31. oktober 1984 og den 1. februar 1985 aendret til henholdsvis den 31. december 1984 og den 1. april 1985.
6 Italtrade fremlagde bevis for udbetaling af opkoebsprisen til producenten kort efter den 1. april 1985, og AIMA inddrog derfor de beloeb, der var stillet i sikkerhed for de forskud, som Italtrade havde ansoegt om og faaet udbetalt.
7 AIMA' s beslutning om at inddrage sikkerheden er blevet indbragt for Tribunale civile di Roma, der har udsat sagen og anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
"1) Skal fristen ifoelge artikel 8 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2373/83, som opretholdt ved forordning (EOEF) nr. 3501/83, forstaas som en ufravigelig frist, hvis overskridelse ikke medfoerer en sanktion, men fortabelse af retten til at kraeve udbetaling af den stoette, der er fastsat for destillation af vin?
2) I tilfaelde af, at dette spoergsmaal besvares benaegtende, spoerges: Skal de i spoergsmaal 1) naevnte forordningsbestemmelser anses for ugyldige, fordi den fastsatte sanktion (tab af stoetten) udgoer en overtraedelse af proportionalitetsprincippet, eller fordi denne sanktion er alt for byrdefuld, naar henses til den begaaede lovovertraedelse (der har en rent formel karakter), eller endelig, fordi den med samme strenghed sanktionerer overtraedelser af forskellig grovhed (paa den ene side undladelse af at gennemfoere de afgoerende led i destillationsforanstaltningerne og paa den anden side blot forsinket fremlaeggelse af dokumentation som bevis for afviklingen af disse foranstaltninger)?
3) Saafremt et saadant misforhold antages at foreligge, spoerges det, om det under alle omstaendigheder er udelukket at statuere ugyldighed, idet de omtvistede bestemmelser fastsaetter en graduering af sanktionerne (inddragelse af 20% af stoettebeloebet eller hele stoettebeloebet) alt efter, hvor stor en forsinkelse der er tale om (overskridelse af fristudloebsdatoerne den 31.12.1984 eller den 31.3.1985)?"
8 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg til Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
9 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen og af den for den nationale ret verserende sag, der drejer sig om lovligheden af at tilbageholde beloeb, der er stillet som sikkerhed, at de spoergsmaal, Tribunale civile di Roma har forelagt Domstolen, skal forstaas saaledes, at der foerst og fremmest oenskes en afgoerelse af,
- om tabet af den sikkerhed, der er stillet i medfoer af artikel 8, stk. 2, i naevnte forordning nr. 2373/83 er en sanktion, og i bekraeftende fald
- om den naevnte bestemmelse er retmaessig efter proportionalitetsprincippet, naar henses dels til, hvor meget overskridelsen af fristen for at fremlaegge beviser er overskredet med, og dels til den i naevnte artikel 8, stk. 2, fastlagte graduering af sanktionen, alt efter hvor vaesentlig fristoverskridelsen er.
10 Vedroerende det foerste spoergsmaal bemaerkes, at det af Domstolens faste praksis fremgaar, at fortabelse af en sikkerhed, der har haft til formaal at garantere opfyldelsen af en bestemt forpligtelse, maa anses for en sanktion, der finder anvendelse, naar en erhvervsdrivende ikke inden for den fastsatte frist har fremlagt de foreskrevne beviser for, at den foranstaltning, han havde forpligtet sig til at gennemfoere, ogsaa virkelig er blevet gennemfoert (jf. herved navnlig dom af 18.11.1987, sag 137/85, Maizena, Sml. s. 4587, og dom af 12.7.1990, sag C-155/89, Philipp Brothers, Sml. I, s. 3265).
11 Det foerste spoergsmaal efter Domstolens ovenfor gengivne formulering maa derfor besvares saaledes, at fristerne ifoelge naevnte artikel 8 i forordning nr. 2373/83, som forlaenget ved forordning nr. 3501/83, er bindende frister, hvis overskridelse uden videre som sanktion medfoerer, at den stillede sikkerhed efter en konkret bedoemmelse fortabes helt eller delvis.
12 Ved besvarelsen af det andet spoergsmaal i Domstolens ovenfor gengivne formulering heraf bemaerkes, at det ved afgoerelsen af, om en EF-retlig bestemmelse er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, efter Domstolens praksis maa undersoeges, om de foranstaltninger, der ivaerksaettes til gennemfoerelse af denne bestemmelses formaal, er afpasset efter formaalets betydning, og om foranstaltningerne er noedvendige for at gennemfoere det (jf. fra Domstolens nyere praksis naevnte dom af 12.7.1990, Philipp Brothers, samt dom af 27.6.1990, sag C-118/89, Lingenfelser, Sml. I, s. 2637).
13 For saa vidt angaar den ordning, der er genstand for den praejudicielle anmodning, fremgaar formaalet med at fastsaette en bindende frist for at fremlaegge bevis for, at destillation er sket og opkoebsprisen udbetalt til producenten, af tyvende betragtning til naevnte forordning nr. 2179/83, hvorefter "... [det] boer ... fastsaettes, at indgivelse af ansoegninger samt udbetaling af stoette til destillerierne skal ske inden for visse frister, som skal fastsaettes". Fastsaettelsen af bindende frister ved artikel 8, stk. 2, i naevnte forordning nr. 2373/83 har saaledes til formaal at sikre en god forvaltning af forskudsordningen og overholdelse af princippet om ligebehandling af de erhvervsdrivende. Der bliver herved navnlig tale om at undgaa, at en erhvervsdrivende opnaar en uberettiget fordel ved at faa udbetalt et forskud, hvis retmaessighed ikke dokumenteres eller dokumenteres for sent (jf. naevnte dom af 12.7.1990, Philipp Brothers).
14 Ved afgoerelsen af, om reglen om fortabelse af den stillede sikkerhed ifoelge artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2373/83 er afpasset efter det saaledes beskrevne formaal og er noedvendig for at gennemfoere det, bemaerkes, at den indfoerte sanktion ikke har karakter af en fast sanktion, men at dens stoerrelse afhaenger af, hvor vaesentlig forsinkelsen er, og at sikkerheden kun fortabes fuldstaendigt, saafremt destilleriet endnu ikke efter udloebet af en lang frist, der begynder at loebe efter udloebet af en foerste frist, ved hvis udloeb sikkerheden delvis fortabes, har fremlagt de fornoedne beviser.
15 Paa baggrund heraf maa det fastslaas, at der ved artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2373/83 er indfoert en sanktionsordning, der er afpasset efter det tilstraebte formaal og ikke gaar videre end noedvendigt for at gennemfoere dette, hvorfor reglen maa anses for at vaere i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, hvis betydning i oevrigt er fremhaevet i tyvende betragtning til forordning nr. 2179/83.
16 Spoergsmaalet fra den nationale ret skal derfor besvares saaledes, at en samlet gennemgang af spoergsmaal 2 og 3 intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2373/83.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
17 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt den af Tribunale civile di Roma ved kendelse af 29. marts 1990, for ret:
1) Fristerne i artikel 8 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2373/83 af 22. august 1983 - om gennemfoerelsesbestemmelserne for destillation som omhandlet i artikel 11 i forordning (EOEF) nr. 337/79 for produktionsaaret 1983/1984 - der er forlaenget i henhold til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3501/83 af 12. december 1983 - er bindende frister, hvis overskridelse uden videre som sanktion medfoerer, at den stillede sikkerhed efter en konkret bedoemmelse fortabes helt eller delvis.
2) En samlet gennemgang af spoergsmaal 2 og 3 har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 2373/83.