CELEX: 62004CJ0213
Kapitāla brīva aprite
EKL 56. pants
Apbūves gabala iegādes deklarēšanas procedūra
Darījuma retroaktīva spēkā neesamība, ja pircējs iesniedz deklarāciju novēloti

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 56. pantu.
2       Šis lūgums ir iesniegts sakarā ar prasību, ko cēla Burčers, kam pieder ēka un zemes gabals, kas atrodas Zontāgas [
Sonntag
] pašvaldībā, lai izliktu Štaudereru, kas par šiem nekustamajiem īpašumiem ir noslēdzis ilgtermiņa īres līgumu ar izpirkuma
tiesībām.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības
3       EKL 56. panta 1. punkts noteic:
“Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu
un trešo valstu starpā.”

Austrijas tiesiskais regulējums
4       1992. gada 5. jūnija Likums, ar ko groza federālo konstitūciju (
Bundes-Verfassungsgesetznovelle
,
BGBl. 276/1992
), piešķīra tiesības federālajām zemēm [
Länder
] ieviest administratīvo kontroli pār nekustamā īpašuma darījumiem ar apbūves gabaliem.
5       Saskaņā ar 1974. gada Likuma, ar ko groza federālo konstitūciju (
Bundes-Verfassungsgesetznovelle 1974
,
BGBl. 444/1974
) VII pantu, lai uzturētu, pastiprinātu vai izveidotu rentablu lauksaimniecības kopienu, federālajām zemēm tika piešķirtas
arī tiesības ieviest administratīvus ierobežojumus attiecībā uz nekustamā īpašuma darījumiem.
6       Attiecībā uz Forarlbergas federālo zemi [
Land Vorarlberg
] 1993. gada 23. septembra Likums par darījumiem ar nekustamo īpašumu (
Vorarlberger Grundverkehrsgesetz
,
LGBl. 61/1993
), kas ir grozīts (
LGBl. 29/2000
, turpmāk tekstā – “
VGVG
”), 7. pantā ar nosaukumu “Pirkumu, kam nepiemēro piekrišanu, deklarēšana” noteic:
“1.      Apbūves gabalu iegādei, kas atbilst 6. panta 1. punktam, nav vajadzīga kompetentās iestādes piekrišana veikt darījumu ar nekustamo
īpašumu, ja pircējs nosūta zemes komisijai, kas atbild par nekustamo īpašumu darījumiem, vai pašvaldībai, kuras teritorijā
zemes gabals atrodas, deklarāciju, kas sagatavota atbilstoši 2.–4. punktam.
2.       Pircējs deklarē, ka
a)      zemes apgabals ir apbūves gabals;
b)      viņš ir Austrijas pilsonis vai – gadījumā, ja tas neattiecas uz fizisku personu – ka tas netiek uzskatīts par ārvalstnieku
saskaņā ar 2. panta 4. punkta b)–d) apakšpunktu vai ka tas atbilst vienam no 3. panta 1.

un 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, un ka
c)      pirkums ir vai nav paredzēts brīvdienu mītnes izveidošanai.
3.       Deklarācijā pircējs norāda ziņas, ar ko pierāda tā identitāti un pilsonību vai tā dzīvesvietu, kas netiek uzskatīta par ārvalstīm
saskaņā ar 2. panta 4. punkta b)–d) apakšpunktu, vai ka to pielīdzina atbilstoši 3. pantam. Apliecinājumi tiek iesniegti atbilstoši
iespējām.
[..]”
7
VGVG
17. pants ir izteikts šādi:
“1.      Lūgumu kompetentajai iestādei atļaut veikt nekustamā īpašuma darījumus iesniedz rakstiski. Lūgums ietver lēmuma pieņemšanai
vajadzīgās norādes un dokumentus, it īpaši par tiesību iegūšanas mērķi, kā arī dokumentu, ar ko pierāda pircēja tiesības,
apliecinātas kopijas.
2.      Lūgums var tikt iesniegts arī pirms pašas līguma noslēgšanas, kas ir pirkuma, kam vajadzīga piekrišana, pamats. Tajā vajadzības
gadījumā ir paredzētā darījuma būtiskie punkti, un uz tā ir visu pušu paraksti. Ja līgums rada tiesisko pamatu, trīs mēnešu
laikā pēc līguma noslēgšanas iesniedz lūgumu par piekrišanas saņemšanu vai nosūta deklarāciju.
[..]”
8
VGVG
29. pants noteic:
“1.      Ja saskaņā ar šo likumu prasītā piekrišana nav piešķirta vai deklarācija nav iesniegta, attiecīgo darījumu nevar veikt; it
īpaši tiesības nevar tikt ierakstītas nekustamā īpašuma reģistrā. Šis darījums tomēr ir saistošs pusēm.
2.      Ja piekrišana ir atteikta vai divus gadus pēc 17. panta 2. punkta pēdējā teikumā noteiktā termiņa piekrišana nav lūgta vai
nav iesniegta 7. pantā paredzētā deklarācija, darījums retroaktīvi nav spēkā.”
9       Saskaņā ar
VGVG
32. pantu:
“1.      Ja darījums, kas saistīts ar piekrišanas atteikumu, ir atzīts par spēkā neesošu sakarā ar piekrišanas atteikumu vai sakarā
ar 29. panta 2. punkta noteiktā termiņa notecējumu, pārdevējs var atteikt pircējam restitūciju, ja tas nav zinājis vai tam
nav bijis pienākums zināt, ka aktam vajadzīga piekrišana vai deklarācija atbilstoši 7. pantam vai ka nav tikuši ievēroti nosacījumi
par piekrišanu vai deklarācijas iesniegšanu.
2.      Ja darījums ir atcelts, pārdevējs var prasīt reģistrēto tiesību, kas nav iegūtas labā ticībā novērtējot tiesību iedarbību
saskaņā ar 31. panta 5. punktu, dzēšanu, it īpaši pēc paziņojuma saskaņā ar 31. panta 2. punktu.
[..]”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
10     Burčeram pieder apbūves gabals Zontāgas pašvaldībā, ko tam 1995. gadā nodeva viņa māte.
11     Štauderers, Vācijas pilsonis, 1974. gadā ar Burčera vecākiem, zemes gabala tā laika īpašniekiem, noslēdza pirkuma līgumu par
ATS 250 000. No šī brīža Štauderers veica nopietnus darbus nekustamā īpašuma atjaunošanā. Kopš tā laika viņš izmanto šo īpašumu
kā brīvdienu mītni.
12     1975. gadā Burčera vecāki un Štauderers vienlaicīgi noslēdza divas vienošanās. Pirmkārt, tika parakstīts “īres līgums” uz

gadiem bez iespējām līgumu lauzt. Šis līgums, kas paredzēja, ka tajā ietvertās tiesības un pienākumi pāriet pušu tiesību pārņēmējiem,
paredzēja ikmēneša īres maksājumu ATS 291, kā arī īres maksas avansu – ATS

350 000. Ar šo pašu līgumu pircējs apņēmās uzņemties visas izmaksas, ieskaitot nodokļu izmaksas, kas saistītas ar nekustamā
īpašuma izmantošanu. Otrkārt, tika noslēgta vienošanās, saskaņā ar kuras noteikumiem, ja īrnieks iegūtu iespēju iegādāties
šo nekustamo īpašumu, ko tā laika spēkā esošie tiesību akti aizliedza, izīrētāji apņemas to viņam pārdot par cenu ATS 350 000.
13     Kad 1995. gadā šis nekustamais īpašums pārgāja Burčeram, viņš paziņoja, ka ir pārņēmis visas tiesības un pienākumus, kas izriet
no īres līguma, kas noslēgts starp viņa vecākiem un Štaudereru.
14     Ar 1994. gada 12. jūlija lēmumu Zontāgas pašvaldība aizliedza Štaudereram izmantot minēto nekustamo īpašumu kā brīvdienu mītni.
Pamatojoties uz likuma noteikumiem, ar ko groza likumu par Forarlbergas federālās zemes teritorijas plānošanu (
Vorarlberger Raumplanuungsgesetznovelle
,
LGBl. 27/1993
), tā uzskatīja, ka augstākminētajam īres līgumam ir tāda pati iedarbība kā pārdevuma līgumam un ka tas ir noslēgts, lai apietu
tiesību normas, ar ko regulē kārtību, kādā ārvalstnieki iegādājas nekustamo īpašumu.
15     Štauderers pārsūdzēja šo lēmumu, ko
Bezirkshauptmannschaft
(apgabala administratīvā iestāde) noraidīja. Ieinteresētās personas iesniegtā prasība
Verwaltungsgerichtshof
arī tika noraidīta.
16     2000. gada 11. septembrī Burčers lūdza
Bezirksgericht Bludenz
(Bludencas apgabala tiesa, Austrija) likt Štaudereram atbrīvot attiecīgo zemes gabalu, uzsverot, ka 1975. gadā noslēgtie
līgumi bijuši negodīgi darījumi, kas nav spēkā
ab initio
. Atbildētājs lūdza prasību noraidīt, norādot uz tiesībām, kas izriet no šiem līgumiem.
17     Šo prasību par zemes gabala atbrīvošanu
Bezirksgericht
noraidīja, tomēr, prasītājam iesniedzot apelācijas sūdzību,
Landesgericht Feldkirch
[Feldkirhes federālās zemes tiesa, Austrija] pirmās instances spriedumu atcēla un nosūtīja lietu atpakaļ
Bezirksgericht
.
Oberster Gerichtshof
[Augstākā tiesa, Austrija] noraidīja kasācijas sūdzību par šīs
Landesgericht
lēmumu.
18     Gan
Landesgericht
, gan
Oberster Gerichtshof
ir uzskatījusi, ka aktiem, ar kuriem likums tika apiets, bija jāpiemēro noteikumi, kas attiecās uz patiesībā domāto aktu,
un to iedarbība jāaptur līdz šo noteikumu izpildei. Tomēr tie jaunie noteikumi, ar ko regulē apbūves gabalus, kas pieņemti
pēc 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV L 1, 3. lpp.) parakstīšanas, vairs neprasa pircējiem saņemt
iepriekšēju par nekustamo īpašumu darījumiem kompetentās iestādes piekrišanu. Kopš
VGVG
spēkā stāšanās tā
LGBl. 61/1993
publicētajā versijā noteikts, ka pircējiem divu gadu laikā šai iestādei ir jāuzrāda tikai deklarācija saskaņā ar
VGVG
7. panta 2. punktu un ka nepildīšanas gadījumā darījums retroaktīvi zaudē spēku.
19     Kā to secina
Landesgericht
un
Oberster Gerichtshof
, šajā lietā, ja Štauderers neiesniedza deklarāciju divu gadu laikā, kas aizsākās no
VGVG
, tā
LGBl. 29/2000
versijā, spēkā stāšanās brīža, 1975. gada vienošanās bija jāatzīst par spēkā neesošām un līdz ar to Štaudereram bija jāatstāj
apbūves gabals.
20     Otrā procesa ietvaros
Bezirksgericht
noteica Štauderera veiktās izmaksas šajā zemes gabalā EUR 38 280,57 apmērā un nosprieda, ka viņam ir jāatstāj īpašums, pretī
saņemot šo naudas summu.
Landesgericht
atstāja spēkā šo spriedumu un paziņoja, ka tās spriedums parastā kārtībā nav pārsūdzams. Tā uzskatīja, ka šis otrais process
attiecas tikai uz nepienākošos naudas summu atgūšanu, kas nav materiālo tiesību jautājums.
21     Štauderers iesniedza īpašu apelāciju
Oberster Gerichtshof
. Viņš apgalvoja, ka šīs tiesas pirmajā spriedumā izveidotajai analīzei nebija saistošs raksturs, ņemot vērā Tiesas jaunāko
judikatūru. Tā 2003. gada 15. maija spriedumā lietā
Salzmann
(C‑300/01,
Recueil
, I‑4899. lpp.) ir nospriedusi, ka iepriekšējas piekrišanas sistēma, ko izveido
VGVG
, nav saderīga ar kapitāla brīvu apriti, ko garantē EKL 56. panta 1. punkts. Šis pats secinājums skaidri izriet no soda atzīt
darījumu par spēkā neesošu, ar ko papildina iepriekšējās deklarēšanas sistēmu, ko paredz
VGVG
7. panta 2. punkts.
22
Oberster Gerichtshof
precizē, ka likums, ar ko groza
VGVG
un kas ir publicēts
BGBl. 29/2000
, tiesības iegūt apbūves gabalus deklarēšanas ceļā attiecināja arī uz brīvdienu mītņu iegādi. Tā uzskata, ka šīs procedūras
mērķis atšķirībā no iepriekšējas piekrišanas sistēmas ir informēt kompetentās iestādes par nekustamā īpašuma iegādi. Tā norāda,
ka Štauderers prasīto deklarāciju nosūtīja tikai 2003. gada janvārī, pēc tam, kad bija beidzies tam noteiktais divu gadu termiņš,
un ka sods, atzīstot darījumu par spēkā neesošu, attiecas arī uz gadījumiem, kad deklarācijas vienkārši tiek iesniegtas novēloti.
Nekādi pierādījumi nav ļāvuši domāt, ka Austrijas likumdevējs paredzēja piemērot spēka zaudēšanas sodu tikai gadījumos, kad
ir atteikta piekrišana vai kad netiek veiktas nekādas darbības kompetentajās iestādēs.
23     Iesniedzējtiesa norāda, ka pirmā procesa laikā tā atbilstoši 1999. gada 1. jūnija spriedumam lietā
Konle
(C‑302/97,
Recueil
, I‑3099. lpp.) ir uzskatījusi, ka tāds tiesiskais regulējums kā
VGVG
, ar ko paredz deklarēšanas sistēmu, kas ir saistīta ar to, ka maksimālais sods var būt darījuma aizliegšana, nebija pretrunā
kapitāla brīvai apritei tiktāl, ciktāl aizlieguma nosacījumi ir pietiekami noteikti šajā likumā, lai izvairītos no jebkādas
diskriminācijas attiecībā pret pircējiem ārvalstniekiem.
24     Tomēr šī tiesa uzskata, ka ar iepriekš minēto spriedumu lietā
Salzmann
, ko Eiropas Kopienu Tiesa ir pieņēmusi un kas tai būtu jāņem vērā, varētu apšaubīt šo analīzi. Tā it īpaši izsaka šaubas
par
VGVG
29. panta 2. punkta noteikumu, ar ko par procedūras prasības pārkāpumu paredz sodīšanu ar tiesību zaudēšanu, samērīgumu.
25     Šādos apstākļos
Oberster Gerichtshof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Eiropas Kopienu Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai EKL 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to nepieļauj valsts tiesību aktu (
VGVG
), saskaņā ar kuru tiesiskas nekustamā īpašuma iegūšanas gadījumā, ieguvējam noteiktajā termiņā nedeklarējot to, ka zemes
gabals ir apbūvēts, ka īpašums nav iegūts, lai izveidotu brīvdienu mītni, un ka ieguvējs ir Austrijas pilsonis vai pret to
būtu piemērojama tāda pati attieksme kā pret Austrijas pilsoni, ir pamats darījuma atzīšanai par spēkā neesošu retroaktīvi?”

Par pieņemamību

Atbildētāja argumenti pamata prāvā
26     Štauderers apgalvo, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams vairāku iemeslu dēļ.
27     Vispirms, Austrijas tiesai nav kompetences spriest par pamata lietu, jo šajā gadījumā nevar piemērot 1968. gada 27. septembra
Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar grozīta
ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes
pievienošanos (OV L 304, 1. lpp., un grozījumu teksts – 77. lpp.), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas
pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos
(OV L 285, 1. lpp.) un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes
pievienošanos (OV 1997, C 15, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”) 16. pantu.
28     Turklāt šis jautājums nav atbilstošs. Iegādes deklarēšanas sistēma, ko paredz
VGVG
7. panta 2. punkts, kas saskaņā ar grozījumiem 2000. gadā attiecas uz brīvdienu mītnēm, nav piemērojama attiecībā uz pircējiem
ārvalstniekiem.
VGVG
3. panta 2. punkts noteic, ka, “ja iegādes mērķis ir brīvdienu mītnes izveidošana, no kapitāla brīvas aprites neizriet nekādi
izņēmumi attiecībā uz normām, ar ko regulē nekustamā īpašuma darījumus ar ārvalstniekiem”. Štauderers līdz ar to nevarēja
izmantot deklarēšanas procedūru un iesniegt prasīto deklarāciju.
29     Visbeidzot, kopš 2004. gada 1. jūnija šī procedūra ir atcelta. Tā kā iesniedzējtiesai bija jāspriež, pamatojoties uz tiesību
aktiem, kas bija spēkā, pieņemot spriedumu pamata lietā, prejudiciālajam jautājumam nav pamata.

Tiesas vērtējums
30     Attiecībā uz apgalvoto iesniedzējtiesas kompetences trūkumu ir jāatgādina, ka Tiesas pienākums nav pārbaudīt, vai lēmums par
prejudiciālā jautājuma uzdošanu ir pieņemts atbilstoši valsts noteikumiem par tiesu darba organizāciju un procedūru (skat.
1982. gada 14. janvāra spriedumu lietā 65/81
Reina
,
Recueil
, 33. lpp., 7. un 8. punkts; 1993. gada 20. oktobra spriedumu lietā C‑10/92
Balocchi
,
Recueil
, I‑5105. lpp., 16. un 17. punkts, un 1996. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑39/94
SFEI
u.c.,
Recueil
, I‑3547. lpp., 24. punkts).
31     Tiesas kompetencē nav arī pārbaudīt, vai prasība pamata prāvā iesniedzējtiesā ir celta atbilstoši juridiskajai piekritībai,
ko nosaka Briseles konvencija, ja vien šo noteikumu piemērošanas nosacījumi nav arī lūguma par prejudiciālo nolēmumu priekšmets
(skat. šajā sakarā 1997. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑105/94
Celestini
,
Recueil
, I‑2971. lpp., 20. punkts).
32     Tiesai ir jāievēro lēmums par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, ja šis lēmums nav
atcelts saskaņā ar valsts tiesībām (iepriekš minētie spriedumi lietā
Reina
, 7. punkts,
Balocchi
, 17. punkts, un
SFEI
u.c., 24. punkts).
33     Attiecībā uz pārējiem nepieņemamības motīviem, uz ko norāda Štauderers, kas saistīti ar valsts tiesisko regulējumu, ir jāatgādina,
pirmkārt, ka saskaņā ar EKL 234. pantu Eiropas Kopienu Tiesai ir kompetence prejudiciālā kārtībā spriest par Kopienu tiesību
jautājumiem, ko tai iesniegusi kāda no dalībvalstu tiesām. Šī procedūra nav paredzēta valsts tiesību un normatīvo aktu interpretēšanai.
Iespējamās neprecizitātes, kas ietvertas attiecīgo valsts noteikumu aprakstā valsts tiesas lēmumā par prejudiciāla jautājuma
uzdošanu, nemazina Eiropas Kopienu Tiesas kompetenci atbildēt uz šīs tiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu (skat. it īpaši
1986. gada 30. aprīļa spriedumu lietās no 209/84 līdz 213/84
Asjes
u.c.,
Recueil
, 1425. lpp., 12. punkts).
34     Otrkārt, kā Eiropas Kopienu Tiesa nemainīgi ir spriedusi, tikai pašām valstu tiesām būtībā atbilstoši katras lietas īpatnībām
ir jāizvērtē gan nepieciešamība uzdot prejudiciālo jautājumu, gan arī šī jautājuma nozīme (skat. šajā sakarā 2002. gada 5. marta
spriedumu apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99 līdz C‑540/99
Reisch
u.c,
Recueil
, I‑2157. lpp., 25. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Salzmann
, 30. punkts).
35     No tā izriet, ka valsts tiesas uzdotie jautājumi [tiesiskā] regulējuma un pašas noteikto faktisko apstākļu ietvaros, kuru
precizitāte Eiropas Kopienu Tiesai nav jāpārbauda, tiek uzskatīti par nozīmīgiem (skat. 1999. gada 7. septembra spriedumu
lietā C‑355/97
Beck
un
Bergdorf
,
Recueil
, I‑4977. lpp., 22.–24. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Salzmann
, 31. punkts).
36     Tomēr šajā lietā nav acīmredzams tas, ka no Kopienu tiesībām izrietošā interpretācija iesniedzējtiesai būtu maznozīmīga.
37     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.
38     Līdz ar to ir jāpārbauda, vai EKL 56. panta 1. punkts pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā šīs lietas pamatā, saskaņā
ar kuru novēlota pirkuma deklarācijas iesniegšana ir darījuma atzīšanas par spēkā neesošu pamats.

Par lietas būtību
39     Kā jau Tiesa ir spriedusi, tiesiskais regulējums, tāds kā
VGVG
pamata prāvā, kura mērķis ir aizliegt vai piemērot īpašus nosacījumus nekustamā īpašuma iegādei, lai izveidotu sekundāru
mītni (vasarnīcu), ir pakļauts EK līguma nosacījumiem par kapitāla brīvu apriti (skat. šajā sakarā iepriekš minētos spriedumus
lietās
Konle
, 22. punkts,
Reisch
u.c., 28. punkts, un
Salzmann
, 39. punkts).
40     Līdz ar to, kā arī iesniedzējtiesa lūdz Tiesu, ir jāpārbauda pamata prāvā minēto valsts pasākumu piemērojamība EKL 56. panta
1. panta kontekstā.
41     Saskaņā ar Austrijas valdības iesniegtajiem paskaidrojumiem
VGVG
izveidotajā nekustamo īpašumu iegādes sistēmā darījuma spēkā esamība ir atkarīga no šī
VGVG
7. panta 2. punktā paredzētās deklarācijas iesniegšanas. Retroaktīvas spēkā neesamības kā sankcijas automātiskais raksturs
kā “atliekošs nosacījums”, kas ietekmē attiecīgo darījumu, paredz uz laiku ierobežot deklarācijas, kas iesniedzama kompetentajām
iestādēm, tiesiskās sekas.
42     No šiem paskaidrojumiem izriet, ka šī deklarācija, pat ja ar to nerada nosacījumus darījuma reālai norisei, tik un tā ir obligāta
formalitāte pirms pārdevuma akta tiesiskās ierakstīšanas nekustamo īpašumu grāmatā kaut vai tikai tādēļ, lai garantētu šī
akta iedarbību attiecībā uz valsts iestādēm un trešām personām. Turklāt saskaņā ar
VGVG
12. panta 1. punkta pirmo teikumu šo deklarāciju papildina pienākums izmantot zemes gabalu tikai deklarētajām vajadzībām.
43     Šāda deklarēšanas sistēma pēc savas būtības ierobežo kapitāla brīvu apriti (skat. šajā sakarā attiecībā uz iepriekšēju deklarēšanu/piekrišanu,
iegādājoties nekustamo īpašumu, iepriekš minēto spriedumu lietā
Reisch
, 32. punkts).
44     Šādi ierobežojumi tomēr ir pieļaujami ar nosacījumu, ka attiecīgie valsts noteikumi, kas ir paredzēti vispārēju interešu mērķa
sasniegšanai, tiek piemēroti nediskriminējošā veidā un tiek ievērots samērīguma princips, t.i., tie tiek piemēroti, lai nodrošinātu
iecerēto mērķi, un nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs tā sasniegšanai (skat. šajā sakarā iepriekš minētos spriedumus lietā
Konle
, 40. punkts, 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑390/99
Canal Satélite Digital
,
Recueil
, I‑607. lpp., 33. punkts, iepriekš minētos spriedumus lietā
Reisch
u.c., 33. punkts, un lietā
Salzmann
, 42. punkts).
45     Vispirms, attiecībā uz nosacījumu par vispārēju interešu mērķa apmierināšanu Austrijas valdība apgalvo, ka, izveidojot augstākminēto
deklarēšanas procedūru, Forarlbergas zemes parlaments [
Landtag Vorarlberg
] tiecas sasniegt teritorijas plānošanas mērķi, vissaprātīgāk izmantot nekustamā īpašuma platību, kas uzliek ierobežojumus
sekundārās mītnes (vasarnīcas) izveidošanai, un cenšas saskaņot kompetento iestāžu veiktās kontroles prasības attiecībā uz
pilsētplānošanas noteikumu ievērošanu un nekustamo īpašumu darījumu tiesiskās noteiktības prasības.
46     Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ierobežojumi izveidot sekundāru mītni (vasarnīcu) noteiktā ģeogrāfiskā zonā,
ko kāda dalībvalsts rada, lai teritorijas plānošanas nolūkiem uzturētu pastāvīgu iedzīvotāju kopumu un attīstītu autonomu
ar tūrismu nesaistītu darbību, var tikt uzskatīti par tādiem, kas veicina vispārējās intereses (skat. iepriekš minētos spriedumus
lietās
Konle
, 40. punkts,
Reisch
u.c., 34. punkts, un
Salzmann
, 44. punkts). Tas turklāt nevarētu radīt šaubas par to, ka valsts iestāžu rūpes nodrošināt pilsētplānošanas noteikumu piemērošanu
prasībai par darījumu tiesisko noteiktību veido vispārējo interešu mērķi.
47     Turklāt attiecībā uz nosacījumu par attiecīgās valsts tiesiskā regulējuma nediskriminējošu piemērošanu, apstākli, kas šajā
lietā būtu jāpārbauda attiecībā uz deklarēšanas procedūru kā tādu, Štauderers apgalvo, ka
VGVG
ir diskriminējošs raksturs tādējādi, ka tas izslēdz iespēju citu dalībvalstu pilsoņiem iegādāties sekundāru mītni (vasarnīcu).
Arī Spānijas valdība uzskata, ka
VGVG
ir ļoti diskriminējošs raksturs tādā ziņā, ka tas liek pircējiem, kas ir citu dalībvalstu iedzīvotāji, norādīt to pilsonību,
neprecizējot, kādas sekas ir šādai norādei deklarācijas izskatīšanā pēc būtības.
48     Tomēr no Austrijas valdības apsvērumiem, tāpat kā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamata prāvā valsts tiesiskais regulējums
par sekundārajām mītnēm (vasarnīcām) tiek piemērots neatkarīgi no tā, vai runa ir par Austrijas un pārējo dalībvalstu pilsoņiem
vai Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) pilsoņiem.
49     Citas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsoņiem kā Štaudereram, tāpat kā kādas EEZ valsts pilsoņiem ir jāievēro deklarēšanas
procedūra, un tie var iegādāties nekustamo īpašumu, ievērojot tās pašas formalitātes, kādas tiek piemērotas Austrijas pilsoņiem.
50     Otrkārt, pircēja pienākuma norādīt savu pilsonību nosūtāmajā deklarācijā mērķis ir nošķirt Eiropas Savienības vai EEZ pilsoņu
attiecīgo situāciju, kuru pirkuma tiesības ir identiskas Austrijas pilsoņu situācijai, no trešo valstu pilsoņu attiecīgās
situācijas, kas nevar kļūt par nekustamā īpašuma īpašniekiem tādā pašā veidā. Šis pienākums norādīt pilsonību un atzīmēt deklarācijā,
ja vajadzīgs, ka zemes gabals tiks izmantots brīvdienu mītnei, neparedz aizliegumu citu dalībvalstu pilsoņiem iegādāties sekundārās
mītnes (vasarnīcas), bet tikai, kā to precizē Austrijas valdība, nodrošina īpašo šādu mītņu izveidošanas nosacījumu ievērošanu.
51     Attiecībā, visbeidzot, uz samērīguma nosacījumu Austrijas valdība apliecina, ka
VGVG
7. panta 2. punktā paredzētajai deklarācijai pretēji tam, ko norāda iesniedzējtiesa, ir tikai formāls raksturs. No
VGVG
, kāds tas ir publicēts
LGBl. 61/1993
(un tāds, kāds tas ir
publicēts LBGl. 29/2000
),
travaux préparatoires
izriet, ka deklarācija nav paredzēta tikai kompetento iestāžu informēšanai par iecerēto pirkumu, bet tās mērķis ir arī nodrošināt,
ka apbūves gabals tiks pienācīgi izmantots šajā deklarācijā minētajiem mērķiem, it īpaši, ka iespējamā tā izmantošana brīvdienu
mītnei atbilst šī veida izmantošanas īpašajiem nosacījumiem. Šo iestāžu
a posteriori
veiktās pārbaudes neietekmē iegādes projekta īstenošanu, jo ierakstīšana nekustamo īpašumu reģistrā tiek veikta vairs tikai
pēc deklarācijas iesniegšanas. Attiecībā uz paredzēto [akta] spēka zaudēšanas sankciju, ja deklarācija nav iesniegta divu
gadu termiņā, ar savu automātisko būtību tā nodrošina šo kompetento iestāžu labu informētību par apbūves gabaliem un arī ļauj
šīm iestādēm saprātīgā termiņā veikt vajadzīgos kontroles pasākumus. Šāda sankcija būtu samērīga ar mērķi radīt šķēršļus nelegālai
zemes gabalu izmantošanai brīvdienu mītņu izveidošanai. Administratīvs sods, kas aizstātu līguma spēka zaudēšanu, pircējam
noteikti nebūtu vieglāks, jo to varētu piemērot, beidzoties triju mēnešu termiņam, un tas būtu mazāk iedarbīgs.
52     Šajā sakarā ir taisnība, ka iepriekšējas deklarēšanas sistēma, ko papildina pienācīgi juridiskie instrumenti, var tiešām būt
ar vispārējo interešu mērķi samērīgs pasākums. Eiropas Kopienu Tiesa ir jau spriedusi, ka šāda sistēma var ļaut izskaut iepriekšējas
piekrišanas prasību, kas būtībā ir ierobežojošāks kapitāla brīvas aprites noteikums, nenodarot pāri valsts iestāžu iecerētā
mērķa iedarbīgumam (skat. šajā sakarā 1995. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑163/94, C‑165/94 un C‑250/94
Sanz de Lera
u.c.,
Recueil
, I‑4821. lpp., 27. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā
Konle
, 46. un 47. punkts, un
Salzmann
, 50. punkts). Kā to pareizi apgalvo Eiropas Kopienu Komisija, šāda deklarēšanas sistēma pati par sevi nevarētu radīt nesamērīgu
pasākumu.
53     Tomēr prejudiciālais jautājums neattiecas uz
VGVG
, aplūkojot to kopumā, izveidoto deklarēšanas procedūru, bet tikai uz sankciju, kas paredzēta, iesniedzot prasīto deklarāciju
novēloti, proti, uz nekustamā īpašuma darījuma retroaktīvu atcelšanu.
54     Tomēr šāda sankcija nav samērīga ar šajā lietā noteikto vispārējo interešu mērķi.
55     Pirmkārt, tā stājas spēkā automātiski pēc prasītā deklarācijas iesniegšanas termiņa vienkāršas beigšanās neatkarīgi no tā,
kādi varētu būt novēlotas iesniegšanas iemesli. Tā pamata prāvā ir redzams, ka tas, ka Štauderers iesniedza deklarāciju novēloti,
daļēji bija saistīts ar neskaidro tiesisko situāciju, kādā viņš atradās, jo iesniedzējtiesa iepriekšējā [tiesas] procesā uzskatīja,
ka jebkurā gadījumā ieinteresētajai personai bija par vēlu pildīt šo pienākumu.
56     Otrkārt, šāda sankcija, nenorādot uz piemērojamo pamatnoteikumu pārkāpumiem, radikāli apšauba vienošanos, kas pauž pušu nodomus,
un nevar šī iemesla dēļ būt atbilstoša tiesiskās noteiktības prasībām, kas ir īpaši svarīgas, iegādājoties nekustamo īpašumu.
Nosacījums, ka termiņš, kā norāda Komisija, varētu tikt “aprēķināts augstsirdīgi”, līdz ar to nav pietiekams, lai uzskatītu
šo sankciju par samērīgu paredzētajiem mērķiem.
57     Patiešām Tiesa ir atzinusi, ka pārdevuma līguma atcelšanas sankcija varētu būt samērīgs pasākums iepriekšējās deklarēšanas
sistēmā (iepriekš minētais spriedums lietā
Salzmann
, 51. punkts). Tāpat Tiesa ir jau uzskatījusi, ka noteiktus teritorijas plānošanas mērķus, tādus kā stabilas lauksaimniecības
attīstības atbalstīšana, kontrolējot lauksaimniecības zemju attīstību, nevar sasniegt ar vienkāršu iepriekšējas deklarēšanas
sistēmu, pat ja iepriekšējas piekrišanas sistēma varētu noteiktos apstākļos būt saderīga ar kapitāla brīvu apriti (skat. šajā
sakarā it īpaši 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑452/01
Ospelt
un
Schlössle Wissenberg
,
Recueil
, I‑9743. lpp., 41.–45. punkts).
58     Līdz ar to principā nav izslēgts, ka iepriekšējas deklarēšanas sistēma, kas kapitāla brīvu apriti ierobežo mazāk nekā iepriekšējas
piekrišanas sistēma, varētu tikt pielīdzināta stingrām, pietiekoši iebiedējošām sankcijām, kas paziņotas
a posteriori
, lai patiešām tiktu ievēroti teritorijas plānošanas un pilsētplānošanas mērķi.
59     Tomēr, ja sankcija, tāda, kāda tā ir pamata prāvas pamatā, varētu būt pieļaujama attiecīgo valsts tiesību aktu noteikto pamatnoteikumu
pārkāpuma gadījumā, ko kompetentās iestādes ir konstatējušas, ņemot vērā visus lietas materiālus, šāds pasākums ir pārmērīgs
tādā ziņā, ka tas rada novēlotas deklarācijas iesniegšanas automātiskās sekas, aizliedzot šai iestādei pārbaudīt, vai iecerētā
iegāde pēc būtības atbilst piemērojamajiem pilsētplānošanas noteikumiem.
60     Par deklarācijas novēlotu iesniegšanu varētu sodīt ar seku ziņā mazāk aizskarošiem pasākumiem, tādiem kā naudas sodi.
VGVG
34. pantā turklāt ir faktu, kas attaisno naudas sodu piemērošanu, saraksts. Tāpat varētu tikt paredzēts, ka pieteicējam tiek
dota iespēja paskaidrot kavējuma iemeslus vai kompetentajām iestādēm tiek dota iespēja, īpaši, ja netiek skartas trešo personu
tiesības, noteiktos apstākļos pieņemt pat novēlotu deklarāciju vai, arī noteiktos apstākļos, atstāt vienošanos spēkā.
61     Sankcija, tāda, kāda tā ir pamata prāvas pamatā, līdz ar to nevar tikt uzskatīta par neizbēgamu, lai nodrošinātu iegādes deklarēšanas
pienākuma ievērošanu un lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, uz ko ir vērsts
VGVG
.
62     Līdz ar to iesniedzējtiesai ir jāatbild, ka EKL 56. panta 1. punkts nepieļauj piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu kā
VGVG
, saskaņā ar kuru vienkārša prasītās deklarācijas novēlota iesniegšana padara attiecīgo nekustamā īpašuma darījumu par spēkā
neesošu retroaktīvi.

Par tiesāšanās izdevumiem
63     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
EKL 56. panta 1. punkts nepieļauj piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu kā 1993. gada 23. septembra Likums par darījumiem
ar nekustamo īpašumu (
Vorarlberger Grundverkehrsgesetz
) tā grozītajā redakcijā, saskaņā ar kuru vienkārša prasītās deklarācijas novēlota iesniegšana padara attiecīgo nekustamā
īpašuma darījumu par spēkā neesošu retroaktīvi.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.