CELEX: 62003CJ0399
Valsts atbalsts
Pastāvošā atbalsta shēma
Beļģijā dibinātu koordinācijas centru nodokļu režīms
Padomes kompetence

1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Padomes 2003. gada 16. jūlija Lēmumu 2003/531/EK par Beļģijas
valdības piešķirto atbalstu noteiktiem Beļģijā dibinātiem koordinācijas centriem (OV L 184, 17. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais
lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas
2       1. pants Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta
piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), nosaka:
“Šajā regulā:
[..]
b)       “pastāvošais atbalsts” ir:
[..]
ii)      atļauts atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, ko atļāvusi Komisija vai Padome;
iii)      atbalsts, ko uzskata par atļautu, ievērojot šīs regulas 4. panta 6. punktu, vai kas atļauts pirms šīs regulas, bet saskaņā
ar šo procedūru;
iv)      atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu saskaņā ar 15. pantu;
v)      atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu, jo ir iespējams konstatēt, ka tā ieviešanas laikā tas nav bijis atbalsts, bet
pēc tam kopējā tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par atbalstu. Ja daži pasākumi kļūst
par atbalstu tādēļ, ka Kopienas tiesību akti nosaka kādas darbības liberalizāciju, tad pēc datuma, kas noteikts liberalizācijai,
šādus pasākumus neuzskata par pastāvošu atbalstu;
c)       “jauns atbalsts” ir atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša
atbalsta grozījumi;
[..].”

Apstrīdētais lēmums un tā konteksts
3       Ar 1982. gada 30. decembra Karaļa lēmumu Nr. 187 par koordinācijas centru izveidošanu (1983. gada 13. janvāra
Moniteur belge
) Beļģijas Karaliste atbrīvoja no ienākuma nodokļa uz desmit gadiem koordinācijas centrus, kas pieder uzņēmumu grupai, kuras
dalībnieki ir šie centri, nodrošināja konkrētus administratīvus, sagatavošanas vai palīguzdevumus, kā arī atsevišķas grāmatvedības
uzskaites darbības.
4       1983. gada 3. februārī Komisija paziņoja Beļģijas valdībai, ka šajā Karaļa lēmumā paredzētajai intervencei ir piemērojams
EEK līguma 92. panta 1. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 92. panta 1. punkts, kas jaunajā redakcijā pēc grozījumiem ir EKL
87. panta 1. punkts), un lūdza tai par šo nodokļu režīmu paziņot un bez kavēšanās atlikt tā piemērošanu.
5       Pēc likumprojekta, ar kuru groza koordinācijas centriem noteikto nodokļu režīmu, paziņošanas 1984. gada 3. aprīlī Komisija
1984. gada 2. maijā nolēma, ka šādi grozīts režīms vairs neietver atbalstu Līguma 92. panta 1. punkta nozīmē. Beļģijas valdībai
par šo lēmumu tika paziņots ar 1984. gada 16. maija vēstuli.
6       Tomēr, ņemot vērā to, ka ar likumu veiktie grozījumi nebija identiski tiem, kas bija paredzēti minētajā projektā, 1985. gada
12. decembrī Komisija uzsāka EEK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā – EK līguma 93. panta 2. punkts, vēlāk – EKL
88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru.
7       Pēc jauniem lēmuma grozījumiem 1986. gada 4. augustā Komisija procedūru izbeidza un 1987. gada 9. martā paziņoja par savu
lēmumu Beļģijas valdībai.
8       Vispirms Padome 1997. gada 1. decembrī vienbalsīgi pieņēma vairākus secinājumus, kā arī rezolūciju par ētikas kodeksu korporatīvo
nodokļu uzlikšanas jomā. Padomes 2000. gada 29. februāra ziņojumā Beļģijas noteikumi par koordinācijas centriem tika kvalificēti
kā kaitējoši nodokļu pasākumi, kas ir jāatceļ ar 2005. gada 31. decembri. Vēlāk, 2000. gada 26. un 27. novembrī, EKOFIN padome
nolēma, ka šī pēdējā kaitējošo pasākumu spēkā esamības diena ir piemērojama tiem labvēlīgā režīma saņēmējiem, kas tādi ir
2000. gada 31. decembrī. Visbeidzot, 2003. gada 21. janvārī Padome pieņēma lēmumu pagarināt atsevišķu kaitējošo režīmu spēkā
esamību pēc 2005. gada un it īpaši Beļģijas koordinācijas centriem piemērotā nodokļu režīma spēkā esamību – līdz 2010. gada
31. decembrim.
9       Pārbaudot visus dalībvalstīs spēkā esošos nodokļu režīmus, Komisija 1999. gada 12. februārī lūdza Beļģijas valdībai tai sniegt
informāciju par koordinācijas centriem. Ar 2000. gada 17. jūlija vēstuli tā paziņoja Beļģijas iestādēm, ka koordinācijas centru
nodokļu režīms, iespējams, veido EKL 87. panta 1. punktā norādīto valsts atbalstu.
10     2001. gada 11. jūlijā Komisija pieņēma priekšlikumus nepieciešamajiem pasākumiem, pārejas posmā paredzot, ka koordinācijas
centri, kas ir akreditēti pirms minēto pasākumu īstenošanas dienas, var turpināt izmantot minēto nodokļu režīmu līdz 2005. gada
31. decembrim.
11     Ar 2002. gada 27. februāra vēstuli Komisija paziņoja Beļģijas Karalistei par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto
pārbaudes procedūru, tad tā pieņēma 2003. gada 17. februāra Lēmumu 2003/757/EK par Beļģijas piešķirto atbalstu Beļģijā dibinātiem
koordinācijas centriem (OV L 282, 25. lpp.). Tiesā tika iesniegtas divas prasības atcelt šo lēmumu.
12     Pēc paziņojuma par Karaļa lēmuma Nr. 187 pirmo grozījumu likumprojekta saņemšanas Komisija ar 2003. gada 23. aprīļa vēstuli
darīja zināmu Beļģijas Karalistei savu lēmumu uzsākt pārbaudes procedūru par daļu no paredzētajiem pasākumiem.
13     Kopš 2003. gada 6. marta Beļģijas Karaliste vērsās pie Komisijas un Padomes vienlaicīgi, tām lūdzot, lai “tiek veiktas nepieciešamās
darbības, lai koordinācijas centri, kuru akreditācija beidzas pēc 2003. gada 17. februāra, varētu saņemt tās pagarinājumu
līdz 2005. gada 31. decembrim”. Šis lūgums tika atkārtots 2003. gada 23. martā un 26. maijā, pamatojoties uz EKL 88. panta
2. punkta trešo daļu.
14     Apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2003. gada 16. jūlija Padomes sanāksmē, par nesaderīgu ar kopējo tirgu atzīstot atbalstu,
ko Beļģijas Karaliste paredz piešķirt tiem uzņēmējiem, kas līdz 2000. gada 31. decembrim bija saņēmuši akreditāciju kā koordinācijas
centri atbilstoši Karaļa lēmumam Nr. 187, kura derīguma termiņš izbeidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada
31. decembrim. Šo atbalstu veido parastas uzņēmumu nodokļu likmes piemērošana nodokļa bāzei, ko nosaka pēc “cost plus” metodes,
ikgadējā speciālā nodeva EUR 10 000 apmērā par katru darbinieku līdz maksimālam EUR 100 000 apmēram, atbrīvojums no nekustamā
īpašuma nodokļa par centru īpašumā esošo nekustamo īpašumu un ienākumu nodokļa par vērtspapīru dividendēm, procentiem un atlīdzībām,
ko centri maksā, un par centru saņemtajiem ienākumiem no naudas noguldījumiem, kā arī piemērojot atbrīvojumu no reģistrācijas
nodevas par iemaksām statūtkapitālā un tā palielināšanu.

Par prasību
15     Komisija izvirza četrus pamatus savas prasības pamatojumam, kuru tā attiecīgi balstīja uz Padomes kompetences neesamības,
pilnvaru un procedūras nepareizas izmantošanas, Līguma un dažādu vispārējo principu pārkāpuma, kā arī, pakārtoti, uz acīmredzamas
kļūdas vērtējumā.

Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
16     Savā pirmajā pamatā Komisija apgalvo, ka Padomei nebija tiesību pieņemt Apstrīdēto lēmumu.
17     Pirmkārt, tā uzskata, ka Līguma un Regulas Nr. 659/1999 noteikumi tikai vienīgi Komisijai piešķir kompetenci pieņemt tādu
lēmumu kā Apstrīdētais lēmums. Padomei šajā jomā bija tikai izņēmuma tiesības, kuru izmantošana jāinterpretē šauri, lai neradītu
kompetences konfliktu starp divām iestādēm. Turklāt šajā lietā Padome bija zaudējusi kompetenci
rationae temporis
, jo bija izpildīti EKL 88. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi tiesību zaudēšanai līdz ar noteikta termiņa iestāšanos.
18     Otrkārt, Komisija norāda, ka ar Apstrīdēto lēmumu bija paredzēts saglabāt tāda nodokļu režīma iedarbību, kura saderība ar
kopējo tirgu rada šaubas, kā tā to izklāstīja savā 2003. gada 23. aprīļa vēstulē, un ka šis lēmums ir nevis par jaunu atbalsta
shēmu vai individuālajiem pasākumiem, bet par atbalstu, kas ir uzskatāms par pastāvošu Līguma nozīmē.
19     Padome norāda, ka 2004. gada 29. jūnija spriedumā lietā C‑110/02 Komisija/Padome (Krājums, I‑6333. lpp.) paredzētais risinājums
nav piemērojams šajā lietā, jo tajā tika atļauts jauns atbalsts, kas nav tas pats atbalsts, kuru Komisija atzina par nesaderīgu
ar kopējo tirgu.
20     Tādēļ tā uzskata, ka atļautie atbalsti, ko ievieš jaunie tiesību akta noteikumi, ir piešķirami ierobežotam skaitam identificējamu
uzņēmumu jeb apmēram trīsdesmit koordinācijas centriem, kuru akreditācija izbeidzas laikposmā no 2003. gada 17. februāra līdz
2005. gada 31. decembrim. Turklāt, nepagarinot to pēc 2005. gada 31. decembra, šis lēmums būtu spēkā ierobežotu laiku. Padome
uzskata, ka minētie atbalsti nav tik izdevīgi uzņēmumiem kā iepriekš pastāvošais režīms.
21     Turklāt tā uzskata, ka ar Apstrīdēto lēmumu Beļģijas Karalistei tika atļauts nevis saglabāt režīmu, ko Komisija atzina par
nesaderīgu, bet pieņemt jaunu tiesību aktu.
22     Attiecībā uz termiņu, kas beidzās laikā no dienas, kad Beļģijas Karaliste iesniedza lūgumu atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam,
līdz Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienai, Padome norādīja, ka minētās Karalistes pastāvīgā pārstāvja 2003. gada 20. marta
vēstule ir tikai sagatavošanas dokuments, kas paredzēts tulkojumu atvieglošanai, lai varētu veikt diskusijas par paredzētajiem
pasākumiem. Tādējādi Beļģijas Karalistes lūgums tai tika iesniegts tikai 2003. gada 26. maijā.
Tiesas vērtējums
23     Jāatgādina, ka Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome precizēja apstākļus, kuros Padome var pieņemt lēmumu,
ar ko atļauj valsts atbalstu, ja Komisija ir pieņēmusi lēmumu, konstatējot šāda valsts atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu.
24     Sākumā šī sprieduma 31. punktā Tiesa interpretēja EKL 88. panta 2. punkta trešās daļas piemērojamību, uzskatot, ka Padomei
ir acīmredzamas izņēmuma pilnvaras. No tā Tiesa secināja, ka, ja attiecīgā dalībvalsts nav Padomei iesniegusi lūgumu, pamatojoties
uz šo noteikumu, pirms Komisija atbalstu ir atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, Padomei vairs nav tiesību īstenot izņēmuma
pilnvaras, kas tai ir piešķirtas ar minēto noteikumu nolūkā šādu atbalstu atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu (iepriekš minētais
spriedums lietā Komisija/Padome, 33. punkts).
25     Tiesa uzskatīja, ka šāda interpretācija, kas ļauj izvairīties no tā, ka par vienu un to pašu valsts atbalstu Komisija un Padome
secīgi pieņem pretējus lēmumus, veicina tiesisko drošību (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Padome, 35. punkts).
26     Pēc tam Tiesa pārbaudīja, vai šāda Padomes kompetences neesamība nozīmēja arī to, ka tai nav arī kompetences lemt par atbalstu,
ar kuru nelikumīga atbalsta, kas iepriekš ar Komisijas lēmumu ir atzīts par nesaderīgu, saņēmējiem piešķir naudas summu, kas
ir paredzēta, lai kompensētu tās atmaksas, kas ir jāveic, izpildot šo [Komisijas] lēmumu.
27     Tā norādīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, atzīstot, ka dalībvalsts varētu piešķirt šāda nelikumīga atbalsta saņēmējiem
jaunu atbalstu par summu, kas ir līdzvērtīga nelikumīgā atbalsta apmēram, lai novērstu to maksājumu sekas, kurus ir jāveic
saņēmējiem, izpildot minēto lēmumu, acīmredzami apšauba Komisijas atbilstoši EKL 87. un 88. pantam pieņemto lēmumu efektivitāti
(iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Padome, 43. punkts).
28     Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka Padome, atzīstot atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, ne tikai nedrīkstēja rīkoties pretēji
Komisijas lēmumam, ar ko šis atbalsts ir atzīsts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, bet arī apdraudēt šī lēmuma efektivitāti,
atzīstot par saderīgu ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 88. panta 2. punkta trešajai daļai atbalstu, kas paredzēts, lai kompensētu
nelikumīgi piešķirtā atbalsta, ko Komisija atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, saņēmējiem maksājumus, kas tiem ir jāveic,
izpildot minēto lēmumu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Padome, 44. un 45. punkts).
29     Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāsecina, ka Padome nevarēja juridiski korekti pieņemt Apstrīdēto lēmumu.
30     Pirmkārt, nav strīda par to, ka Beļģijas Karaliste vērsās Padomē pēc tam, kad tika pieņemts Lēmums 2003/757, ar ko Beļģijas
piešķirtais atbalsts koordinācijas centriem ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu.
31     Otrkārt, ir jāpārbauda, vai Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. punktā aprakstītie atbalsti un Lēmuma 2003/757 priekšmetu
veidojošie atbalsti ir identiski.
32     Šajā sakarā no lietas materiāliem un it īpaši no Beļģijas Karalistes 2003. gada 6. martā Padomei nosūtītā dokumenta izriet,
ka atbalsta shēma, kas Padomei bija jāatzīst par saderīgu ar kopējo tirgu, bija tā pati, par kuru pieņemts Lēmums 2003/757.
33     Turklāt 2003. gada 26. maija dokuments, kurā Beļģijas Karalistes pastāvīgais pārstāvis Eiropas Savienībā aprakstīja atbalsta
saturu, nerada šaubas, ka tas ir viens un tas pats pasākums.
34     Visbeidzot, ar Apstrīdēto lēmumu tiek atļauti pasākumi, ar kuriem piemēro tādas pašas ar nodokli apliekamo ienākumu un iekasējamā
nodokļa noteikšanas metodes, izmantojot darbinieku skaitu, kādas paredz koordinācijas centru nodokļu režīms. Tajos ir pārņemti
tie paši atbrīvojumi no nekustamā īpašuma un ienākumu nodokļa samaksas, kā arī no kapitāla nodevas samaksas.
35     Treškārt, ir jānosaka Apstrīdētā lēmuma sekas. Jākonstatē, ka no minētā lēmuma pamatojuma izriet, ka tā mērķis ir mazināt
Lēmuma 2003/757 iedarbību uz koordinācijas centriem, kuru akreditācija beidzas laikposmā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada
31. decembrim.
36     Tādēļ Apstrīdētais lēmums ir pieņemts pretrunā Lēmumam 2003/757. Tas, ka Apstrīdētais lēmums attiecas tikai uz ierobežotu
skaitu uzņēmumu un noteiktu laika posmu, neietekmē atzinumu, saskaņā ar kuru tas ir pretrunā Lēmumam 2003/757, kura 2. punktā
ir noteikts, ka, sākot ar atbalsta shēmu paziņošanas dienu, labvēlīgā režīma piemērošanu nevar pagarināt, atjaunojot spēkā
esošo akreditāciju, un ka, ja akreditācija beidzas pirms 2010. gada 31. decembra, minēto shēmu vairs nevar piešķirt pat uz
laiku.
37     No visa iepriekš teiktā izriet, ka Padome juridiski korekti nedrīkstēja pieņemt Apstrīdēto lēmumu.
38     No tā izriet, ka pirmais Komisijas izvirzītais pamats tās prasības pamatojumam, kas balstīts uz to, ka Padomei nebija kompetences
pieņemt Apstrīdēto lēmumu, ir pamatots un tādēļ šis lēmums ir jāatceļ.

Par citiem prasības pamatiem
39     Tā kā pirmais Komisijas pamats ir pieņemts un tādēļ Apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, pārējie Komisijas izvirzītie pamati tās
prasības pamatojumam nav jāizskata.

Par tiesāšanās izdevumiem
40     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Padomei
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Padomei spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
atcelt Padomes 2003. gada 16. jūlija Lēmumu 2003/531/EK par Beļģijas valdības piešķirto atbalstu noteiktiem Beļģijā dibinātiem
koordinācijas centriem;
2)
Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.