CELEX: 62003CJ0070
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 93/13/EEK
Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos
Interpretācijas noteikumi
Tiesību normu kolīzijas noteikumi

Ar prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pareizi netransponējot savās iekšējās tiesībās Padomes
1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp., turpmāk tekstā
– "Direktīva") 5. pantu un 6. panta 2. punktu, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EK līgums un minētā
direktīva.
Direktīvas 1. panta 1. punkta mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgiem
noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.
Saskaņā ar Direktīvas 10. panta 1. punktu dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai ne
vēlāk kā līdz 1994. gada 31. decembrim izpildītu šīs direktīvas prasības.
Direktīvas transponēšana Spānijas tiesībās ir veikta ar
Ley
7/1998
sobre condiciones generales de la contratación
(1998. gada 13. aprīļa likums 7/1998 par vispārīgajiem līguma nosacījumiem, 1998. gada 14. aprīļa
Boletín Oficial del Estado
n° 89, 12304. lpp., turpmāk tekstā – "likums 7/1998"), ar ko groza
Ley
General
26/1984
para la defensa de los consumidores y usuarios
(vispārīgais 1984. gada 19. jūlija likums par patērētāju un lietotāju aizsardzību, 1984. gada 24. jūlija
Boletín Oficial del Estado
n° 176, 21686. lpp., turpmāk tekstā– "grozītais likums 26/1984").

Pirmstiesas procedūra
Pēc tam, kad Spānijas Karalistei tika dota iespēja sniegt savus apsvērumus, Komisija 2000. gada 25. maijā nosūtīja tai argumentētu
atzinumu, kurā tā iebilst, ka Spānija nav pareizi transponējusi Direktīvas 5. pantu un 6. panta 2. punktu, aicinot veikt vajadzīgos
pasākumus šī atzinuma izpildei divu mēnešu laikā pēc tā paziņošanas.
Ar 2000. gada 27. septembra vēstuli Spānijas valdība norādīja iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka ir veikusi pareizu Direktīvas
noteikumu transponēšanu.
Komisija Spānijas Karalistes atbildi uz argumentēto atzinumu uzskatīja par nepietiekamu un cēla šo prasību.

Par pirmo iebildumu, kas balstīts uz nepareizu Direktīvas 5. panta transponēšanu

Atbilstošās tiesību normas
Direktīva
Direktīvas 5. pants nosaka:
"Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem
vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Šaubu par kāda noteikuma nozīmi gadījumā priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā
patērētājam. Šos noteikumus par interpretāciju nepiemēro 7. panta 2. punktā noteikto procedūru kontekstā."
Direktīvas 7. panta 2. punktā norādītās prasības ir prasības par "noteikuma izmantošanas pārtraukšanu", t.i., procedūras,
"saskaņā ar kurām personas vai iestādes, kurām atbilstoši valsts tiesībām ir likumīgas intereses patērētāju aizsardzībā, var
saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem iesniegt prasību tiesā vai kompetentās pārvaldes iestādēs, lai panāktu lēmumu
par to, vai līguma noteikumi, kas sastādīti vispārējai izmantošanai, ir negodīgi, un lai minētās personas vai iestādes varētu
piemērot atbilstošus un efektīvus līdzekļus šo noteikumu ilgstošas izmantošanas novēršanai."
Valsts tiesības
Grozītā likuma 26/1984 10. panta 2. punkts paredz:
"Šaubu gadījumā par kādu līguma noteikumu nozīmi tie interpretējami par labu patērētājam."
Likuma 7/1998 6. panta 2. punkts nosaka:
"Šaubas par neskaidru vispārīgo nosacījumu interpretāciju tiek izmantotas līgumslēdzējas puses labā."

Lietas dalībnieku izvirzītie pamati un argumenti
Komisija Spānijas Karalistei pārmet to, ka valsts likumdevējs nav precizējis, ka patērētājam labvēlīgie interpretācijas noteikumi
Direktīvas 7. panta 2. punkta nozīmē nav piemērojami attiecībā uz kolektīvām prasībām par noteikumu izmantošanas pārtraukšanu.
Tas varētu apdraudēt šādu prasību efektivitāti tādējādi, ka pārdevēji vai piegādātāji, atsaucoties uz patērētājiem labvēlīgāku
regulējumu, varētu panākt, ka neskaidrs un tāds līguma noteikums, kuru var interpretēt kā maldinošu noteikumu, nebūtu aizliegts.
Spānijas valdība uzskata, ka attiecīgie interpretācijas noteikumi attiecas tikai uz individuālām prasībām un ka attiecībā
uz kolektīvam prasībām noteikumi ir interpretējami objektīvi. Tā piebilst, ka valsts tiesību akti, ar ko nodrošina lielāku
aizsardzību nekā paredzēts Direktīvā, satur līguma noteikumu, kuri jebkurā gadījumā būtu uzskatāmi par maldinošiem, sarakstu.
Šī saraksta imperatīvais raksturs neparedz iespēju atsaukties uz patērētājam labvēlīgu interpretāciju, lai apturētu prasību
par noteikumu izmantošanas pārtraukšanu.

Tiesas vērtējums
Kā to savu secinājumu 7. punktā norāda ģenerāladvokāts, attiecībā uz pirmo iebildumu lietas dalībnieki iebilst ne tik daudz
pret Direktīvas 5. pantā paredzēto pienākumu saturu, bet gan pret veidu un līdzekļiem, atbilstoši kuriem šie pienākumi ir
transponējami valsts tiesībās.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jākonstatē, ka Direktīvas transponēšana obligāti nepieprasa katras dalībvalsts likumdevēja
iesaistīšanos, tomēr ir svarīgi, ka attiecīgajām valsts tiesībām efektīvi tiek garantēta pilnīga Direktīvas piemērošana, ka
no šīm tiesībām izrietošais tiesiskais stāvoklis ir pietiekami precīzs un skaidrs un ka tam, kam šie noteikumi ir labvēlīgi,
ir dota iespēja zināt visas savas tiesības un nepieciešamības gadījumā uz tām atsaukties valsts tiesā (skat. 2001. gada 10. maija
spriedumu lietā C‑144/99 Komisija/Zviedrija,
Recueil 2001
, I‑4147. lpp., 18. punkts).
Attiecībā uz piemērojamajiem interpretācijas noteikumiem ar Direktīvas 5. pantu ieviestā atšķirība starp individuāla patērētāja
prasībām un prasībām par pārtraukšanu, kas attiecas uz personām vai organizācijām, kas pārstāv patērētāju kolektīvās intereses,
ir izskaidrojama ar dažādajiem šo prasību mērķiem. Pirmajā gadījumā kompetentām tiesām vai kompetentām iestādēm ir jādod vērtējums
in concreto
par jau noslēgta līguma noteikumu negodīgo raksturu, turpretī otrajā gadījumā tām ir jādod vērtējums
in abstracto
par vēl nenoslēgtā līgumā iekļaujamo noteikumu negodīgo raksturu. Pirmajā gadījumā individuāli skartam patērētājam labvēlīga
interpretācija attiecas uz viņu tieši. Turpretī otrajā gadījumā, lai preventīvi sasniegtu visiem patērētājiem vislabvēlīgāko
rezultātu, šaubu gadījumā līguma noteikumus nevar interpretēt tiem par labu. Objektīva interpretācija šādi ļauj biežāk aizliegt
neskaidru un neviennozīmīgu noteikumu izmantošanu, kā rezultātā tiek aizsargāts plašāks patērētāju loks.
No tā izriet, ka Direktīvas 5. panta trešajā teikumā ieviestais precizējums satur normatīvu un līgumisku noteikumu, kas patērētājiem
piešķir tiesības un sekmē Direktīvas mērķu realizāciju.
Tomēr Spānijas valdība nav panākusi, ka valsts tiesiskais regulējums kalpotu šāda mērķa sasniegšanai.
Attiecībā uz Spānijas iestāžu apgalvojumu, saskaņā ar kuru patērētājam labvēlīgie interpretācijas noteikumi attiecas tikai
uz individuālām prasībām, ir jānorāda, ka Spānijas Karaliste nav norādījusi ne uz vienu no savas tiesiskās kārtības izrietošajiem
noteikumiem, ne arī uz valsts tiesu lēmumiem šī apgalvojuma pamatojumam.
Tātad ir jākonstatē, ka ar grozītā likuma 26/1984 10. panta 2. punktu un likuma 7/1998 6. panta 2. punktu ir ieviesti vispārīgi
patērētājiem labvēlīgi interpretācijas noteikumi, nenosakot nekādus ierobežojumus, un ka likuma 7/1998 12. pants par kolektīvām
prasībām par pārtraukšanu nesatur nevienu izņēmumu no šo interpretācijas noteikumu piemērošanas.
Šo noteikumu piemērojamību apstiprina to vieta valsts tiesībās. Faktiski grozītā likuma 26/1984 10. pants ir iekļauts šī likuma
II nodaļā ar nosaukumu "Ekonomisko un sociālo interešu aizsardzība", turpretī likuma 7/1998 6. pants atrodams minētā likuma
I nodaļā ar nosaukumu "Vispārīgie noteikumi". Šie nosaukumi ļauj secināt, ka tie ir vispārīgi piemērojami noteikumi, kas nesatur
nekādus ierobežojumus attiecībā uz īpašiem gadījumiem, kur runa ir par kolektīvām prasībām par noteikumu izmantošanas pārtraukšanu.
Līdz ar to ir jāsecina, ka pirmais iebildums ir pamatots.

Par otro iebildumu, kas balstīts uz nepareizu Direktīvas 6. panta 2. punkta transponēšanu

Atbilstošās tiesību normas
Direktīva
Direktīvas 6. panta 2. punkta redakcija ir šāda:
"Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka patērētājs nezaudē šīs Direktīvas piešķirto aizsardzību
tādēļ, ka par līgumam piemērojamām tiesībām ir izvēlētas valsts, kas nav dalībvalsts, tiesības, ja līgumam ir cieša saistība
ar dalībvalstu teritoriju."
Valsts tiesiskais regulējums
Grozītā likuma 26/1984 10.a panta 3. punkts paredz:
"Patērētāju aizsardzības noteikumi pret negodīgiem noteikumiem ir piemērojami neatkarīgi no tiesībām, kuras puses izvēlējušās
kā līgumam piemērojamās, 1980. gada Romas konvencijas par likumiem, kuri piemērojami līgumsaistībās, 5. panta nozīmē."
Likuma 7/1998 3. panta 2. punkts nosaka:
"Neatkarīgi no starptautisko līgumu un konvenciju noteikumiem [šis likums] piemērojams arī līgumiem, kas pakļauti ārvalstu
likumiem, ja vien to līgumslēdzējs savu gribu ir izteicis Spānijas teritorijā un ja tur ir tā pastāvīgā dzīvesvieta."
Romas konvencija
Saskaņā ar 1980. gada 19. jūnija Romas konvencijas par līgumsaistībām piemērojamām tiesībām 5. panta 1. punktu (OV L 266,
1. lpp., turpmāk tekstā – "Romas konvencija") šis pants "attiecas uz līgumiem, kuru priekšmets ir preču vai pakalpojumu piegāde
personai ("patērētājam") nolūkam, kurā uzskatāms, ka persona atrodas ārpus tās nodarbošanās vai profesionālās darbības sfēras,
vai līgumiem par aizdevuma izsniegšanu šādam mērķim". Saskaņā ar minētā 5. panta 4. un 5. punktu tas nav piemērojams ne pārvadājuma
līgumiem, izņemot gadījumu, ja cenā ieskaitīti ceļa un citi izdevumi jebkādā kombinācijā, ne arī līgumam par pakalpojumu sniegšanu,
ja pakalpojumi patērētājam sniedzami tikai un vienīgi valstī, kurā neatrodas viņa pastāvīgā dzīvesvieta.
Romas konvencijas 5. panta 2. punkts paredz:
"Pušu izdarīta tiesību aktu izvēle nevar atņemt patērētājam aizsardzību, kuru tam sniedz tās valsts tiesību aktu imperatīvās
normas, kurā atrodas viņa pastāvīgā dzīvesvieta:
–        ja šajā valstī līguma noslēgšana sekoja viņam adresētam konkrētam uzaicinājumam vai reklāmai un viņš šajā valstī tika izdarījis
visu no viņa puses nepieciešamo līguma noslēgšanai
vai
–        ja otra puse vai tās pārstāvis šajā valstī saņēma patērētāja pasūtījumu
vai,
–        ja līgums ir par preču pirkumu – pārdevumu un patērētājs ceļojis no šīs valsts uz citu valsti un tur izdarījis pasūtījumu,
ar noteikumu, ka patērētāja ceļojumu nokārtoja pārdevējs nolūkā pamudināt patērētāju pirkt."

Lietas dalībnieku izvirzītie pamati un argumenti
Komisija uzsver, ka Direktīvas 6. panta 2. punkts regulē patērētāju aizsardzības nodrošināšanu, slēdzot līgumus ar pārdevējiem
vai piegādātājiem, turpretī grozītā likuma 26/1984 10. pants šādu aizsardzību paredz tikai dažu, proti, Romas konvencijas
5. panta 1. punktā minēto līgumu veidiem un, tikai pastāvot noteiktiem nosacījumiem, proti, tiem, kas noteikti šī panta 2. punktā.
Šie nosacījumi ir šaurāki nekā Direktīvas 6. panta 2. punktā paredzētās prasības, kas vienkārši nosaka, lai "līgumam ir cieša
saistība ar dalībvalstu teritoriju".
Atbilstoši Spānijas valdības viedoklim no valsts regulējuma attiecībā uz patērētāju aizsardzību pret negodīgiem līguma noteikumiem
konsekventas interpretācijas izriet, ka tiem ir imperatīvs raksturs neatkarīgi no tā, kuras valsts tiesības puses izvēlējušās
piemērot līgumam. Tā uzsver, ka likuma 7/1998 3. panta 2. punkts paredz minētā valsts regulējuma, t. i., ar Direktīvu nodrošinātās
aizsardzības, obligātu piemērošanu ārvalstu tiesībām pakļautiem līgumiem, ja līgumslēdzējs savu gribu ir izteicis Spānijas
teritorijā un tur ir viņa dzīvesvieta. Šādi attiecībā uz līgumiem, kas saistīti ar Spānijas teritoriju, ir konkretizēts jēdziens
"cieša saistība ar dalībvalstu teritoriju" Direktīvas 6. panta 2. punkta izpratnē.

Tiesas vērtējums
Kā izriet no Direktīvas sestā apsvēruma, tās mērķis ir "aizsargāt pilsoni kā patērētāju, tam iegādājoties preces un pakalpojumus
atbilstoši līgumiem, kurus reglamentē citu dalībvalstu tiesību akti" (skat. šajā sakarā iepriekš minētos spriedumus Komisija/Nīderlande,
18. punkts, un Komisija/Zviedrija, 18. punkts). Direktīvas 6. panta 2. punkts šo mērķi pilnveido. Kā izriet no šīs pašas Direktīvas
divdesmit otrā apsvēruma, tās mērķis ir noteiktos gadījumos novērst risku, ka patērētājam var tikt liegta Kopienu paredzētā
aizsardzība, par līgumam piemērojamajām tiesībām nosakot kādas valsts, kas nav dalībvalsts, tiesības. Šajā sakarā minētā Direktīva
paredz aizsardzības saglabāšanu arī līgumattiecībās ar trešajām valstīm, ko tā nodrošina patērētājiem līgumattiecībās Kopienu
dalībvalstīs, tiktāl, cik šis līgums ir cieši saistīts ar dalībvalsts teritoriju.
Attiecībā uz Direktīvā noteiktās aizsardzības materiālo piemērojamību no 1. panta 1. punkta un 3. panta 1. punkta izriet,
ka tā attiecas uz visiem līgumiem, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, kuru noteikumi netiek izstrādāti
individuāli. Kā to iepriekš pamatoti uzsvēra Komisija, ir tiesa, ka grozītā likuma 26/1984 10.a panta piemērojamība ir šaurāka,
jo tas ir piemērojams tikai tiem līguma veidiem, kas minēti Romas konvencijas 5. panta 1., 4. un 5. punktā. Tomēr, kā to norāda
Spānijas valdība, šo likuma robu aizpilda likuma 7/1998 3. panta 2. punkts, kas ir piemērojams visiem līgumiem, ko, pamatojoties
uz vispārīgiem nosacījumiem, slēdz bez individuālas izstrādes.
Attiecībā uz saistību ar Kopienu Direktīvas 6. panta 2. punkts aprobežojas ar norādi, ka līgumā būtu jāparādās "ciešai saistībai
ar dalībvalstu teritoriju". Šī vispārīgā formulējuma mērķis ir ņemt vērā katra atsevišķā gadījuma dažādo elementu saistību
ar lietas apstākļiem.
Lai gan Kopienu likumdevēja lietotais, apzināti plašais jēdziens "cieša saistība" varētu tikt konkretizēts ar pieņēmumiem,
tomēr to nevar ierobežot ar tādu iepriekš noteiktu saistības kritēriju kombināciju kā kumulatīvi nosacījumi par dzīvesvietu
un līguma noslēgšana saskaņā ar Romas konvencijas 5. pantu.
Atsaucoties uz šo pēdējo noteikumu, kas skaidri izriet no grozītā likuma 26/1984 10.a panta un netieši no likuma 7/1998 3. panta
2. punkta, Spānijas tiesiskās kārtības noteikumi, kas paredzēti Direktīvas 6. panta 2. punkta transponēšanai, neatbilst Direktīvā
noteiktajam aizsardzības līmenim.
No tā izriet, ka arī otrs iebildums ir pamatots.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, pareizi netransponējot savās iekšējās tiesībās Direktīvas 5. pantu un 6. panta 2. punktu,
Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek minētā direktīva.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Spānijas
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Spānijas Karalistei
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
pareizi netransponējot savās iekšējās tiesībās Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem
patērētāju līgumos 5. pantu un 6. panta 2. punktu, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek minētā direktīva;
2)
Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.