CELEX: 62006CJ0015
Apelācija
Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF)
Finanšu atbalsta slēgšana
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība
Reģionālā vai vietējā iestāde
Akti, kas šo iestādi skar tieši un individuāli
Tieša ietekme

Ar šo apelācijas sūdzību
Regione Siciliana
[Sicīlijas reģions] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. oktobra spriedumu lietā T‑60/03
Regione Siciliana
/Komisija (Krājums, II‑4139. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja tā prasību atcelt Komisijas
2002. gada 11. decembra Lēmumu C (2002) 4905 par atbalsta atcelšanu, kas Itālijas Republikai tika piešķirts ar Komisijas 1987. gada
17. decembra Lēmumu C (87) 2090 026 par Eiropas Reģionālās attīstības fonda atbalsta piešķiršanu 15 miljonu [euro] vai lielākā
apmērā investīciju ieguldījuma infrastruktūrā Itālijā (Sicīlijas reģions) ietvaros un avansa maksājuma, ko Komisija piešķīrusi
atbalsta ietvaros, atmaksāšanu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas
Lai stiprinātu ekonomisko un sociālo kohēziju EKL 158. panta izpratnē, ir pieņemta Padomes 1988. gada 24. jūnija Regula (EEK)
Nr. 2052/88 par stuktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju
bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību (OV L 185, 9. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija
Regulu (EEK) Nr. 2081/93 (OV L 193, 5. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2052/88”), un Padomes 1988. gada 19. decembra Regula
(EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2052/88 attiecībā uz struktūrfondu, struktūrfondu un Eiropas
Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju (OV L 374, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti
ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”).
Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punkta pirmā daļa paredz:
“Kopienu darbība papildina vai atbalsta atbilstošas valsts darbības. To veido, Komisijai konsultējoties ar attiecīgo dalībvalsti
[..] un atsevišķām tās nozīmētām valsts, reģionālām, vietējām vai citām atbildīgām iestādēm un organizācijām, kur puses ir
partneri, lai sasniegtu kopēju mērķi. Šīs konsultācijas turpmāk tekstā sauktas “partnerība”. Partnerība ietver darbību sagatavošanu,
finansēšanu, kā arī to novērtēšanu pirms, pēc un šīs darbības izpildes laikā.”
Regulas Nr. 4253/88 9. panta 1. punkts ar virsrakstu “Papildinājums” nosaka, ka, “lai nodrošinātu reālu ekonomisku rezultātu,
sturktūrfondu kredīti [..] nevar aizvietot dalībvalsts iestāžu strukturālos vai tiem pielīdzinātos izdevumus visā teritorijā,
uz kuru attiecas izvirzītais mērķis”.
Saskaņā ar šīs pašas regulas 24. pantu:
“1.       Ja izrādās, ka darbības vai pasākuma izpilde ne daļēji, ne pilnībā nepamato piešķirto finanšu atbalstu, Komisija uzsāk šī
gadījuma attiecīgu pārbaudi partnerības ietvaros, pieprasot dalībvalstij vai darbības īstenošanai tās nozīmētām iestādēm noteiktā
termiņā iesniegt savus apsvērumus.
2.       [Pēc šī] pārskata Komisija var samazināt vai pārtraukt palīdzību attiecīgai darbībai vai pasākumam, ja pārskats apstiprina
pārkāpuma vai būtisku pārmaiņu pastāvēšanu, kas ietekmē darbības īstenošanas apstākļus vai raksturu un kuru apstiprinājums
nav Komisijai pieprasīts.
3.       Jebkuru nepamatoti saņemtu un atlīdzināmu summu atmaksā Komisijai. [..]”

Prāvas priekšvēsture
Pieteikumā, ko Komisija saņēma 1986. gada 23. septembrī, Itālijas Republika lūdza piešķirt tai ERAF atbalstu investīciju ieguldīšanai
Sicīlijas infrastruktūrā attiecībā uz dambja uz Džibēzi [
Gibbesi
] upes celšanas darbu trešo daļu. Pieteikumā bija paredzētas papildu būves pie dambja korpusiem un norādīti divi dambja izmantošanas
mērķi – ūdens izmantošana drošai ūdens piegādei Likātas [
Licata
] industriālajam centram, kas vēl ir jāuzceļ, un arī apmēram 1000 hektāru lauksaimniecības zemes apūdeņošana.
Ar Lēmumu C (87) 2090 026 (turpmāk tekstā – “lēmums par atbalsta piešķiršanu”) Komisija piešķīra Itālijas Republikai ERAF
atbalstu ar maksimālu limitu ITL 94 490 620 056 (apmēram 48,8 miljoni euro). Minētā atbalsta ietvaros Itālijas Republika saņēma
avansa maksājumus par kopējo summu ITL 75 592 496 044 (apmēram 39 miljoni euro).
2000. gada 23. maija vēstulē Itālijas iestādes paziņoja Komisijai, ka dambja korpusa darbi tika pabeigti 1992. gada 11. novembrī,
bet dambis nefunkcionēja. Tajā pašā vēstulē Itālijas iestādes nosūtīja Komisijai Sicīlijas reģiona 2000. gada 17. janvāra
paziņojumu, kurā tas formāli apņēmās veikt vajadzīgos darbus, lai dambis funkcionētu un būtu izmantojams.
2001. gada 29. marta vēstulē Itālijas iestādes iesniedza Komisijai pieteikumu par atlikuma samaksu un pārsūtīja Sicīlijas
reģiona 2001. gada 5. marta paziņojumu. No šā paziņojuma izriet, ka
Ente minerario siciliano
(Sicīlijas Kalnraktuvju pārvalde, atbildīgā par dambja pabeigšanu) tika likvidēta, ka Likātas industriālais centrs nevarēja
tikt pabeigts un ka tādējādi sākotnējais dambja ūdens izmantošanas mērķis bija jāmaina. Tā tika uzdots veikt pētījumu, lai
noteiktu šo ūdens krātuvju iespējamos izmantošanas veidus.
Pamatojoties uz šiem faktiem, Komisija nolēma uzsākt pārbaudes procedūru, ko paredz Regulas Nr. 4253/88 24. pants un lēmums
par atbalsta piešķiršanu. 2001. gada 26. septembra vēstulē tā pārsūtīja Itālijas Republikai informāciju, kas ļauj konstatēt
nelikumību un attaisnot iespējamo lēmumu par atbalsta atcelšanu. Tā aicināja Itālijas iestādes – kā Sicīlijas reģiona pārvaldnieces
un kā atbalsta gala saņēmējas – divu mēnešu laikā iesniegt apsvērumus.
2001. gada 29. novembra vēstulē Itālijas Republika pārsūtīja Komisijai Sicīlijas reģiona apsvērumus. No tiem izriet, ka nav
noteikts pat aptuvens datums būvju izmantošanas uzsākšanai.
2002. gada 21. februāra vēstulē Sicīlijas reģions nosūtīja citu informāciju par projekta attīstības gaitu, kā arī kalendāru,
kurā paredzēts pabeigt darbus pirms 2003. gada 2. februāra.
Komisija uzskatīja, ka šī pēdējā informācija apstiprina vairāku nelikumību pastāvēšanu Regulas Nr. 4253/88 24. panta izpratnē,
un 2002. gada 11. decembrī pieņēma apstrīdēto lēmumu. Ar šo lēmumu Komisija atcēla Itālijas Republikai piešķirto atbalstu,
atbrīvoja summu, kas tika rezervēta atlikuma izmaksāšanai, un pieprasīja atmaksāt avansa maksājumos pārskaitīto summu.

Tiesvedība pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
2003. gada 20. februārī Sicīlijas reģions pret apstrīdēto lēmumu iesniedza prasību atcelt tiesību aktu. Ar pārsūdzēto spriedumu
Pirmās instances tiesa prasību noraidīja kā nepamatotu.
Pirms izlemt lietu pēc būtības, Pirmās instances tiesa noraidīja iebildumu par nepieņemamību, ko tika cēlusi Komisija, jo
Sicīlijas reģions neesot tiesīgs celt prasību tiesā. Komisija neapstrīdēja to, ka prasītājs ir individuāli skarts ar apstrīdēto
lēmumu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, bet uzskatīja, ka tas ar minēto lēmumu nav skarts tieši.
Būtiskākie pārsūdzētā spriedumi argumenti saistībā ar prasības pieņemamību ir šādi:
“47      Pilnībā atceļot atbalstu, apstrīdētais lēmums [..] galvenokārt atceļ Komisijas pienākumu samaksāt atbalsta atlikumu (9,8 miljoni
euro) un liek Itālijas Republikai veikt pienākumu, kas tālāk nodots prasītājam, atlīdzināt veiktos avansa maksājumus (apmēram
39 miljoni euro).
48      Pirmās instances tiesa uzskata, ka šāds lēmums neizbēgami rada tiešas sekas uz prasītāja tiesisko statusu vairāku iemeslu
dēļ. Turklāt apstrīdētais lēmums neatstāj nekādu izvērtēšanas brīvību Itālijas iestādēm, jo minētais lēmums ir izpildāms automātiski
un izriet vienīgi no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus.
[..]
53      Vispirms attiecībā uz prasītāja tiesiskā statusa maiņu ir jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma pirmās tiešās un tūlītējās sekas
ir iegūtā statusa izmaiņas, atņemot tam iespēju saņemt atbalsta atlikumu (apmēram 9,8 miljoni euro), kas Komisijai vēl bija
jāizmaksā. Komisija nepārskaitīs Itālijas Republikai neizmaksāto atbalsta atlikumu, jo atbalsts ir atcelts. Tātad Itālijas
iestādes nevarēs to pārskaitīt prasītājam. [..]
54      Apstrīdētais lēmums tieši ir mainījis prasītāja tiesisko statusu arī tāpēc, ka tam bija pienākums atlīdzināt avansā izmaksāto
summu (apmēram 39 miljoni euro). Tā apstrīdētais lēmums tieši mainīja prasītāja tiesisko statusu no neapstrīdamā minētās summas
kreditora pozīcijas uz vismaz iespējamo debitora pozīciju. [..]
[..]
56      Savukārt attiecībā uz apstrīdētā lēmuma automātiskās piemērojamības kritēriju ir jāatzīmē, ka apstrīdētais lēmums attiecībā
uz prasītāju mehāniski rada dubultas sekas, kas norādītas šā sprieduma 53. un 54. punktā.
57      Šīs apstrīdētā lēmuma dubultās sekas izriet tikai no Kopienas tiesiskā regulējuma, proti, EKL 211. panta trešā ievilkuma kopā
ar EKL 249. panta ceturto daļu. Šajā sakarā valsts iestādēm nav nekādas izvērtēšanas brīvības attiecībā uz to pienākumu izpildīt
attiecīgo lēmumu.
58      Šā sprieduma 56. un 57. punktā norādītos nosacījumus neietekmē Komisijas arguments, saskaņā ar kuru valsts iestādes teorētiski
var atbrīvot prasītāju no finanšu sekām, ko apstrīdētais lēmums tam tieši uzliek, finansējot no valsts līdzekļiem, pirmkārt,
atbrīvoto Kopienas atbalsta atlikumu un, otrkārt, prasītāja saņemtā Kopienas avansa maksājuma atlīdzību vai tikai vienu no
tiem.
59      Līdz ar to iespējamā valsts lēmuma par šāda veida finansējumu dēļ Komisijas lēmumu nevarētu nepiemērot automātiski. Juridiski
Kopienu tiesībās tas neietekmētu apstrīdētā lēmuma piemērošanu. Šis valsts lēmums nostādītu prasītāju tādā pat situācijā,
kāda bija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, radot savukārt otro prasītāja tiesiskā statusa izmaiņu, ko jau sākumā automātiski
izmainīja apstrīdētais lēmums. Šī otrā prasītāja tiesiskā statusa izmaiņa izriet tikai no valsts tiesībām un nevis no apstrīdētā
lēmuma izpildes.”

Pamata apelācija un pretapelācija
Ar iesniegto apelāciju prasītājs lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un atcelt apstrīdēto lēmumu. Tādēļ tas atsaucas uz
vairākiem pamatiem, kas saistīti ar tiesību kļūdām, kā arī pretrunām pamatojumā, kas pieļautas Pirmās instances tiesas spriedumā,
izlemjot lietu pēc būtības.
Komisija lūdz apelāciju noraidīt, bet arī atcelt parsūdzēto spriedumu. Pēdējā sakarā tā ir cēlusi pretapelāciju, kurā tā norāda,
ka, noraidīdama Komisijas iebildumu par nepieņemamību, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 230. panta ceturto daļu un
pieļāvusi kļūdas pamatojumā.
Tā kā pretapelācija ir saistīta ar prasības, ko Sicīlijas reģions cēla Pirmās instances tiesā, pieņemamību, jautājums, kurš
ir jāatrisina pirms pamata apelācijā uzdotajiem jautājumiem par lietas būtību, ir jāpārbauda pirmais.

Par pretapelāciju

Lietas dalībnieku argumenti
Ar iesniegto pretapelāciju Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesas pamatojums saistībā ar prasības pieņemamību izriet
no kļūdainas premisas, proti, ka lēmums par atbalsta piešķiršanu Sicīlijas reģionu tiešā veidā nostādīja kreditora situācijā,
ņemot vērā piešķirto atbalstu. Komisija uzskata, ka Sicīlijas reģiona iespēja saņemt ERAF atbalstu Džibēzi dambja būvei bija
atkarīga no Itālijas Republikas neatkarīgi izdarītas izvēles.
Turklāt, pat ja pieņem, ka Sicīlijas reģions tiešām būtu Kopienu atbalsta kreditors, šāda situācija tik un tā būtu izrietējusi
no valsts tiesību normām vai valsts lēmumiem.
Komisija uzskata, ka gadījumā, ja Tiesa apstiprinātu Pirmās instances tiesas parsūdzētajā spriedumā pieņemto interpretāciju,
no tā izrietētu sekas, kas nav pieņemamas no struktūrfondu atbalsta saņēmēju tiesas aizsardzības viedokļa. Katrs tiesību subjekts,
kas ir struktūrfondu līdzekļu galīgais saņēmējs, ir tieši skarts ar Komisijas lēmumiem par piešķirtajiem līdzekļiem.
Pārsūdzētais spriedums turklāt esot pretrunīgs. Pirmās instances tiesa esot uzskatījusi, ka prasītājas tiesiskā statusa izmaiņas
tieši un automātiski izriet no apstrīdētā lēmuma, tomēr atzīdama Itālijas iestāžu būtisko lomu. Tādēļ, pārsūdzētā sprieduma
54. punktā izmantodama frāzi “vismaz iespējamo debitora”, Pirmās instances tiesa ir atzinusi Itālijas Republikas rīcības brīvību
attiecībā uz to, kā uz prasītāju izpaužas apstrīdētā lēmuma sekas.
Prasītājs uzskata, ka šis lēmums nekavējoties ietekmēja tā juridisko statusu, jo tas no atbalsta saņēmēja pozīcijas nokļuva
šā atbalsta sakarā saņemto avansu atmaksātāja pozīcijā.
Patiesībā Itālijas iestādēm neesot nekādas rīcības brīvības attiecībā uz apstrīdētā lēmuma izpildi. Šajā sakarā Pirmās instances
tiesa ir pareizi atzinusi, ka iespējams finansiāls uzlabojums pēc Itālijas Republikas ierosmes būtu nacionāla līmeņa lēmuma,
kas neattiecas uz apstrīdēta lēmuma izpildi, sekas.
Prasītājs klāsta, ka Džibēzi dambja projekts ietilpst tā kompetencē un ka lēmuma par atbalsta piešķiršanu pielikumā tas ir
norādīts kā atbildīgā iestāde par finanšu atbalsta pieprasīšanu.
Prasītājs norāda, ka apstrīdētais lēmums ir kavējis viņa kompetences izpildi tādējādi, kā tas šīs kompetences izprot. Ar šo
lēmumu tam tika uzlikts pienākums beigt piemērot projekta valsts līmeņa regulējumu un uzsākt procedūru atbalsta atgūšanai
no tā saņēmējiem.
Tieas sēdē prasītājs vēlreiz uzsvēra, ka tā prasības atzīšana par nepieņemamu būtu tiesiskuma noraidīšana, ņemot vērā, ka
sava teritoriālās iestādes statusa dēļ tas nevar celt prasību valsts tiesās pret Itālijas Republiku.

Tiesas vērtējums
Pamatojoties uz EKL 230. panta ceturto daļu, reģionāla vai pašvaldību vienība, ciktāl tā – kā Sicīlijas reģions – ir juridiska
persona saskaņā ar valsts tiesībām, var celt prasību par lēmumiem, kas adresēti šai personai, vai par lēmumiem, kas – kaut
arī regulas vai lēmuma formā adresēti citai personai – tomēr to skar tieši un individuāli (2001. gada 22. novembra spriedums
lietā C‑452/98
Nederlandse Antillen
/Padome,
Recueil
, I‑8973. lpp., 51. punkts; 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā C‑142/00 P Komisija/
Nederlandse Antillen
,
Recueil
, I‑3483. lpp., 59. punkts, un 2006. gada 2. maija spriedums lietā C‑417/04 P,
Regione Siciliana
/Komisija, Krājums, I‑3881. lpp., 24. punkts).
Izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa savā izvērtējumā aprobežojās ar jautājumu, vai apstrīdētais lēmums prasītāju skar
tieši, tā kā Komisija nebija apstrīdējusi, ka šis lēmums prasītāju skar individuāli.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījums, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir jāskar
“tieši”, kā tas noteikts EKL 230. panta ceturtajā daļā, prasa, lai apstrīdētais Kopienas pasākums tieši ietekmētu indivīda
tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādas izvērtēšanas iespējas šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu,
kas ir pavisam automātiska un izrietētu tikai no Kopienas tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (skat. 1998. gada
5. maija spriedumu lietā C‑404/96 P
Glencore Grain
/Komisija,
Recueil
, I‑2435. lpp., 41. punkts; 2004. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑486/01 P,
Front National
/Parlaments, Krājums, I‑6289. lpp., 34. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Regione Siciliana
/Komisija, 28. punkts).
Kā Tiesa jau tika atzinusi iepriekš minētā sprieduma lietā
Regione Siciliana
/Komisija 29. un 30. punktā, ka tādas vietējās vai reģionālās iestādes kā Sicīlijas reģions norīkošana par atbildīgo iestādi
par ERAF projekta izpildi nenozīmē, ka prasītāja pati ir atbalsta saņēmēja. Tiesa uzskata, ka nekas minētās lietas materiālos
neļauj secināt, ka prasītājs būtu tieši skarts EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē kā par projekta īstenošanu atbildīgā
iestāde.
Šādu vērtējumu neiespaido Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punkta pirmā daļa un Regulas Nr. 4253/88 9. panta 1. punkts. Faktiski
šie panti, kas ietver Kopienas finanšu palīdzības papildinošo raksturu salīdzinājumā ar valsts finansējumu, neietekmē pieņēmumu,
uz ko balstoties, Komisija slēdza Kopienas atbalstu (iepriekš minētais spriedums lietā
Regione Siciliana
/Komisija, 31. punkts).
Šie apsvērumi ir jāpiemēro arī izskatāmajā lietā.
Tos nekādi nevar apstrīdēt ar
Regione Siciliana
argumentu par to, ka tam Itālijas tiesību sistēmā ir plašāka kompetence jomās, kuras attiecas uz Džibēzi upes dambja būvniecību,
kā autoceļu tīkla joma, uz kuru attiecās projekts, par kuru runa bija iepriekš minētajā spriedumā lietā
Regione Siciliana
/Komisija. Faktiski šī no valsts tiesībām secinātā atšķirība nekādi neietekmē to, vai prasītājs ir skarts tieši.
Nav nozīmes arī tam, ka lēmuma par atbalsta piešķiršanu pielikumā Sicīlijas reģions ir minēts kā iestāde, kas atbildīga par
finanšu atbalsta pieprasīšanu, jo iepriekš minētajā spriedumā lietā
Regione Siciliana
/Komisija tas bija minēts kā iestāde, kas atbildīga par projekta īstenošanu. Faktiski no pozīcijas “par pieprasīšanu atbildīgā
iestāde”, uz kuru ir atsauce lēmuma par atbalsta piešķiršanu pielikumā, neizriet, ka prasītājs būtu tieši saistīts ar Kopienu
atbalstu, par kuru tajā pašā lēmumā turklāt ir noteikts, ka to pieprasa Itālijas Republika un tas tai arī tiek piešķirts.
Tā kā nav neviena cita elementa, kas attiecībā uz tiešu ietekmi ļautu būtiski nošķirt iepriekš minētajā spriedumā lietā
Regione Siciliana
/Komisija izskatīto situāciju un šo, ir jāatzīst, ka Tiesas šajā spriedumā veiktais vērtējums ir pilnībā attiecināms arī uz
izskatāmo lietu.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Sicīlijas reģions ir tieši skarts ar apstrīdēto
lēmumu. Tādēļ pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
Pretēji prasītāja apgalvotajam šāds secinājums nenozīmē tiesiskuma noraidīšanu. Šajā sakarā pietiek atgādināt vien to, ka
indivīdiem jābūt iespējai baudīt tiem no Kopienu tiesību sistēmas izrietošo tiesību tiesas aizsardzību (2004. gada 1. aprīļa
spriedums lietā C‑263/02 P, Komisija/
Jégo‑Quéré
,
Recueil
, I‑3425. lpp., 29. punkts un minētā judikatūra). To fizisko vai juridisko personu tiesas aizsardzība, kuras EKL 230. panta
ceturtajā daļā uzskaitīto nepieņemamības nosacījumu dēļ nevar tiešā veidā apstrīdēt tāda veida Kopienu tiesību aktus kā apstrīdētais
lēmums, ir efektīvi jānodrošina ar tiesību aizsardzības līdzekļiem valsts tiesās. Tām saskaņā ar EKL 10. pantā paredzēto lojālas
sadarbības principu ir pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro valsts procesuālās normas par prasības celšanu tā, lai minētās
personas varētu tiesā apstrīdēt jebkura lēmuma vai cita valsts pasākuma, ar ko tām piemēro Kopienu tiesību aktu, tiesiskumu,
norādot uz pēdējā spēkā neesamību un līdzot tiesām vērsties Kopienu Tiesā, uzdodot prejudiciālus jautājumus (iepriekš minētais
spriedums lietā Komisija/
Jégo‑Quéré
, 30.–32. punkts un minētā judikatūra).

Par Sicīlijas reģiona
celtās
prasības pieņemamību
Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas lēmumu, tā var pati pieņemt galīgo
spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Pirmās instances
tiesā.
Izskatāmajā lietā Tiesa uzskata, ka tai ir visi nepieciešamie elementi, lai tā pati varētu spriest par Sicīlijas reģiona Pirmās
instances tiesā celtās prasības pieņemamību. Pēdējās minētās šajā sakarā izvirzītie argumenti atbilst argumentiem, ko tā izvirzīja
apsvērumu par Komisijas iesniegto pretapelāciju ietvaros un būtībā ir balstīti uz jau minēto tēzi par to, ka prasītājs būtu
tieši skarts ar apstrīdēto lēmumu, ja ar to tā pozīcija no atbalsta saņēmēja tiktu mainīta uz atbalsta ietvaros saņemtā avansa
atmaksātāja pozīciju.
Saskaņā ar šā sprieduma 31.–38. punktā izklāstīto pamatojumu Sicīlijas reģionu nevar uzskatīt par tieši skartu ar apstrīdēto
lēmumu.
Šādos apstākļos Sicīlijas reģiona Pirmās instances tiesā celtā prasība ir jānoraida kā nepieņemama.

Par pamata apelāciju
Ņemot vērā Sicīlijas reģiona Pirmās instances tiesā celtās prasības nepieņemamību, tā apelācijai pret pārsūdzēto spriedumu
vairs nav priekšmeta, jo Tiesa spriež par šīs prasības pamatotību, un tādējādi tā nav jāpārbauda.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī reglamenta 69. panta 6. punktam, kas arī piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties
uz minēto 118. pantu, gadījumā, kad spriedums netiek pieņemts, Tiesa brīvi lemj par izdevumiem.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Sicīlijas reģionam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies pretapelācijas tiesvedībā,
tai ir jāpiespriež atlīdzināt arī tiesāšanās izdevumus, kas ir saistīti ar šo apelāciju.
Atzinums par pamata prasības priekšmeta neesamību, kas izriet no Komisijas pretapelācijas pamatotības, nozīmē, ka Sicīlijas
reģionam ir jāpiespriež atlīdzināt arī tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar pamata apelāciju.
Tā kā Komisija arī ir prasījusi piespriest Sicīlijas reģionam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā Pirmās
instances tiesā, un tajā celtā prasība tika noraidīta kā nepieņemama, Sicīlijas reģionam ir jāpiespriež atlīdzināt arī tiesāšanās
izdevumus, kas saistīti ar tiesvedību pirmajā instancē.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. oktobra spriedumu lietā T‑60/03
Regione Siciliana
/Komisija;
2)
noraidīt kā nepieņemamu Sicīlijas reģiona
prasību atcelt Komisijas 2002. gada 11. decembra Lēmumu C (2002) 4905 par atbalsta atcelšanu, kas Itālijas Republikai tika
piešķirts ar Komisijas 1987. gada 17. decembra Lēmumu C (87) 2090 026 par Eiropas Reģionālās attīstības fonda atbalsta piešķiršanu
15 miljonu [euro] vai lielākā apmērā investīciju ieguldījuma infrastruktūrā Itālijā (Sicīlijas reģions) ietvaros, un avansa
maksājuma, ko Komisija piešķīrusi atbalsta ietvaros, atmaksāšanu;
3)
nav jālemj par Sicīlijas reģiona
celto apelāciju pret šī sprieduma rezolutīvās daļas 1. punktā minēto spriedumu;
4)
Sicīlijas reģions
atlīdzina tiesāšanās izdevumus šajā instancē, kā arī tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā pirmajā instancē.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.