CELEX: 61993CJ0076
Appel
Tjenestemænd
tjenestested i et tredjeland
løn
betaling i tjenestelandets valuta

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 17. marts 1993 har Piera Scaramuzza i medfoer af artikel 49 i statutten for EOEF-Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i statutten for EKSF-Domstolen og statutten for Euratom-Domstolen ivaerksat appel af en af Retten i Foerste Instans den 15. december 1992 afsagt dom i sag T-75/91, Scaramuzza mod Kommissionen (Sml. II, s. 2557), hvorved Retten i Foerste Instans frifandt Kommissionen for den under sagen nedlagte paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse om afvisning af appellantens krav om at faa udbetalt den fulde loen i tjenestestedets valuta, reguleret med den for tjenestestedet fastsatte justeringskoefficient.
Rettens dom
2 Det fremgaar af Rettens dom, at Piera Scaramuzza er tjenestemand i loenklasse B3. Hun blev den 4. januar 1988 ansat ved Kommissionens permanente delegation i Oslo og senere den 17. juni 1991 tilknyttet Kommissionens kontor i New York. I medfoer af loenningsregulativet for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland (herefter benaevnt "loenningsregulativet"), udbetalte Kommissionen kun Piera Scaramuzza 80% af hendes loen i tjenestestedets valuta, reguleret med den herfor gaeldende justeringskoefficient. Scaramuzza fremsatte krav om betaling af den fulde loen i tjenestestedets valuta, reguleret med den herfor gaeldende justeringskoefficient, med virkning fra hendes tiltraedelse. Kommissionen afviste kravet. Det samme var tilfaeldet med den af hende den 23. april 1991 indgivne klage. Piera Scaramuzza anlagde herefter sag ved Retten med paastand om annullation af Kommissionens to afgoerelser om afvisning af hendes krav.
3 Loenningsregulativet for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, er optaget i bilag X til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Bilaget blev indsat i vedtaegten ved Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 3019/87 af 5. oktober 1987 om indfoerelse af saerlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, der goer tjeneste i et tredjeland (EFT L 286, s. 3), og bestemmer i artikel 11 foelgende:
"Vederlaget samt de i artikel 10 naevnte godtgoerelser udbetales i belgiske franc i Belgien. De korrigeres med den koefficient, som anvendes paa vederlaget til tjenestemaend, der goer tjeneste i Belgien."
4 Artikel 12 i bilag X er saalydende:
"Ansaettelsesmyndigheden kan efter anmodning fra tjenestemanden beslutte helt eller delvis at udbetale vederlaget i det lands valuta, hvor tjenestemanden goer tjeneste. Vederlaget korrigeres da med den justeringskoefficient, der er fastsat for tjenestestedet, og konverteres efter den tilsvarende vekselkurs.
I saerlige, behoerigt begrundede tilfaelde kan ansaettelsesmyndigheden helt eller delvis foretage denne udbetaling i en anden valuta end den, der anvendes paa tjenestestedet, efter regler, der sikrer, at koebekraften opretholdes."
5 Med hjemmel i artikel 1, stk. 3, i vedtaegtens bilag X vedtog Kommissionen "interne direktiver om fastsaettelse af de i artikel 12 i bilag X til vedtaegten for tjenestemaend fastsatte regler for udbetaling af vederlag" (herefter benaevnt "interne direktiver"), hvis artikel 1 er saalydende:
"I henhold til artikel 12 i bilag X til vedtaegten udbetaler ansaettelsesmyndigheden efter anmodning fra tjenestemanden indtil 80% af hans nettovederlag i det lands valuta, hvor han goer tjeneste.
I behoerigt begrundede tilfaelde kan ansaettelsesmyndigheden godkende, at der udbetales en stoerre del end de 80% i tjenestelandets valuta."
6 Piera Scaramuzza fremsatte to anbringender til stoette for sine paastande for Retten.
7 For det foerste, at Kommissionen ved udformningen af artikel 1 i de interne direktiver havde tilsidesat artikel 12, stk. 1, i bilag X til vedtaegten. Ifoelge sagsoegeren indeholder artikel 12 ingen begraensning af udbetaling af vederlaget i tjenestestedets valuta, reguleret med den herfor gaeldende justeringskoefficient, og den overlader ikke ansaettelsesmyndigheden noget skoen med hensyn hertil.
8 Retten forkastede sagsoegerens foerste anbringende og fastslog (dommens praemis 18), at Kommissionen i henhold til artikel 12, stk. 1, i bilag X har et vist skoen ved afgoerelsen af, om den kan imoedekomme ansoegninger fra tjenestemaend i henhold til denne bestemmelse, samt (praemis 20) at der i princippet ikke er noget til hinder for, at ansaettelsesmyndigheden fastsaetter regler for, hvorledes den vil udoeve det skoen, den er tillagt i henhold til vedtaegten, ved en intern beslutning af generel karakter. Under hensyn til (praemis 23), at de interne direktivers artikel 1 ikke er til hinder for, at det "fulde" vederlag udbetales i tjenestestedets valuta, reguleret med den herfor gaeldende justeringskoefficient, men alene paalaegger tjenestemanden behoerigt at begrunde sin anmodning, saafremt denne vedroerer mere end 80% af vederlaget, har Kommissionen ikke, som haevdet af sagsoegeren, misbrugt sin befoejelse.
9 Retten forkastede ligeledes sagsoegerens andet anbringende om, at Kommissionen skulle have tilsidesat princippet om ligebehandling af tjenestemaend, hvorefter koebekraften paa de forskellige tjenestesteder skal vaere den samme, navnlig for saa vidt angaar tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, og tjenestemaend, der goer tjeneste i tredjelande. Modsat det af sagsoegeren anfoerte, hvorefter en saadan ligebehandling kun kan sikres ved anvendelse af vedtaegtens artikel 64 og 65, hvorefter det fulde vederlag automatisk udbetales i tjenestestedets valuta, reguleret med den herfor gaeldende justeringskoefficient, saaledes som tilfaeldet er for tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, fandt Retten, at situationen for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, er en anden end de foerstnaevnte tjenestemaends, navnlig for saa vidt angaar udgifter, der skal afholdes paa tjenestestedet.
10 Retten udtalte, at reglerne om udbetaling af loen skal tage hensyn til denne forskel, for at sikre tjenestemaend samme koebekraft uanset tjenestested. Det er imidlertid klart, at tjenestemaend, der goer tjeneste i tredjelande, i modsaetning til tjenestemaend i Faellesskabet, i kraft af vedtaegtens bilag X hverken skal betale husleje eller udgifter til sygesikring paa tjenestestedet. Der bestaar saaledes en formodning om, at tjenestemaend, der goer tjeneste i tredjelande, ikke kan antages at anvende mere end 80% af deres vederlag paa tjenestestedet, mens tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, maa formodes at anvende deres fulde vederlag i det land, hvor de er beskaeftiget, hvorfor denne forskelsbehandling maa anses for rimelig, naar henses til de forskellige vilkaar, de to kategorier tjenestemaend er undergivet.
11 For saa vidt angaar sagsoegerens sidste argument, nemlig at hun i strid med vedtaegtens artikel 62-65, der knaesaetter tjenestemandens ret til vederlag, var blevet frakendt en del heraf, idet man havde afslaaet at udbetale hendes fulde loen i tjenestestedets valuta, reguleret med den herfor gaeldende justeringskoefficient, fandt Retten ikke, at sagsoegeren uretmaessigt var blevet frakendt nogen del af sit vederlag, for saa vidt som Kommissionen ikke havde tilsidesat regler eller principper.
12 Retten frifandt saaledes sagsoegte.
Appelsagen
13 Under appelsagen har Piera Scaramuzza nedlagt paastand om, at Rettens dom ophaeves, at Kommissionens afgoerelse om afvisning af sagsoegerens klage samt dens afgoerelse om afvisning af hendes anmodning annulleres, og om, at Kommissionen med tilbagevirkende gyldighed tilpligtes at betale hende et beloeb svarende til den resterende del af hendes loen i tjenestestedets valuta, reguleret med den herfor gaeldende justeringskoefficient og med tillaeg af morarenter.
14 Appellanten har som eneste appelgrund fremfoert, at der er sket tilsidesaettelse af det almindelige retsprincip om, at en arbejdstager frit kan raade over sin loen, der for EF-tjenestemaends vedkommende er knaesat i vedtaegtens artikel 62, samt at der er sket tilsidesaettelse af det almindelige retsprincip om respekten for privatlivet, jf. artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention og artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne. I den anfaegtede dom indroemmedes nemlig Kommissionen et vist skoen, men der blev ikke taget stilling til sagsoegerens argumenter om, at denne skoensbefoejelse var en kraenkelse af privatlivet, skoent appellanten, allerede da hun den 1. oktober 1990 indgav sin anmodning, havde gjort gaeldende, at der var tale om "et indgreb i tjenestemandens personlige rettigheder og frihed til selv at afgoere, hvorledes han vil anvende, hvad han har krav paa ifoelge vedtaegten", hvilken argumentation hun senere ogsaa fremfoerte i sin replik for Retten.
Appelsagens formalitet
15 Kommissionen har gjort indsigelse imod, at appelsagen antages til realitetsbehandling under henvisning til, at den eneste appelgrund, som appellanten har fremfoert, indeholder to saerskilte anbringender, der foerst fremfoeres under appelsagen. Det fremgaar imidlertid af artikel 113, stk. 2, og artikel 116, stk. 1, i Domstolens procesreglement, at nye anbringender, der ikke har vaeret gjort gaeldende under den oprindelige sag, ikke kan fremsaettes for foerste gang under appelsagen.
16 For saa vidt angaar appellantens foerste anbringende om, at der er sket tilsidesaettelse af det almindelige princip om, at en arbejdstager har ret til frit at raade over sit vederlag, jf. herved vedtaegtens artikel 62, bemaerkes i overensstemmelse med det af generaladvokaten anfoerte (forslagets punkt 11), at dette argument i det vaesentlige maa forstaas som en indsigelse mod, at Kommissionen har frakendt appellanten en del af hendes vederlag.
17 Da det af Rettens dom (praemis 22 og 57) fremgaar, at appellanten faktisk har gjort dette anbringende gaeldende, maa formalitetsindsigelsen herom forkastes.
18 For saa vidt angaar det andet anbringende, hvorefter der skulle vaere sket tilsidesaettelse af det almindelige princip om respekt for privatlivet, jf. artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention og artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne, er det korrekt, at appellanten ikke udtrykkeligt har paaberaabt sig den foerstnaevnte bestemmelse for Retten. Det fremgaar imidlertid af den anfaegtede doms praemis 27, at hun gjorde gaeldende, at kravet om, at hun skulle dokumentere sine udgifters art eller fordeling, var "en uacceptabel indblanding i en tjenestemands privatliv i strid med artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne". Da Piera Scaramuzza over for Domstolen paa ny har henvist til princippet om beskyttelse af privatlivet samt verdenserklaeringens artikel 12 og artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention, der ligeledes omhandler respekten for privatlivet, bemaerkes, at den udtrykkelige henvisning til menneskerettighedskonventionens artikel 8 alene kan anses for en uddybning af et argument, der allerede er blevet gjort gaeldende for Retten.
19 Herefter maa ogsaa denne formalitetsindsigelse forkastes.
Den paastaaede overtraedelse af vedtaegtens artikel 62
20 Appellanten har gjort gaeldende, at vedtaegtens artikel 62 ("tjenestemanden har ... paa grundlag af sin udnaevnelse ret til det vederlag, der svarer til hans loenklasse og -trin. Tjenestemanden kan ikke give afkald paa denne ret ...") knaesaetter det almindelige retsprincip om, at en arbejdstager frit kan raade over sit vederlag. Retten har ved at anerkende, at denne ret kan begraenses alene ud fra en formodning om, at tjenestemaend, der goer tjeneste i tredjelande, kun maa antages at anvende 80% af deres vederlag paa tjenestestedet, da de oppebaerer en saerlig godtgoerelse til daekning af deres samlede udgifter til bolig og sygesikring, gjort sig skyldig i en retsvildfarelse. Retten antog saaledes fejlagtigt, at sagsoegeren ikke retmaessigt blev frakendt en del af sit vederlag.
21 Domstolen finder, at Rettens begrundelse for at fastslaa, at den omtvistede loenordning var lovlig, ikke kan kritiseres.
22 Det bemaerkes hertil alene, at Retten har godtgjort, at de vilkaar som tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, og tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland er undergivet, objektivt set er forskellige, hvilket begrunder en forskellig behandling. Mens tjenestemaend i Faellesskabet selv skal afholde alle udgifter til bolig og som hovedregel 20% af udgifterne til sygesikring, har tjenestemaend i tredjelande hverken udgifter af den ene eller den anden art, da de i medfoer af bilag X faar daekket udgifter til sygesikring fuldstaendigt, ligesom institutionen enten stiller en passende bolig til raadighed eller godtgoer udgifter til hotel.
23 Som Retten med rette har anfoert (praemis 47 i den anfaegtede dom), er det en logisk foelge af ordningen, hvorefter justeringskoefficienten kun skal finde anvendelse paa beloeb, der maa formodes brugt paa tjenestestedet, at justeringskoefficienten ikke automatisk anvendes paa den del af vederlaget til en tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, der svarer til den del af vederlaget, som tjenestemaend i Faellesskabet anvender til bolig og sygesikring, da foerstnaevnte kategori modsat tjenestemaend i Faellesskabet ikke har saadanne udgifter paa tjenestestedet.
24 Det bemaerkes, at justeringskoefficienterne skal sikre samme koebekraft for tjenestemaend, der goer tjeneste i andre lande end Belgien og Luxembourg. Naar der som her er tale om et tredjeland, hvor leveomkostningerne er hoejere end i Belgien eller Luxembourg, svarer en regulering med justeringskoefficienten i realiteten til, at den nominelle loen i belgiske franc opskrives, inden den omveksles til tredjelandets valuta.
25 Saafremt den fulde loen i belgiske franc blev reguleret med justeringskoefficienten, uanset at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, aflastes for en betydelig del af deres leveomkostninger, ville dette vaere en tilsidesaettelse af princippet om ligeloen til tjenestemaend, idet tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, i saa tilfaelde ville oppebaere en hoejere loen end de af deres kolleger, der goer tjeneste i Faellesskabet.
26 For saa vidt angaar de 20% af vederlaget, der skoennes at vaere den del, som en tjenestemand, der goer tjeneste i Faellesskabet, anvender til udgifter til bolig og sygesikring paa tjenestestedet, har Retten paa overbevisende maade godtgjort (den anfaegtede doms praemis 48), at dette skoen maa anses for rimeligt. Denne procentsats svarer dels nogenlunde til de 15-20% af vederlaget til tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, som disse skulle svare i boligbidrag til deres institution for at faa stillet en bolig til raadighed, indtil bilag X traadte i kraft. Koefficienten paa 20% svarer endvidere til posten "bolig" ved afvejningen af tjenestemaends forbrugsmoenster og foelgelig til den vaegt, posten "bolig" er tillagt ved beregningen af justeringskoefficienter for de forskellige tjenestesteder.
27 Det fremgaar af det saaledes anfoerte, at Retten med foeje har lagt til grund, at den loenordning, Kommissionen anvender over for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, er objektivt begrundet, og ikke er en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 62, hvorfor appellanten ikke uretmaessigt er blevet frakendt en del af sit vederlag.
28 Heraf foelger, at foerste del af den appelgrund, som appellanten har gjort gaeldende, maa forkastes.
Den paastaaede manglende respekt for privatlivet
29 Appellanten har under henvisning til artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention og artikel 12 i verdenserklaeringen om menneskerettighederne gjort gaeldende, at hun som tjenestemand har krav paa respekt for sit privatliv. Den omstaendighed, at der i henhold til de interne direktivers artikel 1 skal indgives en begrundet anmodning for at faa udbetalt mere end 80% af vederlaget i tjenestestedets valuta, er ifoelge appellanten en indblanding i hendes privatliv, som ikke er begrundet i bydende noedvendige samfundsmaessige hensyn, som omhandlet i den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 8. Retten har saaledes ved sin frifindelsesdom godkendt, at Kommissionen anvender en procedure, som kraenker tjenestemaends ret til privatliv.
30 Selv om Retten ikke udtrykkeligt har begrundet, hvorfor den har forkastet dette anbringende, fremgaar det af dommen, at det ikke var fremfoert saerskilt, men indgik i anbringendet om, at princippet om samme koebekraft var blevet tilsidesat (dommens praemis 27), der ligeledes blev forkastet.
31 Det maa medgives, at Retten paa dette punkt kunne have begrundet sin dom mere praecist, saa meget desto mere som det er fast praksis, at grundrettighederne, saasom respekten for privatlivet som omhandlet i artikel 8 i den europaeiske menneskerettighedskonvention, hoerer til de almindelige retsgrundsaetninger, som Domstolen skal beskytte (jf. bl.a. dom af 18.6.1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925, praemis 41).
32 Det maa imidlertid fastslaas, at appellanten alene har gjort indsigelse mod de interne direktivers artikel 1, for saa vidt som det heri bestemmes, at en anmodning om udbetaling af mere end 80% af vederlaget i tjenestestedets valuta skal vaere behoerigt begrundet. Appellanten har ikke godtgjort, at hun har maattet give en saa detaljeret begrundelse, at man kan haevde, at der herved er sket en overtraedelse af respekten for privatlivet, som er en grundrettighed.
33 Paa denne baggrund kan Retten ikke foreholdes, hvilket appellanten i oevrigt heller ikke har gjort, at den uden udtrykkelig begrundelse har forkastet et selvstaendigt anbringende.
34 Anbringendet om kraenkelse af respekten for privatlivet maa derfor ogsaa afvises, hvorefter appellen i det hele maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
35 I medfoer af procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem institutionerne og deres ansatte. I medfoer af procesreglementets artikel 122, andet afsnit, finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse ved appel ivaerksat af institutionernes tjenestemaend eller oevrige ansatte. Procesreglementets artikel 69, stk. 2, skal foelgelig finde anvendelse, hvorefter det paalaegges den tabende part at betale sagens omkostninger. Da appellanten har tabt sagen, paalaegges det hende at betale appelsagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler appelsagens omkostninger.