CELEX: 62002CJ0281
Briseles Konvencija
Briseles Konvencijas teritoriāla piemērošana
2. pants
Jurisdikcija
Trešā valstī noticis nelaimes gadījums
Miesas bojājumi
Līgumslēdzējā valstī celta prasība pret personu, kuras domicils ir šajā valstī, un citiem atbildētājiem, kuru domicils ir trešajā valstī
Forum non conveniens izņēmums
Nesaderība ar Briseles Konvenciju

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un
spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.) 2. pantu, kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju
par Dānijas, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304, 1. lpp., – teksts ar
grozījumiem – 77. lpp.), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.) un
ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos (OV L 285, 1. lpp., turpmāk
tekstā – “Briseles Konvencija”).
2       Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā starp Ovusu [
Owusu
] un Džeksonu [
Jackson
], kas veic darbību, izmantojot komercnosaukumu – “
Villa Holidays Bal‑Inn Villas
”, un vairākām Jamaikas sabiedrībām sakarā ar nelaimes gadījumu, kura rezultātā Ovusu tika nodarīti miesas bojājumi Jamaikā.

Atbilstošās tiesību normas

Briseles Konvencija
3       No Briseles Konvencijas preambulas izriet, ka, atbilstoši EKL 293. pantam, tās mērķis ir vienkāršot tiesu spriedumu savstarpēju
atzīšanu un izpildi, kā arī stiprināt personu tiesisko aizsardzību Kopienā. Preambulā arī ir norādīts, ka šim nolūkam ir jānosaka
līgumslēdzēju valstu tiesu starptautiskā jurisdikcija.
4       Noteikumi par jurisdikciju minēti Briseles Konvencijas II sadaļā. Atbilstoši šīs konvencijas 2. pantam:
“Saskaņā ar šo Konvenciju pret personām, kuru domicils ir līgumslēdzējas valsts teritorijā, neatkarīgi no viņu pilsonības
ceļama prasība šīs valsts tiesās.
Uz personām, kuras nav tās valsts pilsoņi, kurā atrodas to domicils, attiecas jurisdikcijas normas, ko piemēro attiecīgās
valsts pilsoņiem.” [Neoficiāls tulkojums]
5       Minētās konvencijas 5. panta 1. un 3. punktā tomēr ir noteikts, ka atbildētāju citā līgumslēdzējā valstī var iesūdzēt: lietās,
kas attiecas uz līgumiem, – konkrēto saistību izpildes vietas tiesā un lietās, kas attiecas uz deliktu vai kvazideliktu, –
tās valsts tiesā, kur kaitējums nodarīts.
6       Turklāt Briseles Konvencijas mērķis ir novērst spriedumu pretrunīgumu. Tādējādi saskaņā ar 21. panta noteikumiem par
lis pendens
:
“Ja prasības, kurām ir viens un tas pats pamats un priekšmets, ir celtas starp tiem pašiem lietas dalībniekiem dažādu līgumslēdzēju
valstu tiesās, otrai iesaistītajai tiesai pēc pašas inciatīvas ir jāaptur tiesvedība [lietā], kamēr tiek noskaidrota pirmās
iesaistītās tiesas kompetence.
Kad tiek konstatēta pirmās iesaistītās tiesas kompetence, otrai iesaistītajai tiesai jāatsakās no kompetences par labu šai
tiesai.”
7       Šīs konvencijas 22. pantā ir paredzēts:
“Ja saistītās prasības ir celtas dažādu līgumslēdzēju valstu tiesās un tiek izskatītas pirmajā instancē, otrā iesaistītā tiesa
var apturēt tiesvedību [lietā].
Šī tiesa pēc kāda no lietas dalībnieku pieprasījuma var arī atteikties no kompetences, ja tai piemērojamās tiesības ļauj apvienot
saistītās lietas un ja pirmā iesaistītā tiesa ir kompetenta izskatīt abas prasības.
Šī panta nozīmē prasības uzskata par saistītām, ja tās ir tik cieši savstarpēji saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un
izlemt vienlaicīgi, lai novērstu pretrunīgu spriedumu risku, ko rada atsevišķas tiesvedības.”

Valsts tiesības
8       Piemērojot Anglijas tiesībās pazīstamo
forum non conveniens
doktrīnu, valsts tiesa var atteikties īstenot savu kompetenci tā iemesla dēļ, ka citas valsts tiesa, kura arī ir kompetenta,
objektīvi ir vairāk piemērota prasības izskatīšanai, proti, tiesa kurā lieta varētu tikt izspriesta atbilstoši lietas dalībnieku
interesēm un taisnīgas tiesas spriešanai (Lordu palātas 1986. gada spriedums lietā
AC
Spiliada Maritime Corporation/Cansulex Ltd
, 1987, it īpaši 476. lpp.).
9       Anglijas tiesa, kura nolemj atteikties no kompetences atbilstoši
forum non conveniens
doktrīnai, aptur tiesvedību [lietā] tā, ka šādā veidā uz laiku apturēto tiesvedību var atsākt gadījumā, ja izrādās, ka ārvalsts
tiesai nav piekritīga lietas izskatīšana, vai ja prasītājam nav iespējama efektīva tiesas spriešana šajā tiesā.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
10     1997. gada 10. oktobrī Lielbritānijas pilsonis Ovusu ar domicilu Apvienotajā Karalistē laikā, kad viņš uzturējās atvaļinājumā
Jamaikā, cieta nopietnā nelaimes gadījumā. Nirstot jūrā vietā, kur ūdens sniedzas līdz jostasvietai, viņš atsitās pret apslēptu
smilšu sēkli, kā rezultātā lauza piekto kakla skriemeli, tādējādi kļūstot tetraplēģisks.
11     Sakarā ar šo nelaimes gadījumu Ovusu Apvienotajā Karalistē cēla prasību par līgumisko saistību izpildi pret Džeksonu, kura
domicils arī bija šajā valstī. Džeksons izīrēja Ovusu māju brīvdienu pavadīšanai
Mammee Bay
(Jamaika). Ovusu apgalvoja, ka līgums, kas noteica piekļuvi privātai pludmalei, netieši paredzēja to, ka pludmalei ir jābūt
saprātīgi drošai un bez slēptiem riskiem.
12     Tāpat Ovusu cēla prasību Apvienotajā Karalistē par kaitējumu pret vairākām Jamaikas sabiedrībām, proti,
Mammee Bay Club Ltd
. (“trešo atbildētāju”)
Mammee Bay
pludmales īpašnieci un apsaimniekotāju, kas nodrošināja prasītājam bezmaksas piekļuvi pludmalei;
The Enchanted Garden Resorts & Spa Ltd.
(“ceturto atbildētāju”), kas vadīja atpūtas centru netālu no
Mammee Bay
un kuras klientiem arī bija ļauts izmantot pludmali; kā arī
Town & Country Resorts Ltd.
(“sesto atbildētāju”), kas apsaimniekoja blakus šai pludmalei atrodošos lielu viesnīcu un kam ir šīs pludmales izmantošanas
licence, pie nosacījuma, ka tā atbild par pludmales apsaimniekošanu, uzturēšanu un uzraudzību.
13     No lietas materiāliem izriet, ka pirms diviem gadiem [cita] angļu tautības atpūtniece cieta līdzīgā nelaimes gadījumā, kā
rezultātā tā arī kļuva tetraplēģiska. Prasība sakarā ar neatļautu darbību, kas tika celta pret atbildētajām no Jamaikas, tādējādi
tika pamatota ne tikai ar faktu, ka tie nebrīdināja peldētājus par briesmām, kas saistītas ar iegrimušo smilšu sēkli, bet
arī ar to, ka tie nav nopietni ņēmuši vērā iepriekšējo nelaimes gadījumu.
14     Procesu uzsāka ar tiesas pavēsti, ko 2000. gada 6. oktobrī izsniedza
Sheffield District Registry of the High Court (England and Wales) Civil Division
(Apvienotā Karaliste). Šo tiesas pavēsti nogādāja Džeksonam Apvienotajā Karalistē, un 2000. gada 12. decembrī prasītājs saņēma
atļauju iesūdzēt tiesā pārējos atbildētājus Jamaikā. Pieteikumu par lietas ierosināšanu paziņoja trešajai, ceturtajai un sestajai
atbildētājai pamata lietā, bet ne
Mammee Bay Resorts Ltd
, ne arī
Consulting Services Ltd.
15     Kā Džeksons, tā arī trešā, ceturtā un sestā atbildētāja lūdza Tiesu atzīt, ka tā atsakās īstenot savu kompetenci sakarā ar
pret tiem celto prasību. Savu prasību pamatojumam tie norādīja, ka lietai bija ciešāka saistība ar Jamaiku un ka Jamaikas
tiesa bija tā kompetentā tiesa, kurā lieta varētu tikt izspriesta visiem lietas dalībniekiem piemērotāk un taisnīgāk.
16     Ar 2001. gada 16. oktobra rīkojumu
Deputy High Court Judge
,
Sheffield
[Šefīldas Augstākās tiesas tiesneša vietnieks] (Apvienotā Karaliste), nosprieda, ka no 2000. gada 13. jūlija sprieduma lietā
C‑412/98
Group Josi
(
Recueil
, I‑5925. lpp., 59.–61. punkts) ir skaidrs, ka Briseles Konvencijas jurisdikcijas normu piemērošana prāvai faktiski ir atkarīga
no tā, vai atbildētāja juridiskā adrese vai domicils ir līgumslēdzējas valsts teritorijā, un ka Konvencija ir piemērojama
prāvā starp atbildētāju, kura domicils ir līgumslēdzējā valstī, un prasītāju, kura domicils ir trešā valstī. Šādos apstākļos
Court of Appeal
[Apelācijas tiesa] (Apvienotā Karaliste) 1992. gada nolēmums lietā
In re Harrods
(
Buenos Aires
)
Ltd
. (1992, 72. sadaļa), ar kuru tika atzīta iespēja Anglijas tiesām, piemērojot
forum non conveniens
doktrīnu, atteikties īstenot kompetenci, ko tām piešķir Konvencijas 2. pants, bija kļūdains.
17     Uzskatot, ka [tiesa] pati, lai noskaidrotu šo jautājumu, saskaņā ar 1971. gada 3. jūnija Protokola 2. pantu nav tiesīga uzdot
Kopienu Tiesai šajā sakarā prejudiciālu jautājumu, tiesnesis, kurš noturēja tiesas sēdi kā Augstākās tiesas tiesneša vietnieks,
uzskatīja, ka, ņemot vērā lietā
Group Josi
izklāstītos principus, [tiesa] nevar apturēt tiesvedību [lietā] attiecībā uz Džeksonu, jo viņa domicils ir līgumslēdzējā
valstī.
18     Neraugoties uz pret parējiem atbildētājiem celtās prasības sasaistes faktoriem ar Jamaiku, tiesa uzskatīja, ka tā attiecībā
uz tiem arī nevar apturēt tiesvedību [lietā], jo Briseles Konvencija iestājas pret tiesvedības apturēšanu [prasības daļā]
pret Džeksonu. Pretējā gadījumā pastāvētu risks, ka divas kompetentas tiesas spriestu par tiem pašiem faktiem, pamatojoties
uz identiskiem vai līdzīgiem pierādījumiem un nonāktu pie pretrunīgiem secinājumiem. Tādējādi tā uzskatīja, ka tieši Apvienotā
Karaliste un nevis Jamaika bija piemērotā valsts prasības izskatīšanai un noraidīja pieteikumus, kuros tiesai tika prasīts
atzīt, ka tā atsakās īstenot kompetenci
.
19     Džeksons un trešā, ceturtā un sestā atbildētāja iesniedza apelācijas sūdzību par šo rīkojumu.
Court of Appeal (England and Wales) Civil Division
norādīja, ka šajā lietā konkurē līgumslēdzējas valsts un trešās valsts jurisdikcija. Ja Briseles Konvencijas 2. pants ir
obligāts, pat šajā sakarā Džeksons būtu jāiesūdz Apvienotajā Karalistē, viņa domicila vietas tiesās, un atbilstoši Briseles
Konvencijas 5. panta 3. punkta [noteikumiem] prasītājam pamata lietā tiktu liegts to iesūdzēt kaitējuma nodarīšanas vietas
tiesā Jamaikā, jo šī valsts nav cita līgumslēdzēja valsts. Šajā nozīmē Briseles Konvencijā nepastāvot skaidram izņēmumam,
nav pieļaujama atkāpe no Briseles Konvencijas 2. pantā esošās normas. Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto attiecībā uz jautājumu
par
forum non conveniens
piemērošanu par labu trešo valstu tiesām, kad viena atbildētāja domicils ir līgumslēdzējā valstī, Tiesa nekad nav spriedusi.
20     Saskaņā ar prasītāja teikto Briseles Konvencijas 2. pants ir obligāti piemērojams, tādējādi Anglijas tiesas nevar apturēt
tiesvedību [lietā] pret atbildētāju, kura domicils ir Anglijā, pat ja minētā tiesa uzskata, ka cita trešās valsts tiesa ir
piemērotāka.
21     Iesniedzējtiesa norāda, ka, ja šī nostāja būtu pareiza, tai varētu būt nozīmīgas sekas citās situācijās par izņēmuma jurisdikciju
vai
lis pendens
. Tā piebilst, ka Anglijā taisīta sprieduma gadījumā, ar ko tiek izspriesta lieta un kas ir jāizpilda Jamaikā, jo īpaši attiecībā
uz atbildētājiem no Jamaikas, var sastapties ar grūtībām attiecībā uz šajās valstīs spēkā esošām atsevišķām normām par ārvalsts
spriedumu atzīšanu un izpildi.
22     Ņemot vērā iepriekš minēto, apelācijas tiesa nolēma apturēt tiesvedību [lietā] un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [..] Briseles Konvencija [..] iestājas pret to, ka tad, kad prasītājs apgalvo, ka kompetence ir balstīta uz 2. pantu,
līgumslēdzējas valsts tiesa atsakās no savas kompetences saskaņā ar savas valsts tiesībām attiecībā uz prasības, kas celta
pret personu šajā valstī, izskatīšanas par labu trešās valsts tiesām:
a)       ja nerodas jautājums par Briseles Konvencijas citas līgumslēdzējas valsts tiesas jurisdikciju;
b)       ja prāvai nav nekādu citu saistību ar citu līgumslēdzēju valsti?
2)       Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) vai b) apakšpunktu ir apstiprinoša, vai Briseles Konvencija iestājas pret šādu iebildi par
[lietas] piekritību tiesai visos vai tikai noteiktos gadījumos un, ja tā, tad kuros?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
23     Lai atbildētu uz pirmo jautājumu, pirmkārt ir jānosaka, vai Briseles Konvencijas 2. pants ir piemērojams tādos apstākļos,
kādi tie ir pamata lietā, proti, ja prasītāja un vienas atbildētājas domicils ir vienas un tās pašas līgumslēdzējas valsts
teritorijā un ja prāvai starp lietas dalībniekiem šīs valsts tiesās ir noteikta saistība ar trešo valsti, nevis ar citu līgumslēdzēju
valsti. Tikai apstiprinošas atbildes gadījumā pamata lietas apstākļos rodas jautājums par to, vai Briseles Konvencija iestājas
pret to, ka līgumslēdzējas valsts tiesa piemēro
forum non conveniens
doktrīnu gadījumā, ja ar Konvencijas 2. pantu ļauj šai tiesai pamatot savu kompetenci ar to, ka atbildētāja domicils ir šajā
valstī.
Par Briseles Konvencijas 2. panta piemērojamību
24     Briseles Konvencijas 2. panta redakcijā nekas neliecina par to, ka vispārējās jurisdikcijas normas piemērošana, ko šis pants
nosaka, tikai pamatojoties uz atbildētāja domicilu līgumslēdzējas valsts teritorijā, ir atkarīga no nosacījuma par tiesisko
attiecību pastāvēšanu starp vairākām līgumslēdzējām valstīm.
25     Protams, kā tas izriet no Jenarda [
Jenard
] ziņojuma par Konvenciju (OV 1979, C 59, 1., 8. lpp.), Briseles Konvencijas normu piemērošanai nepieciešams ārvalsts faktora
esamība.
26     Tomēr, lai piemērotu Briseles Konvencijas 2. pantu, attiecīgo tiesisko attiecību starptautiskais raksturs ne vienmēr noteikti
izriet no vairāku līgumslēdzēju valstu iesaistīšanas sakarā ar prāvas pamatu vai prāvas dalībnieku attiecīgo domicilu. Līgumslēdzējas
valsts un trešās valsts iesaistīšana, piemēram, sakarā ar prasītāja un atbildētāja domicilu pirmajā valstī un attiecīgajiem
notikumiem otrajā valstī, arī var piešķirt starptautisku raksturu attiecīgajām tiesiskajām attiecībām. Šīs situācijas, kā
tas ir pamata lietas gadījumā, rezultātā līgumslēdzējā valstī var rasties jautājumi par tiesu starptautiskās jurisdikcijas
noteikšanu, kas tieši ir viens no Briseles Konvencijas mērķiem atbilstoši tās preambulas trešajam apsvērumam.
27     Tādējādi Tiesa jau ir interpretējusi Briseles Konvencijā noteiktās jurisdikcijas normas lietās, kad prasītāja domicils vai
tā [darbības] juridiskā adrese ir trešā valstī, bet atbildētāja domicils ir līgumslēdzējā valstī (skat. 1991. gada 25. jūlija
spriedumu lietā C‑190/89
Rich
,
Recueil
, I‑3855. lpp.; 1994. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑406/92
Tatry
,
Recueil
, I‑5439. lpp., un iepriekš minēto spriedumu lietā
Group Josi
, 60. punkts).
28     Turklāt Briseles Konvencijas normas par izņēmuma jurisdikciju vai kompetences piešķiršanu arī var piemērot tiesiskām attiecībām
starp tikai vienu līgumslēdzēju valsti un vienu vai vairākām trešām valstīm. Saskaņā ar Briseles Konvencijas 16. pantu tas
tā ir gadījumos, kad prāva attiecas uz lietu tiesībām saistībā ar īpašumtiesībām vai nekustamo īpašumu nomu, vai arī saskaņā
ar Briseles Konvencijas 17. pantu gadījumā, ja vienošanās par kompetences noteikšanu, kas ir saistoša vismaz vienam lietas
dalībniekam, kura domicils ir trešajā valsti, norāda uz tiesu [kas atrodas] līgumslēdzējā valstī.
29     Tāpat, kā to uzsvēra ģenerāladvokāts savu secinājumu 142.–152. punktā, lai gan no redakcijas ir skaidrs, ka Briseles Konvencijas
normas par
lis pendens
un saistītām lietām vai spriedumu atzīšanu un izpildi ir piemērojamas attiecībās starp dažādām līgumslēdzējām valstīm, ar
nosacījumu, ka tās attiecas uz dažādu līgumslēdzēju valstu tiesās izskatāmām tiesvedībām vai uz līgumslēdzējas valstu tiesu
taisītiem spriedumiem ar mērķi tos atzīt un izpildīt citā līgumslēdzējā valstī, tik un tā attiecīgajām prāvām vai spriedumiem
var būt starptautisks aspekts, iesaistot līgumslēdzēju valsti un trešo valsti un šī iemesla dēļ dodot pamatu piemērot Briseles
Konvencijas 2. pantā noteikto vispārējo jurisdikcijas normu.
30     Lai apstrīdētu argumentu par to, ka 2. pants ir piemerojams tiesiskai situācijai, kas saista vienu līgumslēdzēju valsti un
vienu vai vairākas trešās valstis, atbildētāji pamata prāvā un Apvienotās Karalistes valdība norādīja uz līgumu relatīvās
iedarbības principu, kas nozīmē to, ka Briseles Konvencija nevar uzlikt pienākumus valstīm, kuras nav sniegušas savu piekrišanu
būt ar to saistītām.
31     Šajā ziņā ir pietiekami atzīt, ka līgumslēdzējas valsts tiesas noteikšana par kompetentu sakarā ar atbildētāja domicilu šajā
valstī, pat attiecībā uz prāvu, kas, tās priekšmeta vai prasītāja domicila dēļ vismaz daļēji ir saistīta ar trešo valsti,
nav tāda, kas uzliktu pienākumu valstij.
32     Džeksons un Apvienotās Karalistes valdība arī uzsvēra, ka argumentu par to, ka Briseles Konvencijas 2. pants ir piemērojams
tikai prāvām, kas saistītas ar vairākām līgumslēdzējām valstīm, pamato šīs Konvencijas pamatmērķis – nodrošināt spriedumu
brīvu apriti starp līgumslēdzējām valstīm.
33     EK līguma 220. panta ceturtā ievilkuma (jaunajā redakcijā – EKL 293. panta ceturtais ievilkums), pamatojoties uz kuru dalībvalstis
parakstīja Briseles Konvenciju, mērķis ir atvieglot kopējā tirgus darbību, pieņemot jurisdikcijas normas prāvām, kuras uz
to attiecas, un visādā iespējamā veidā novēršot grūtības, kas ir saistītas ar spriedumu atzīšanu un izpildi līgumslēdzēju
valstu teritorijā (1994. gada 10. februāra spriedums lietā C‑398/92
Mund & Fester
,
Recueil
, I‑467. lpp., 11. punkts). Faktiski nav strīda par to, ka Briseles Konvencija sekmē iekšējā tirgus darbību.
34     Tomēr Briseles Konvencijā ietvertās vienveidīgās jurisdikcijas normas nav piemērojams tikai situācijās, kurām ir reāla un
pietiekama saistība ar iekšējā tirgus darbību, iesaistot, atbilstoši tā definīcijai, vairākas dalībvalstis. Šajā sakarā ir
pietiekami atzīt, ka šo jurisdikcijas normu par tiesu nolēmumu atzīšanu un izpildi kolīziju apvienošanas, ko veic ar Briseles
Konvenciju, mērķis attiecībā uz prāvām, kurās ir ārvalsts faktors, pats par sevi ir samazināt šķēršļus iekšējā tirgus darbībā,
kas var izrietēt no atšķirībām valstu tiesiskajos regulējumos šajā jautājumā (skat. pēc analoģijas attiecībā uz saskaņošanas
direktīvām, kas pamatotas ar EKL 95. pantu, lai uzlabotu iekšējā tirgus izveides un darbības nosacījumus, 2003. gada 20. maija
spriedumu apvienotajās lietās C‑465/00, C‑138/01 un C‑139/01
Österreichischer Rundfunk
u.c.,
Recueil
, I‑4989. lpp., 41. un 42. punkts).
35     No iepriekš minētā izriet, ka Briseles Konvencijas 2. pants ir piemērojams tādiem apstākļiem, kādi tie ir pamata prāvā, kas
ietver attiecības starp vienas līgumslēdzējas valsts un trešās valsts tiesām, nevis attiecības starp vairāku līgumslēdzēju
valstu tiesām.
36     Tādējādi ir jāpārbauda jautājums par to, vai šādos apstākļos Briseles Konvencija iestājas pret to, ka līgumslēdzējas valsts
tiesa, piemērojot
forum non conveniens
doktrīnu, atsakās īstenot kompetenci, ko tai piešķir ar šīs konvencijas 2. pantu.
Par
forum non conveniens
doktrīnas saderīgumu ar Briseles Konvenciju
37     Pirmkārt, ir jāatzīmē, ka Briseles Konvencijas 2. pants ir obligāts un ka atbilstoši tā noteikumiem nevar tikt izdarīta atkāpe
no ar to noteiktā principa, izņemot tikai šajā konvencijā īpaši noteiktos gadījumos (par piekritības sistēmas, kas ieviesta
ar Briseles Konvenciju, obligātumu skat. 2003. gada 9. decembra spriedumu lietā C‑116/02
Gasser
,
Recueil
, I‑14693. lpp., 72. punkts, un 2004. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C‑159/02
Turner
,
Recueil
, I‑3565. lp., 24. punkts). Nav strīda par to, ka Konvencijas autori nebija paredzējuši izņēmumu, pamatojoties uz
forum non conveniens
doktrīnu, lai arī šis jautājums tika apspriests 1978. gada 9. oktobra Konvencijas par Dānijas, Īrijas un Apvienotās Karalistes
pievienošanos izstrādes laikā, kā tas ir redzams no profesora Šlosera [
Schlosser
] iesniegtā ziņojuma par Konvenciju (OV 1979, C 59, 71. lpp., 77. un 78. punkts).
38     Tiesiskās noteiktības principa ievērošanu, kas ir viens no Briseles Konvencijas mērķiem (skat. it īpaši 1999. gada 28. septembra
spriedumu lietā C‑440/97,
GIE Groupe Concorde
u.c
.
,
Recueil
, I‑6307. lpp
.
, 23. punkts, un 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑256/00
Besix
,
Recueil
, I‑1699. lpp
.
, 24. punkts), nevarētu pilnībā nodrošināt, ja saskaņā ar Konvenciju kompetentai tiesai būtu ļauts piemērot
forum non conveniens
doktrīnu.
39     Briseles Konvencija atbilstoši savai preambulai ir paredzēta personu tiesiskās aizsardzības stiprināšanai Kopienā, nosakot
kopīgas jurisdikcijas normas, lai garantētu noteiktību attiecībā uz kompetences sadalījumu starp dažādu valstu tiesām, kurās
noteiktais strīds var tikt iesniegts izskatīšanai (iepriekš minētais spriedums lietā
Besix
, 25. punkts).
40     Tādējādi Tiesa ir lēmusi, ka tiesiskās noteiktības princips jo īpaši pieprasa, ka tās jurisdikcijas normas, kas veido atkāpi
no Briseles Konvencijas 2. pantā noteiktās vispārējās normas, ir jāinterpretē kā tādas, kas ļauj samērā labi informētam atbildētājam
pamatoti noteikt to tiesu, kas nav viņa domicila vietas tiesa, kurā tas var tikt iesūdzēts, (iepriekš minētie spriedumi lietā
GIE Groupe Concorde
u.c., 24. punkts, un lietā
Besix
, 26. punkts).
41
Forum non conveniens
doktrīnas piemērošana, ar kuru iesaistītajai tiesai tiek dota plaša rīcības brīvība jautājumā par to, vai ārvalsts tiesa ir
vairāk piemērota prasības izskatīšanai, var ietekmēt Briseles Konvencijas un jo īpaši tās 2. pantā noteikto jurisdikcijas
normu nosakāmību, un tādējādi arī tiesiskās noteiktības principu, kas ir Konvencijas pamats.
42     Tiktu ietekmēta arī personu tiesiskā aizsardzība Kopienā. Pirmkārt, atbildētājs, kas parasti var aizstāvēties labāk sava domicila
vietas tiesā, nevarētu pamata prāvas apstākļos pamatoti noteikt to tiesu, kurā tas var tikt iesūdzēts. Otrkārt, gadījumā,
ja tiek izvirzīts pamats, pamatojoties uz to, ka ārvalsts tiesa ir piemērotāka izskatīt prasību, prasītājam ir jāpierāda,
ka viņš nevarēs panākt taisnīgu tiesas spriešanu šajā ārvalsts tiesā vai, ja iesaistītā tiesa nolemj pieņemt pamatu – ka faktiski
ārvalsts tiesa nav kompetenta izskatīt prasību vai ka prasītājam patiesībā nav pieejama taisnīgas tiesas spriešana šajā tiesā,
neskatoties uz izmaksām, ko rada jaunas prasības celšana citas valsts tiesā un procesuālo termiņu paildzināšana.
43     Turklāt
forum non conveniens
pieļaušana Briseles Konvencijas ietvaros var ietekmēt tajā ietverto jurisdikcijas normu vienveidīgu piemērošanu, jo šī doktrīna
ir atzīta tikai ierobežotā skaitā līgumslēdzēju valstu, kamēr Briseles Konvencijas mērķis ir skaidri noteikt kopīgas normas,
izslēdzot valsts izņēmuma jurisdikcijas normas.
44     Atbildētāji pamata prāvā uzsver praktiskās negatīvās sekas, kas izrietētu no pienākuma, kāds šajā gadījumā būtu Anglijas tiesām
– izskatīt prāvu,
inter alia
attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem, uz tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanas iespēju Anglijā prasītāja prasības noraidīšanas
gadījumā, uz loģistikas grūtībām, kas ir saistītas ar ģeogrāfisko attālumu, uz nepieciešamību izvērtēt prāvas būtību atbilstoši
Jamaikas kritērijiem, uz aizmuguriski taisīta sprieduma izpildi Jamaikā un uz neiespējamību celt pretprasību pret pārējiem
atbildētājiem.
45     Raugoties no pastāvošo grūtību viedokļa, ir pietiekami atzīmēt, ka šie apsvērumi, kas ir tieši tādi paši, kādus varētu ņemt
vērā, piemērojot
forum non conveniens
, nav tādi, ar kuriem apšaubītu Briseles Konvencijas 2. pantā ietvertās jurisdikcijas pamatnormas obligātumu.
46     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Briseles Konvencija iestājas pret to, ka līgumslēdzējas
valsts tiesa atsakās īstenot kompetenci, ko tai piešķir Konvencijas 2. pants, tā iemesla dēļ, ka trešās valsts tiesa ir piemērotāka
lietas izskatīšanai, pat, ja nerodas jautājums par citas līgumslēdzējas valsts tiesas jurisdikciju vai ja šai prāvai nav nekāda
saistība ar citu līgumslēdzēju valsti.

Par otro jautājumu
47     Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai gadījumā, ja Tiesa uzskata, ka Briseles Konvencija iestājas pret
forum non conveniens
piemērošanu, tas ir attiecināms visos, vai tikai atsevišķos gadījumos.
48     No iesniedzējtiesas lēmuma un atbildētāju pamata lietā un Apvienotās Karalistes valdības apsvērumiem izriet, ka otrais jautājums
tika uzdots saistībā ar gadījumiem, kad trešās valsts tiesas izskatīšanā atrodas lieta, kurai ir saistība ar
lis pendens
vai saistīto lietu gadījumu, ir vienošanās par kompetences noteikšanu šādai tiesai vai tāda pati saistība ar šo valsti, kāda
tā ir paredzēta Briseles Konvencijas 16. pantā.
49     EKL 234. pantā paredzētā procedūra ir sadarbības instruments starp Tiesu un valsts tiesām, ar kura palīdzību pirmā minētā
tiesa nodrošina otru minēto tiesu ar tādu Kopienu tiesību interpretāciju, kas tai ir nepieciešama sprieduma taisīšanai izskatāmajā
lietā (skat. it īpaši 1990. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑231/89
Gmurzynska‑Bscher
,
Recueil
, I‑4003. lpp
.
, 18. punkts; 1998. gada 12. marta spriedumu lietā C‑314/96
Djabali
,
Recueil
, I‑1149. lpp
.
, 17. punkts, un 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑318/00
Bacardi‑Martini
un
Cellier des Dauphins
,
Recueil
, I‑905. lpp., 41. punkts).
50     Tādējādi prejudiciālā nolēmuma jēga ir nevis konsultatīvu viedokļu sniegšana par vispārīgiem vai uz pieņēmumiem balstītiem
jautājumiem, bet gan tā, ka tas ir nepieciešams efektīvam prāvas risinājumam (skat. šajā sakarā iepriekš minētos spriedumus
lietā
Djabali
, 19. punkts; lietā
Bacardi‑Martini
un
Cellier des Dauphins
, 42. punkts, un 2004. gada 25. marta spriedumu apvienotajās lietās no C–480/00 līdz C–482/00, C–484/00, no C–489/00 līdz
C–491/00 un no C–497/00 līdz C–499/00
Azienda Agricola Ettore Ribaldi
u.c.,
Recueil
, I‑2943. lpp., 72. punkts).
51     Šajā lietā nav strīda par to, ka šī sprieduma 48. pantā dotie faktiskie apstākļi nav tādi paši kā pamata prāvā.
52     Tādējādi uz otro jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
53     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumus, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nolemj:
1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas grozīta ar 1978. gada
9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos,
ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos un ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas
Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos, iestājas pret to, ka līgumslēdzējas valsts tiesa atsakās īstenot kompetenci,
ko tai piešķir šīs Konvencijas 2. pants, tā iemesla dēļ, ka trešās valsts tiesa ir piemērotāka lietas izskatīšanai, pat ja
nerodas jautājums par citas līgumslēdzējas valsts tiesas jurisdikciju vai ja šai prāvai nav nekādas saistības ar citu līgumslēdzēju
valsti.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.