CELEX: 62005TJ0450
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Distribuce motorových vozidel
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES
Omezení souběžných vývozů z Nizozemska
Systém odměňování autorizovaných prodejců a nátlak
Dohoda mající protisoutěžní cíl
Pokuty
Závažnost a délka trvání porušení

Skutečnosti předcházející sporu
Společnost Automobiles Peugeot SA (dále jen „AP“) je výrobcem motorových vozidel, dceřinou společností zcela ovládanou holdingovou společností Peugeot SA. Společnost AP vyvíjí, vyrábí a distribuuje motorová vozidla pod značkou Peugeot.
Peugeot Nederland NV (dále jen „PNE“), dceřiná společnost zcela ovládaná společností AP, řídí distribuční síť výrobků a služeb značky Peugeot v Nizozemsku. Činnosti společnosti PNE zahrnují dovoz, vývoz a distribuci nových motorových vozidel značky Peugeot, náhradních dílů, příslušenství a příslušného vybavení a poskytování servisu.
Distribuční síť výrobků a služeb Peugeot v Nizozemsku tvoří koncesionáři, nezávislé společnosti, které uzavřely se společností PNE koncesionářskou smlouvu, jakož i prodejci, kteří jsou s koncesionáři smluvně zavázáni.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland (dále jen „VPDN“) je sdružením koncesionářů a prodejců značky Peugeot v Nizozemsku.
V letech 1997 a 1998 byla Komise Evropských společenství prostřednictvím tří stížností informována, že společnost AP ve spojení se společností PNE (dále jen společně „žalobkyně“) uplatňovala opatření, jejichž cílem bylo omezení paralelního vývozu z Nizozemska do jiných členských států v rozporu s čl. 81 odst. 1 ES.
Dne 10. září 1999 a přijala Komise rozhodnutí nařizující šetření podle článku 14 nařízení Rady č. 17 ze dne , prvního nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (
Úř. věst. 1962, 13, s. 204
; Zvl. vyd. 08/01, s. 3). Tato šetření se konala ve dnech a a ve dnech a .
Dopisem ze dne 29. dubna 2004 zaslala Komise žalobkyním oznámení námitek.
Společnost AP odpověděla na oznámení námitek dopisem ze dne 30. července 2004.
Dopisy ze dne 17. listopadu 2004 zaslala Komise koncesionářům Peugeot v Nizozemsku žádosti o informace na základě článku 18 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (
Úř. věst. 2003, L 1, s. 1
; Zvl. vyd. 08/02, s. 205), jejichž cílem bylo objasnit opodstatněnost některých tvrzení obsažených v odpovědi na oznámení námitek.
Dopisem ze dne 26. května 2005 sdělila Komise společnosti AP skutečnosti vyplývající z těchto žádostí o informace.
Dopisem ze dne 27. června 2005 odpověděla společnost AP na dopis ze dne .
Dne 5. října 2005 přijala Komise rozhodnutí K (2005) 3683 v konečném znění v řízení podle článku 81 [ES] (věci F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP a další v. Automobiles Peugeot SA; dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo společnosti AP oznámeno dopisem ze dne . Shrnutí napadeného rozhodnutí bylo zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
ze dne (
Úř. věst. L 173, s. 20
).
V napadeném rozhodnutí se Komise domnívala, že žalobkyně po dohodě s koncesionáři, kteří byli členy sítě Peugeot v Nizozemsku, porušily čl. 81 odst. 1 ES tím, že uplatňovaly opatření, jež měla narušovat paralelní vývoz motorových vozidel z Nizozemska určených konečným spotřebitelům v jiných členských státech (bod 136 odůvodnění a článek 1 napadeného rozhodnutí).
Komise především konstatovala existenci systému odměňování, který byl zaveden oběžníky v letech 1997 až 2003 a upravoval výplatu bonusu koncesionářům, kteří plnili či dokonce překračovali svůj cíl v oblasti prodeje, za každý prodej motorového vozidla, které bylo registrováno v Nizozemsku, s výjimkou, podle Komise, prodeje na vývoz (body 23 až 51 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V odpovědi na námitku společnosti AP, že tyto oběžníky již po roce 1997 neobsahovaly odkazy na registraci v Nizozemsku, ale pouze na registraci „žluté státní poznávací značky“ nebo „šedé státní poznávací značky“, které měly odlišovat, bez ohledu na místo registrace, registraci osobních motorových vozidel od registrace užitkových motorových vozidel, se Komise domnívala, že systém odměňování i po roce 1997 vylučoval, aby byl za vývoz vyplacen bonus (body 52 až 59 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dále uvedla, že žalobkyně nejen zavedly popsaný systém odměňování, ale rovněž vyvíjely nátlak na nizozemské koncesionáře, aby omezili prodej na vývoz (bod 73 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z důvodu tohoto nátlaku označila Komise zaprvé iniciativy směřující k tomu, aby si koncesionáři uvědomili nutnost omezit vývoz (body 74 až 76 a 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí), zadruhé přímý nátlak na jednotlivé koncesionáře (body 77 a 78, 126 a 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí), zatřetí hrozby snížení dodávek u nejvíce vyvážených modelů (body 79 až 81 a 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a začtvrté omezení dodávek (body 82 až 85 a 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na základě judikatury Soudního dvora a Soudu v oblasti omezení paralelního vývozu v odvětví distribuce motorových vozidel (body 102 až 104 odůvodnění napadeného rozhodnutí) se Komise domnívala, že opatření přijatá žalobkyněmi, tvořená systémem odměňování a nátlakem, byla svým cílem protisoutěžními opatřeními (viz body 105 až 123 a 124 až 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o existenci shodné vůle nutné pro konstatování dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, Komise se domnívala, že tato opatření nepředstavovala jednostranné jednání žalobkyň, ale že zapadala do smluvních vztahů s koncesionáři (bod 89 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde nejprve o systém odměňování, Komise se domnívala, že důkaz o konkludentním souhlasu koncesionářů vyplývá ze skutečnosti, že nadále nakupovali motorová vozidla od společnosti PNE v rámci tohoto systému (bod 95 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise rovněž na základě indicií uvedla existenci systému kontroly a následných sankcí (bod 96 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a skutečnost, že systém odměňování byl výsledkem dlouhých diskusí s VPDN, jejichž cílem bylo, aby se členové nizozemské sítě přihlásili k obchodním podmínkám žalobkyň a aby stanovisko společnosti PNE bylo alespoň ve vztahu k těmto členům transparentní (body 97 a 98 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle Komise je okolnost, že od roku 2000 žalobkyně vyzývaly koncesionáře, aby výslovně vyjádřili jakoukoliv jejich případnou námitku k systému odměňování, pouze výslovně projeveným návrhem dohody, která již od roku 1997 vedla ke skutečné shodě vůle (bod 99 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde dále o nátlak, Komise se domnívala, že výzva zaslaná žalobkyněmi koncesionářům, jež měla zajistit, že koncesionáři budou i nadále vyvážet pouze výjimečně, měla za následek, že se k ní všichni členové sítě v zásadě přihlásili, s výhradou občasných zásahů, jimiž výrobce mohl udržovat takto stanovenou kázeň (bod 100 odůvodnění
in fine
napadeného rozhodnutí). Domnívala se, že nátlak na koncesionáře za účelem zabránění paralelnímu vývozu byl tedy součástí dohod o distribuci uzavřených mezi žalobkyněmi a členy sítě v Nizozemsku (bod 101 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Poté, co Komise v podstatě uvedla, že zohlednění konkrétních účinků dohody je nadbytečné, pokud má tato dohoda za cíl omezení hospodářské soutěže, jako je tomu v projednávané věci (bod 130 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nicméně přezkoumala tyto účinky, když opět odlišila systém odměňování (body 131 až 134 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a nátlak (bod 135 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dospěla k závěru, že strategie přijatá žalobkyněmi a prováděná po dohodě s koncesionáři, jakož i jednotlivá opatření, jež ji tvoří, neměla pouze za cíl, ale také za následek omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES (bod 136 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise rovněž posoudila ovlivnění obchodu uvnitř Společenství (body 137 a 138 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a domnívala se, že výjimka stanovená v čl. 81 odst. 3 ES ze zákazu stanoveného v odstavci 1 tohoto ustanovení se v projednávané věci nepoužije, zejména s ohledem na rozpor systému odměňování s čl. 6 odst. 1 bodem 8 nařízení Komise (ES) č. 1475/95 ze dne 28. června 1995 o použití čl. [81 odst. 3 ES] na kategorie dohod o distribuci a servisu motorových vozidel (
Úř. věst. L 145, s. 25
) (body 139 až 148 odůvodnění napadeného rozhodnutí), který stanoví, že „výjimka neplatí […], jestliže dodavatel bez objektivního důvodu poskytne obchodníkům odměny vypočítané na základě místa určení prodávaných motorových vozidel nebo místa bydliště kupujícího“ (
neoficiální překlad
). Komise rovněž přezkoumala otázky týkající se délky trvání protiprávního jednání (body 149 až 153 odůvodnění napadeného rozhodnutí), adresátů napadeného rozhodnutí (body 155 a 156 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a uložení pokuty (body 157 až 181 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto kontextu Komise dospěla k závěru, že existuje velmi závažné protiprávní jednání, jež odůvodňovalo stanovení výchozí částky pokuty na 30 milionů eur (body 163 až 173 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a které trvalo šest let a devět měsíců, což odůvodňovalo stanovení dodatečné částky pokuty odpovídající 10 % za rok protiprávního jednání a 5 % za ukončené pololetí (body 174 až 178 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Napadené rozhodnutí obsahuje následující ustanovení:
„Článek 1
Společnost [AP] a její dceřiná společnost [PNE] porušily čl. 81 odst. 1 [ES] tím, že uzavřely dohody s koncesionáři distribuční sítě společnosti Peugeot v Nizozemsku, jež měly ztěžovat prodeje konečným spotřebitelům v jiných členských státech, a to jak osobně, tak v zastoupení zprostředkovateli, kteří jednají jejich jménem. Protiprávní jednání začalo v prvních dnech měsíce ledna 1997 a trvalo až do konce září 2003.
Článek 2
Pokud to již neučinily, ukončí podniky uvedené v článku 1 protiprávní jednání prokázané v uvedeném článku. V budoucnu nebudou provádět nebo nebudou pokračovat v provádění jakéhokoli opatření, jež by zakládalo uvedené protiprávní jednání, a nepřijmou opatření se stejným cílem či účinkem.
Článek 3
Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 se ukládá pokuta ve výši 49,5 milionu eur společnosti [AP] a její dceřiné společnosti [PNE], jež nesou společně a nerozdílně odpovědnost.
[…]“
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 21. prosince 2005 podaly žalobkyně projednávanou žalobu.
Žalobkyně navrhují, aby Soud:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
podpůrně, změnil článek 3 napadeného rozhodnutí tak, že sníží výši pokuty;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Soud:
—
žalobu zamítl;
—
uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Na podporu projednávané žaloby se žalobkyně dovolávají pěti žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z neexistence dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES. Druhý žalobní důvod vychází z neexistence protisoutěžního cíle systému odměňování koncesionářů a nátlaku. Třetí žalobní důvod vychází z chybného posouzení délky trvání protiprávního jednání a z rozporného odůvodnění. Čtvrtý žalobní důvod vychází z chybného posouzení účinků údajné protisoutěžní dohody. Cílem pátého žalobního důvodu, který vychází z porušení čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 a pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (
Úř. věst. 1998, C 9, s. 3
; Zvl. vyd. 08/01, s. 171; dále jen „pokyny“), je snížení výše pokuty.
Soud má za to, že je třeba nejprve přezkoumat druhý žalobní důvod směřující ke zrušení, který vychází z neexistence protisoutěžního cíle systému odměňování a nátlaku.
1.
K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z neexistence protisoutěžního cíle systému odměňování a nátlaku
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že s výhradou svých vyjádření týkajících se roku 1997 neměl systém odměňování koncesionářů protisoutěžní cíl, ale jeho cílem bylo pouze zvýšit podíly společnosti PNE na trhu v Nizozemsku.
Oběžníky zaslané koncesionářům týkající se tohoto systému neumožnily nijak předpokládat, že cílem tohoto systému, byť sekundárním, bylo omezit vývoz, ale pouze odrážely vůli rozšířit značku Peugeot v Nizozemsku. Tyto oběžníky neobsahovaly zmínku, která by mohla omezit vývoz. I když je skutečností, že oběžníky týkající se roku 1997 obsahovaly zmínku týkající se registrací nových motorových vozidel na nizozemském trhu, tato zmínka byla zrušena v následných oběžnících, které byly z hlediska vývozu neutrální. Neexistoval žádný důvod omezit odkaz provedený v oběžnících na „registrace“ nebo dále na „žluté státní poznávací značky“ a „šedé státní poznávací značky“ na prodej na území Nizozemska.
Společnost PNE ostatně vyplatila bonus za vyvezená motorová vozidla, pokud to bylo požadováno koncesionářem, a několik koncesionářů potvrdilo, že věděli o možnosti výplaty bonusu za vývoz, předloží-li doklady o registraci jménem konečného zákazníka. Jiní koncesionáři projevili nezájem o výplatu bonusu za vývoz a další nebyli při svých odpovědích Komisi v dobré víře. V každém případě různorodost odpovědí koncesionářů na otázky Komise stačí ke zpochybnění ukvapených závěrů Komise s ohledem na mnohem komplikovanější skutečnost.
Počítačová síť DIALOG používaná koncesionáři a žalobkyněmi pro zadávání a správu objednávek motorových vozidel a počítačový systém RDC, který poskytoval žalobkyním podrobné informace o všech motorových vozidlech Peugeot prodaných v Nizozemsku (viz body 60 až 72 odůvodnění napadeného rozhodnutí), byly neutrálními nástroji, které sledovaly cíle správy a daňové cíle, a nikoliv nástroji určenými ke kontrole a omezování vývozních toků.
Nedostatečné zásobování nizozemských koncesionářů, pokud jde o motorová vozidla, nebylo výsledkem vůle společnosti PNE omezit vývoz, ale představovalo jev, který postihoval celou Evropu, a dodávky motorových vozidel v Nizozemsku až na jednu výjimku značně překračovaly stanovený rozpočet. Nedostatečné zásobování již svou povahou nesouviselo se systémem odměňování a neopravňovalo Komisi se domnívat, že cílem takového systému bylo omezení vývozu.
Komise považovala nesprávně za nátlak to, co bylo pouhými úvahami a prohlášeními, které ostatně často nepocházely od samotné společnosti PNE. Společnost PNE se nesnažila odrazovat od vývozu, ale pouze připomínala koncesionářům pravidla prodeje zástupcům.
Komise uplatňuje, že v projednávané věci se nejedná o stanovení cílů prodeje na koncesovaném území, ale ve skutečnosti jde o vyloučení prodejů na vývoz z poskytnutí bonusu. To, co by mohlo být povoleno z hlediska práva hospodářské soutěže, by byla pobídka koncesionářům maximalizovat míru proniknutí na jejich smluvní území, ale nikoliv míru proniknutí na vnitrostátním území.
Zdá se, že žalobkyně připouštějí, že oběžník pro rok 1997 stanovil uplatnění bonusu pouze na registrace v Nizozemsku. Tvrzení, že jediným cílem bonusu bylo zvýšit podíly na trhu, není doloženo. V důsledku omezujícího cíle vyplývajícího z vyloučení vývozu z bonusu jsou ostatně případné další legitimní cíle tohoto systému irelevantní.
Pokud jde o oběžníky týkající se let 1998 až 2003, Komise nevidí způsob, jak jinak by mohly být chápány výrazy „žluté státní poznávací značky“ a „šedé státní poznávací značky“, které obsahovaly, než jako označení registrací v Nizozemsku. Tyto oběžníky nemohou být chápány tak, že jejich znění je neutrální. Napadené rozhodnutí nezakrývá skutečnost, že bonus mohl být vyplacen vyvážejícím koncesionářům, kteří o něj speciálně požádali, ale to nezbavuje tyto oběžníky jejich omezujícího cíle, neboť naprostá většina koncesionářů takové žádosti nikdy nepodala. Podle Komise mohla společnost PNE, která musela vědět o protiprávnosti vyloučení vývozu z bonusu, zajisté považovat za obezřetné vyhovět několika žádostem o bonus za vývoz. Stanovisko Komise je potvrzeno odpověďmi koncesionářů, o kterých je známo, že se během relevantního období věnovali vývozu, a žalobkyním se toto stanovisko nepodařilo popřít.
Pokud jde podle Komise o počítačové nástroje DIALOG a RDC, tvrzená skutečnost, že měly sloužit k daňovým účelům, nevylučuje v projednávané věci jejich využití, jak uvedla Komise, a sice jako identifikace a kontrola vývozu (bod 122 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o nedostatečné zásobování, žalobkyně chápou napadené rozhodnutí nesprávně. V tomto rozhodnutí jim Komise nevytýká, že nedostatečně zásobovaly, aby omezily vývoz, ale pouze se omezuje na konstatování, že toto nedostatečné zásobování posílilo dopad systému odměňování. Kromě nedostatečného zásobování je třeba zdůraznit, že ve vztahu k prodeji na vývoz byly učiněny určité hrozby zavedení kvót.
Pokud jde o nátlak, je jasné, že jeho samotným cílem bylo odradit od vývozu.
Závěry Soudu
Protisoutěžní cíl systému odměňování
Je třeba připomenout, že k tomu, aby dohoda spadala pod zákaz uvedený v čl. 81 odst. 1 ES, musí být „jejím cílem nebo výsledkem vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu“. Podle ustálené judikatury vede alternativní povaha této podmínky vyznačená spojkou „nebo“ nejdříve k nutnosti uvážit samotný cíl dohody s ohledem na hospodářský kontext, ve kterém musí být použita. Nicméně v případě, že analýza ustanovení této dohody neodhalí dostatečný stupeň škodlivosti ve vztahu k hospodářské soutěži, je pak třeba přezkoumat účinky dohody, a aby tato dohoda podléhala zákazu, musí existovat skutečnosti prokazující, že hospodářská soutěž byla ve značné míře buď vyloučena, nebo omezena či narušena (rozsudky Soudního dvora ze dne 30. června 1966, LTM, 56/65, Recueil, s. 337, 359, a ze dne , Beef Industry Development Society a Barry Brothers,
C-209/07, Sb. rozh. s. I-8637
, bod 15).
Pro posouzení, zda je dohoda zakázána čl. 81 odst. 1 ES, je tedy zohlednění jejích konkrétních účinků nadbytečné, jeví-li se, že cílem této dohody je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže uvnitř společného trhu (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. července 1966, Consten a Grundig v. Komise, 56/64 a 58/64, Recueil, s. 429, 496, a ze dne , Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, C-105/04 P, Sb. rozh. s. I-8725, bod 125). Tento přezkum se musí uskutečnit s ohledem na obsah dohody a hospodářský kontext, do kterého spadá (rozsudky Soudního dvora ze dne , CRAM a Rheinzink v. Komise, 29/83 a 30/83, Recueil, s. 1679, bod 26; ze dne , General Motors v. Komise, C-551/03 P, Sb. rozh. s. I-3173, bod 66, a Beef Industry Development Society a Barry Brothers, bod 43 výše, bod 16).
Rozlišení mezi „svým cílem protiprávními jednáními“ a „svým výsledkem protiprávními jednáními“ vychází z okolnosti, že některé formy koluzí mezi podniky mohou být považovány za škodlivé pro řádné fungování normální hospodářské soutěže již ze své povahy (rozsudek Beef Industry Development Society a Barry Brothers, bod 43 výše, bod 17).
Z judikatury vyplývá, že dohoda v oblasti distribuce má omezující cíl ve smyslu článku 81 ES, pokud jasně vyjadřuje vůli znevýhodňovat prodej na vývoz oproti vnitrostátnímu prodeji, a vede tak k rozdělování relevantního trhu (viz rozsudek General Motors v. Komise, bod 44 výše, bod 67 a citovaná judikatura; viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 18. září 2003, Volkswagen v. Komise, C-338/00 P, Recueil, s. I-9189, body 44 a 49).
Uvedeného cíle může být dosaženo nejen přímým omezováním vývozu, ale rovněž takovými nepřímými opatřeními, jako je vyloučení prodeje na vývoz ze systému odměňování, jelikož působí na ekonomické podmínky těchto operací (rozsudek General Motors v. Komise, bod 44 výše, bod 68).
V napadeném rozhodnutí se Komise, která výslovně odkázala na výše uvedenou judikaturu (body 102 až 104 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a připomněla, že „[tato] judikatura […], jakož i [její] praxe […], jasně kvalifikují povahu opatření, která mají omezit paralelní dovoz motorových vozidel, jako omezení svým cílem“ (bod 102 odůvodnění napadeného rozhodnutí), domnívala, že cílem systému bonusů zavedeného v letech 1997 až 2003 bylo podnítit koncesionáře k tomu, aby nerealizovali prodej, který by byl možný, pokud by jim byla poskytnuta další marže představovaná bonusem (bod 110 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a že cílem tohoto systému jako takového bylo omezit hospodářskou soutěž podle čl. 81 odst. 1 ES (bod 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Soud má za to, že bez ohledu na námitky žalobkyň je tento závěr Komise správný.
V rámci období let 1997 až 2003, které je předmětem napadeného rozhodnutí, je třeba odlišit jednak rok 1997, a jednak roky 1998 až 2003.
Pokud jde o rok 1997, pro který oběžníky žalobkyň týkající se systému odměňování odkazovaly výslovně na registrace na území Nizozemska, žalobkyně, i když se domáhají zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu, přesto vážně nezpochybňují skutečnost, že cílem systému bonusů platného v tomto roce bylo poskytnout odměnu koncesionáři na základě registrací v Nizozemsku, že tedy z tohoto systému odměňování vylučoval prodej na vývoz a že tedy tak mohl být v rozporu s pravidly hospodářské soutěže.
Tato neexistence vážného zpochybnění jak konkrétních podmínek systému odměňování v roce 1997, tak jeho protisoutěžní povahy je na několika místech patrná v písemnostech žalobkyň před Soudem, přičemž v těchto písemnostech žalobkyně ve skutečnosti vztahují své argumenty k období let 1998 až 2003.
Žalobkyně tak uvádějí, že „od roku 1998 již oběžníky neobsahovaly spornou zmínku“, že „[i] kdyby se totiž mohlo zdát, že oběžníky týkající se roku 1997 obsahovaly spornou zmínku, tato zmínka byla od roku 1998 zrušena“ nebo dále, že „[o]běžníky stanovící bonus neobsahují žádnou zmínku, která by vylučovala výplatu bonusu za vývoz, s výjimkou sporné zmínky v oběžníku pro rok 1997, která byla od roku 1998 opravena“. „Poukazují na neexistenci protisoutěžního cíle systému odměňování (s výhradou vyjádření týkajících se roku 1997)“. Uznávají, že „[j]e skutečností, že oběžníky týkající se systému odměňování pro rok 1997 obsahovaly zmínku týkající se [registrací] nových motorových vozidel na nizozemském trhu“. „Zpochybňují existenci jakékoli protisoutěžní povahy systému odměňování společnosti PNE v Nizozemsku v období let 1998 až 2003“. Při zpochybnění délky trvání protiprávního jednání žalobkyně uplatňují, pokud jde o systém odměňování, že „důkazy dovolávané Komisí […] neprokazují [jejich] účast […] na porušení čl. 81 odst. 1 ES v období od roku 1998 do září 2003“. Žalobkyně mají za to, že „prokázaly […], že odkaz na Nizozemsko v systému odměňování pro rok 1997 byl od roku 1998 zrušen“, a tvrdí, že „[v] důsledku toho se Komise dopouští pochybení […] ohledně délky trvání protiprávního jednání, která musí být zkrácena pouze na rok 1997, pokud zde existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES“.
Žalobkyně nanejvýš tvrdí na svou obranu, že systém odměňování nebyl výsledkem jejich protisoutěžního záměru, ale pouze vůle motivovat nizozemské koncesionáře, aby co nejlépe působili na svých smluvních územích za účelem zvýšení podílu na trhu společnosti Peugeot v Nizozemsku.
Nicméně, kromě skutečnosti – jak v podstatě uvádí Komise v bodě 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí – že tento argument je v rozporu s nespornou skutečností, že právo na bonus nevznikalo pouze na základě prodeje na smluvním území koncesionáře, ale obecněji na základě prodeje na celém vnitrostátním území, tento argument je v rozporu s pojmem „svým cílem protisoutěžní dohoda“, který se použije bez ohledu na případnou okolnost, že strany dohody neměly v úmyslu porušit hospodářskou soutěž nebo v případě, že o takovém porušení dokonce ani nevěděly. Důkaz o úmyslu omezit hospodářskou soutěž není totiž rozhodující pro zjištění, zda dohoda má za cíl takové omezování (rozsudky Soudního dvora ze dne 1. února 1978, Miller International Schallplatten v. Komise, 19/77, Recueil, s. 131, bod 18; CRAM a Rheinzink v. Komise, bod 44 výše, bod 26, a General Motors v. Komise, bod 44 výše, bod 77; viz rovněž stanovisko generálního advokáta A. Tizzana předcházející rozsudku General Motors v. Komise, bod 44 výše, Sb. rozh. s. I-3177, bod 77).
Je třeba mimoto připomenout, že podle judikatury lze dohodu považovat za dohodu s omezujícím cílem i tehdy, pokud omezení hospodářské soutěže není jejím jediným účelem, ale sleduje také jiné legitimní cíle (viz rozsudek General Motors v. Komise, bod 44 výše, bod 64 a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že argument žalobkyň, který vychází z toho, že jejich údajným cílem bylo pouze zvýšení prodeje v Nizozemsku, nemůže vyvrátit skutečnost, která ostatně není vážně zpochybněna, že systém odměňování platný v roce 1997 vyjadřoval podle svého znění vůli znevýhodnit prodej nových motorových vozidel značky Peugeot na vývoz oproti vnitrostátnímu prodeji a že tedy měl protisoutěžní cíl v souladu s judikaturou uvedenou v bodech 46 a 47 výše.
V každém případě a jak bude uvedeno dále, Komise v napadeném rozhodnutí správně konstatovala, že žalobkyně si byly plně vědomy protisoutěžní povahy systému odměňování, který zavedly.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že, pokud jde o rok 1997, žalobkyně kromě toho, že se dovolávají dobré víry, což je ostatně irelevantní, nijak vážně nezpochybňují skutečnost, že systém odměňování pro tento rok vylučoval vývoz z výplaty bonusu a obsahoval tak z tohoto důvodu omezení hospodářské soutěže svým cílem.
Pokud jde o roky 1998 až 2003, žalobkyně tvrdí, že systém odměňování již nemohl být považován za protisoutěžní, neboť problematická zmínka obsažená v oběžnících pro rok 1997 týkající se registrací v Nizozemsku již nebyla obsažena v oběžnících zasílaných koncesionářům od roku 1998. Tyto posledně uvedené oběžníky již obsahovaly pouze zmínky, které se mohly vztahovat jak na registrace v Nizozemsku, tak na registrace v zahraničí. Jednalo se tak o odkazy, obsažené v těchto oběžnících, na „šedé státní poznávací značky“ a na „žluté státní poznávací značky“, které měly druhovým označením odkazovat na užitková motorová vozidla a osobní motorová vozidla bez ohledu na místo jejich registrace. Žalobkyně uvádějí rovněž okolnost, že někteří koncesionáři požádali o bonus za prodej na vývoz a bonus jim byl vyplacen.
Soud uvádí, že je skutečností, že zmínky obsažené v oběžnících týkajících se roku 1997, které výslovně odkazovaly na registrace na území Nizozemska, již nebyly obsaženy v oběžníku ze dne 24. prosince 1997 o systému bonusů pro rok 1998 ani v oběžnících týkajících se následujících let. Od té doby používaný výraz popisuje cíl systému bonusů jako „lepší odměňování koncesionáře Peugeot, který zajišťuje dobré obchody a je z obchodního hlediska aktivní“.
Žalobkyně přesto nikde ve svém oběžníku pro rok 1998, ani ostatně v žádném z oběžníků pro následující roky neuvádějí, že se systém bonusů bude od té doby vztahovat také na prodej na vývoz a rovněž neposkytují žádné informace ohledně případných procesních podmínek, které je třeba respektovat proto, aby byl za tento prodej vyplacen bonus. Naopak, v oběžníku ze dne 24. prosince 1997 píší koncesionářům, že „v zásadě nebude systém v roce 1998 změněn“ a obdobné zmínky opakují v oběžnících pro všechny následující roky.
Pokud jde o výrazy „šedé státní poznávací značky“ a „žluté státní poznávací značky“, i když je skutečností, že jsou použity v oběžnících týkajících se let 1998 až 2003 k označení jednak lehkých užitkových motorových vozidel, a jednak osobních motorových vozidel, na která se vztahovaly různé bonusy a která musela být nutně odlišena, nic to nemění na tom, že použití těchto výrazů koncesionářům neposkytovalo informaci, že se od té doby na motorová vozidla prodaná na vývoz rovněž vztahuje bonus.
Naopak, jak se správně domnívala Komise v druhé větě bodu 54 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Soud má za to, že použití terminologie „žluté státní poznávací značky“ a „šedé státní poznávací značky“ žalobkyněmi, která odpovídá nizozemskému systému odlišování druhů motorových vozidel barvou jejich státních poznávacích značek, přičemž takový systém není používán v jiných členských státech, jakož i použití kodexu barev zvláštního pro Nizozemsko, odkazovalo koncesionáře na registrace provedené na vnitrostátním území.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám žalobkyně nesprávně zpochybňují závěry Komise, když tvrdí, že znění oběžníků pro období po roce 1997 bylo neutrální, pokud jde o vývoz, což brání, aby jim byl přiznán protisoutěžní cíl. Naopak, tyto oběžníky, které byly sepsány tak, aby bylo od té doby upuštěno od jakékoliv příliš výslovné protisoutěžní formulace, měly ve skutečnosti za cíl uchovat v mysli koncesionářů, kterým byly určeny, systém tak, jak byl zaveden v roce 1997, který omezoval výplatu bonusu pouze na prodej na vnitrostátním území.
Toto vnímání systému bonusů koncesionáři je podpořeno konkrétní prezentací tohoto systému společností PNE, podle které, jak Komise poskytuje příklad v bodě 55 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nebylo uvažováno o přiznání bonusu za vývoz.
Pokud jde o okolnost, že společnost PNE občas vyhověla žádostem o výplatu bonusu za vývoz (viz zejména bod 57 odůvodnění poslední odrážka a bod 109 odůvodnění čtvrtá a šestá věta napadeného rozhodnutí), tato okolnost nemůže sama o sobě zpochybňovat závěr Komise, že bylo pravidlem, že systém odměňování nadále v letech 1998 až 2003 vylučoval vývoz ze systému bonusů.
Jednak je totiž třeba uvést, že jelikož v každém případě žalobkyně nemohly zamýšlet formálně zamítnout výplatu bonusu za prodej na vývoz, ledaže by otevřeně odhalily protisoutěžní povahu systému odměňování, nezdá se skutečnost, že občas vyhověly žádostem o výplatu bonusu, sama o sobě průkazná.
Krom toho, a to především, případy žádostí o výplatu bonusu za vývoz a případně výplata uvedeného bonusu společností PNE byly zcela ojedinělé v kontextu toho, že zavedený systém bonusů byl koncesionáři široce chápán tak, že se nevztahuje na vývoz.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Komise zaslala žádost o informace ze dne 17. listopadu 2004 šestnácti koncesionářům identifikovaným jako vývozci, kteří podle Komise představovali přibližně 40 % vývozu během vyšetřovaného období. Komise v bodě 56 odůvodnění čtvrté větě napadeného rozhodnutí konstatovala, že „z [třinácti] podniků, které odpověděly na [tuto] žádost o informace […], devět […] výslovně odpovědělo tak, že ze směrnic společnosti PNE dostatečně jasným způsobem vyplývalo, že za vyvezená motorová vozidla není poskytován bonus za plnění, a že tedy o bonus za vyvezená motorová vozidla nežádaly“. Tato skupina devíti koncesionářů se skládá z těchto koncesionářů [
důvěrné
] (
).
Toto zjištění, provedené Komisí s přihlédnutím k odpovědím koncesionářů na tuto žádost o informace, umožnilo Komisi se ujistit, že její vlastní chápání mechanismu bonusu po roce 1997 není výsledkem nesprávného a izolovaného pochopení tohoto mechanismu, ale že je shodné s chápáním pokud ne všech koncesionářů, tak alespoň naprosté většiny z nich.
Žalobkyně se snaží zpochybnit platnost tohoto zjištění dvěma argumenty. Jednak různost odpovědí koncesionářů prokazuje, že politika společnosti PNE v oblasti bonusů nebyla chápána jednoznačně. Krom toho, odpovědi poskytnuté koncesionáři nepotvrzují analýzu systému odměňování provedenou Komisí.
Pokud jde především o první argument žalobkyň, který vychází z různosti odpovědí koncesionářů, stačí uvést, že nezpochybňuje zjištění provedené v napadeném rozhodnutí, podle kterého naprostá většina koncesionářů, kteří odpověděli na žádost o informace, výslovně uvedla, že systém bonusů se nevztahuje na vývoz.
Pokud jde dále o druhý argument, podle kterého odpovědi koncesionářů nepotvrzují analýzu systému odměňování provedenou Komisí, žalobkyně tvrdí zaprvé, že „několik koncesionářů potvrdilo, že věděli o možnosti výplaty bonusu za vývoz, předloží-li doklady o registraci jménem konečného zákazníka“, zadruhé, že „[j]iní [koncesionáři] jasně projevili nezájem o výplatu bonusu za vyvezená motorová vozidla“ a zatřetí, že „koncesionáři vyloučení ze sítě Peugeot“ nebyli „v dobré víře“.
Pokud jde především o první z těchto tvrzení založené na odkazu na bod 3 dopisu společnosti AP ze dne 27. června 2005, koncesionáři, kterých se toto tvrzení implicitně týká, jsou [
důvěrné
] (bod 3.1 dopisu ze dne ), [
důvěrné
] (bod 3.2 tohoto dopisu), [
důvěrné
] (bod 3.3 tohoto dopisu) a [
důvěrné
] (bod 3.4 tohoto dopisu).
Pokud jde o [
důvěrné
], [
důvěrné
] a [
důvěrné
], tito koncesionáři nejsou v každém případě součástí skupiny devíti koncesionářů uvedené v bodě 56 odůvodnění čtvrté větě napadeného rozhodnutí a v bodě 70 výše.
Proto i kdyby první tvrzení žalobkyň ohledně těchto koncesionářů bylo správné, nijak nezpochybňuje zjištění provedené Komisí v bodě 56 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Ostatně a jen pro úplnost, pokud jde o [
důvěrné
], je třeba uvést, že společnost AP ve svém dopise ze dne 27. června 2005 vykládá odpovědi tohoto koncesionáře na dotazník Komise diskutabilním způsobem, když tvrdí, že znamenaly, že tento koncesionář chápal systém odměňování tak, že se vztahuje na vývoz.
Z okolnosti, že se tento koncesionář proto, aby získal kvalitativní bonus během výpovědní doby vztahující se k výpovědi jeho koncesionářské smlouvy, na základě dohody se společností PNE vzdal kvantitativního bonusu, totiž nelze usuzovat, že se tento koncesionář domníval, že se uvedený kvantitativní bonus vztahuje na vývoz.
Navíc, i když je skutečností, že [
důvěrné
] uskutečnil vývoz až v roce 2002 a tedy, že jeho odpověď na dotazník, podle které do roku 2000 nepožádal o bonus, „protože o tom nepřemýšlel“, může být překvapivá, nic to nemění na tom, že tato odpověď spíše znamená, že se [
důvěrné
] domníval, že se bonus nevztahuje na vývoz.
Je třeba rovněž uvést, že Komise má pravdu, když ve své obraně uvádí, pokud jde o [
důvěrné
], že tvrzení společnosti AP v bodech 3.2.31 a 3.2.32 dopisu ze dne 27. června 2005, že tento koncesionář podal žádost o bonus, aniž by k ní přiložil potřebné doklady, není prokázáno. Body 3.2.31 a 3.2.32 dopisu ze dne totiž nejsou doloženy.
Pokud jde o [
důvěrné
], tento koncesionář patří do skupiny devíti koncesionářů, o kterých se Komise domnívá, že výslovně ve svých odpovědích na žádost o informace ze dne 17. listopadu 2004 odpověděli tak, že ze směrnic společnosti PNE dostatečně jasným způsobem vyplývalo, že za vyvezená motorová vozidla není poskytován bonus.
Zpochybnění ze strany žalobkyň v podstatě znamená, že uplatňují, že i když je skutečností, že [
důvěrné
] žádal o bonus až od roku 2003, nic to nemění na tom, že z dopisu tohoto koncesionáře ze dne 2. května 2001 vyplývalo, že již předtím „byl informován o této možnosti“ o bonus požádat.
Z vysvětlení poskytnutých [
důvěrné
] v jeho odpovědi na žádost o informace ze dne 17. listopadu 2004 však doslovně vyplývá, že jestliže tento koncesionář žádal o výplatu bonusu za svůj vývoz až od roku 2003, bylo to proto, že předtím „nevěděl o možnosti o bonus požádat“ a že „teprve v roce 2003 zjistil“ tuto možnost.
Soud má podobně jako Komise za to, že tato odpověď může být chápána pouze v tom smyslu, že do roku 2003 se [
důvěrné
] domníval, že se bonus nevztahuje na vývoz.
Toto chápání je na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, podpořeno dopisem tohoto koncesionáře společnosti Peugeot ze dne 2. května 2001, který Komise předložila ve své obraně. Z tohoto dopisu totiž vyplývá, že tento koncesionář nejen, že údajně nebyl „informován o možnosti“ žádat o bonus za vývoz, ale chápal systém bonusů tak, že se na vývoz nevztahuje, že si na tuto skutečnost stěžoval u společnosti Peugeot a požadoval, aby toto vyloučení bylo v jeho případě změněno.
Pokud jde o uvedení ručně psané zmínky „in principe wel! Jc“ (v zásadě ano! Jc) na konci tohoto dopisu ze dne 2. května 2001, která podle společnosti AP znamenala „v zásadě ano“ ohledně platby bonusu za vývoz a na kterou společnost AP poukázala ve své odpovědi ze dne na oznámení námitek a ve svém dopisu ze dne , tato zmínka nemůže zpochybnit stanovisko Komise.
Význam této ručně psané zmínky je totiž na rozdíl od toho, co tvrdí společnost AP, neurčitý. V každém případě tato zmínka představuje pouze interní poznámku učiněnou společností AP na konci dopisu, se kterou nebyl [
důvěrné
] pravděpodobně nikdy seznámen. Žalobkyně ostatně netvrdí – natož prokazují – že s touto zmínkou byl seznámen nebo že s ní byl seznámen ve smyslu, který uvádí společnost AP. Pokud by tomu tak bylo, [
důvěrné
] by zcela jistě nečekal do roku 2003, aby požádal o bonus za svůj vývoz, jak tomu bylo v projednávané věci.
Pokud jde o poznámky společnosti AP v bodě 3.3.33 jejího dopisu ze dne 27. června 2005 týkající se skutečnosti, že [
důvěrné
] uznal, že formuloval své žádosti o bonus nesprávným způsobem, týkají se v každém případě roku 2003, během kterého tento koncesionář začal žádat o bonus, a nezpochybňují tedy závěr Komise, podle kterého se do roku 2003 [
důvěrné
] domníval, že se bonus nevztahuje vývoz.
Z úvah uvedených v bodech 75 až 89 výše tedy vyplývá, že první tvrzení žalobkyň, podle kterého „několik koncesionářů potvrdilo, že věděli o možnosti výplaty bonusu za vývoz, předloží-li doklady o registraci jménem konečného zákazníka“, a skutečnosti, na které toto tvrzení odkazuje, nezpochybňují zjištění Komise provedené v bodě 56 odůvodnění čtvrté větě napadeného rozhodnutí, podle kterého naprostá většina koncesionářů, kteří odpověděli na žádost o informace, uvedla, že ze směrnic společnosti PNE jasně vyplývalo, že vyvezená motorová vozidla nebyla způsobilá pro získání bonusu.
Pokud jde dále o druhé tvrzení žalobkyň, podle kterého jiní koncesionáři jasně vyjádřili svůj nezájem o výplatu bonusu za vyvezená motorová vozidla, toto tvrzení odkazuje na bod 1 dopisu ze dne 27. června 2005. Koncesionáři, kterých se toto tvrzení implicitně týká, jsou tito koncesionáři [
důvěrné
], [
důvěrné
] a [
důvěrné
].
Pokud jde o [
důvěrné
], tento koncesionář není v každém případě součástí skupiny devíti koncesionářů uvedené v bodě 56 odůvodnění čtvrté větě napadeného rozhodnutí a v bodě 70 výše. Ze stejných důvodů, jako jsou důvody uvedené v bodech 76 a 77 výše ohledně [
důvěrné
], [
důvěrné
] a [
důvěrné
], je tak druhé tvrzení žalobkyň uplatněné ohledně [
důvěrné
] irelevantní pro zpochybnění zjištění Komise provedeného v bodě 56 odůvodnění čtvrté větě napadeného rozhodnutí.
Pokud jde o [
důvěrné
], tento koncesionář náleží do této skupiny devíti koncesionářů.
Ve své odpovědi na žádost o informace ze dne 17. listopadu 2004 [
důvěrné
] v podstatě odpověděl tak, že chápal systém bonusů tak, že se týkal dosažení cílů koncesionáři v odvětví, které jim bylo svěřeno, a že tudíž nebylo logické žádat o bonus za vývoz. Jak správně uvádí Komise, skutečnost, že [
důvěrné
] uvedl, že realizace maximálního prodeje v jeho odvětví odpovídala jeho strategii, neznamená, že se nezajímal o bonus za vývoz. Jeho odpověď odráží skutečnost, že se domníval, že za vývoz nevzniká na bonus nárok.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, tak [
důvěrné
] nevyjádřil svůj nezájem o bonus, ale chápal bonus tak, že se logicky netýká vývozu. [
Důvěrné
] tedy chápal systém odměňování právě tak, jak si žalobkyně přály, aby byl koncesionáři chápán.
Pokud jde o [
důvěrné
], který rovněž náleží do výše uvedené skupiny devíti koncesionářů, tento koncesionář je uveden v bodě 1.13 dopisu ze dne 27. června 2005.
Ve své odpovědi na otázku 6 žádosti o informace Komise tento koncesionář uvedl, že okolnost, že nepožádal o bonus, „je vysvětlena [skutečností], že objem za to nestál a že vývoz nebyl hlavní činností [jeho] podniku“.
S přihlédnutím k této odpovědi se zdá, že Komise tohoto koncesionáře nesprávně zahrnula mezi ty, kteří podle Komise jasně uvedli, že chápou systém bonusů tak, že se nevztahuje na vývoz.
Z úvah uvedených v bodech 91 až 98 výše tak vyplývá, že druhé tvrzení žalobkyň, podle kterého „[j]iní koncesionáři jasně vyjádřili svůj nezájem o výplatu bonusu za vyvezená motorová vozidla“, je správné, pokud jde o [
důvěrné
], ale že, pokud jde o [
důvěrné
] a [
důvěrné
], je irelevantní a nesprávné za účelem zpochybnění tvrzení Komise obsaženého v bodě 56 odůvodnění čtvrté větě napadeného rozhodnutí.
Pokud jde nakonec o třetí tvrzení žalobkyň, které odkazuje na bod 4 dopisu ze dne 27. června 2005, žalobkyně tvrdí, že někteří koncesionáři nebyli v dobré víře, když poskytli ve svých odpovědích na žádost o informace ze dne nesprávné odpovědi, které byly nepříznivé pro společnost Peugeot. Koncesionáři, kterých se toto tvrzení implicitně týká, jsou tito koncesionáři [
důvěrné
] a [
důvěrné
].
Pokud jde o [
důvěrné
], společnost AP se v bodech 4.1.38 a 4.1.39 svého dopisu ze dne 27. června 2005 domnívala, že odpověď tohoto koncesionáře, podle které nepožádal o bonus (za svůj vývoz v letech 1997 a 1998), protože se obával odvetných opatření ve formě prodloužených dodacích lhůt, snížení objemu objednávek nebo ukončení své koncesionářské smlouvy, je svévolným a neopodstatněným obviněním. Společnost AP opřela své stanovisko o skutečnost, že podmínky výpovědi koncesionářské smlouvy v letech 2000 až 2003 byly ve vztahu k [
důvěrné
] spravedlivé a neobsahovaly žádnou hrozbu, ze které by mohla vyplývat jeho obava z odvetných opatření v případě vývozu během této výpovědní doby (bod 4.1.39
in fine
a body 4.1.40 až 4.1.42 dopisu ze dne ).
Nicméně, jak v podstatě uvádí Komise ve své obraně, toto vysvětlení společnosti AP, které odkazuje na podmínky výpovědi koncesionářské smlouvy [
důvěrné
], se týká období let 2000 až 2003, kteréžto období se liší od let 1997 a 1998, na které nutně odkazuje odpověď [
důvěrné
] na dotazník Komise, protože pouze během tohoto období let 1997 a 1998 [
důvěrné
] vyvážel.
Vysvětlení společnosti AP týkající se nemožnosti [
důvěrné
] dovolávat se rizika odvetných opatření z důvodu jeho činnosti během let 2000 až 2003, ledaže by nebyl v dobré víře, tak nijak nedokládá tvrzení žalobkyň před Soudem, podle kterého odpověď [
důvěrné
] na žádost o informace nebyla učiněna v dobré víře.
V každém případě žalobkyně nijak nevyvracejí ve své replice úvahy uvedené Komisí v obraně. Za těchto podmínek je třeba dospět k závěru, že žalobkyně právně dostačujícím způsobem nedokládají ve svých písemnostech své tvrzení o neexistenci dobré víry vůči [
důvěrné
].
Stejný závěr je třeba přijmout v případě koncesionáře [
důvěrné
], ve vztahu ke kterému Komise v obraně v podstatě uvádí stejné úvahy jako v případě [
důvěrné
], aniž by rovněž zde žalobkyně tyto úvahy ve své replice jakkoliv vyvrátily.
Z úvah uvedených v bodech 100 až 105 výše tedy vyplývá, že třetí tvrzení žalobkyň, podle kterého někteří koncesionáři nebyli v dobré víře, když poskytli ve svých odpovědích na žádost o informace ze dne 17. listopadu 2004 nesprávné odpovědi, které byly nepříznivé pro společnost Peugeot, není právně dostačujícím způsobem před Soudem prokázáno.
S ohledem na všechny úvahy uvedené v bodech 73 až 106 výše, i když se tvrzení žalobkyň jeví jako částečně opodstatněná, jako je tomu v případě koncesionáře [
důvěrné
] uvedeném v bodech 96 až 98 výše, nezpochybňují zjištění Komise provedené v bodě 56 odůvodnění čtvrté větě napadeného rozhodnutí.
Pokud jde o argument žalobkyň, který vychází z toho, že počítačové systémy DIALOG a RDC byly neutrálními nástroji, které sledovaly cíle správy a daňové cíle, je třeba uvést, že okolnost, že tyto systémy skutečně sledovaly takové cíle, nijak nevylučuje, že žalobkyně používaly informace, které tyto systémy obsahovaly, rovněž za účelem sledování a kontroly vývozní činnosti koncesionářů. V tomto ohledu není vážně zpochybněno, že tyto nástroje žalobkyním umožňovaly zjistit vývoz uskutečněný koncesionáři a že tyto nástroje byly používány pro potřeby zavedení systému odměňování a zejména, jak uvedla Komise (bod 37 odůvodnění čtvrtá odrážka, bod 57 odůvodnění první odrážka, body 60 až 72 a 122 odůvodnění napadeného rozhodnutí), k identifikaci vyvezených motorových vozidel a k jejich vyloučení z výplaty bonusu.
Pokud jde o argument žalobkyň, podle kterého nedostatečné zásobování nizozemských koncesionářů nebylo výsledkem vůle omezit vývoz, stačí odpovědět, že Komise v bodech 117 až 120 odůvodnění napadeného rozhodnutí nepovažovala nedostatečné zásobování za omezení hospodářské soutěže, ale pouze za jev, který ve skutečnosti posílil dopad systému odměňování zavedeného žalobkyněmi.
Nakonec je třeba uvést, že v bodě 115 žaloby žalobkyně uvádí úvahu, která podporuje závěr, že cílem tohoto systému bylo omezit paralelní vývoz.
Žalobkyně tak tvrdí, že evropský trh s motorovými vozidly je zásadně narušen rozdíly mezi jednotlivými členskými státy z hlediska zdanění při nákupu nových motorových vozidel, že tyto rozdíly vedou výrobce ke zvyšování svých cen v zemích s nízkým zdaněním a ke snižování cen v zemích s vysokým zdaněním, což vede k paralelnímu dovozu. Žalobkyně dodávají, že tím, že Komise stíhá výrobce motorových vozidel spíše než daňové systémy členských států, vystavuje se riziku, že výrobci tak budou podněcováni ke zvyšování svých cen v zemích s vysokým zdaněním, a to na úkor místních spotřebitelů.
Přesto, jestliže je skutečností, jak mimoto žalobkyně tvrdí (viz bod 54 výše), že mechanismus bonusů měl za cíl pouze zvýšit prodej koncesionářů na jejich smluvních územích, nebyl tedy dán důvod, aby žalobkyně chápaly kritiku tohoto mechanismu Komisí jako okolnost, která je může motivovat ke zvýšení cen v zemích s vysokým zdaněním právě za účelem boje proti paralelnímu vývozu. Jinými slovy, chápání kritiky systému bonusu žalobkyněmi jako skutečnosti, která je může vést ke zvýšení svých cen v zemích s dosud nízkými cenami, podporuje závěr, podle kterého bylo cílem tohoto systému omezit paralelní vývoz.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, že Komise správně v napadeném rozhodnutí dospěla k závěru o existenci systému odměňování, jehož protisoutěžní cíl, který byl zjevný a ostatně pro rok 1997 nebyl vážně zpochybněn, nebyl po tomto roce zrušen, ale žalobkyně v něm naopak pokračovaly. Za těchto podmínek je třeba zamítnout první žalobní důvod v části, v níž se týká systému odměňování.
Protisoutěžní cíl nátlaku
Výraz „nátlak“ použitý Komisí v napadeném rozhodnutí označuje zaprvé iniciativy směřující k tomu, aby si koncesionáři uvědomili nutnost omezit vývoz, zadruhé přímý nátlak vůči jednotlivým koncesionářům, zatřetí hrozby snížení dodávek zejména u nejvíce vyvážených modelů a začtvrté omezení dodávek.
Žalobkyně zpochybňují, že nátlak zjištěný Komisí v napadeném rozhodnutí měl protisoutěžní cíl.
Pokud jde zaprvé o iniciativy směřující k tomu, aby si koncesionáři uvědomili nutnost omezit vývoz (body 74 až 76 odůvodnění napadeného rozhodnutí a poznámky pod čarou č. 127 až 130 k těmto bodům odůvodnění), žalobkyně uplatňují, že za nátlak nemohou být považovány pouhé úvahy či prohlášení a že některá prohlášení zohledněná Komisí byla učiněna v nepřítomnosti koncesionářů či nemohou být přičtena společnosti PNE. Oběžník uvedený na konci bodu 75 odůvodnění napadeného rozhodnutí měl za cíl pouze připomenout striktní pravidla platná pro prodej prostřednictvím zástupců.
S touto argumentací nelze souhlasit.
Jak totiž uvádí v podstatě Komise, když žalobkyně tvrdí, že za nátlak nelze považovat pouhé úvahy či prohlášení nebo dále, že některá sporná prohlášení byla učiněna v nepřítomnosti koncesionářů, nijak nezpochybňují protisoutěžní cíl těchto iniciativ, ale omezují se nanejvýš na zpochybnění, že tyto iniciativy byly předmětem dohody.
Je ostatně obtížně zpochybnitelné, že konkrétní příklady uvedené Komisí v poznámkách pod čarou č. 127 až 130 k bodům 75 a 76 odůvodnění napadeného rozhodnutí odpovídají nebo alespoň odrážejí iniciativy žalobkyň, které měly za cíl omezit vývoz z Nizozemska.
Pokud jde tak zaprvé o dokument nazvaný „Okamžitý zápis ze služební cesty v Nizozemsku ve dnech 4. a 5. září 1996“, který je uveden v poznámce pod čarou č. 127 k bodu 75 odůvodnění první větě napadeného rozhodnutí, i když je skutečností, že se jedná o interní zprávu společnosti AP, která zjevně nebyla určená koncesionářům, nic to nemění na tom, že výňatek z tohoto dokumentu citovaný v této poznámce pod čarou, podle kterého „rostoucí objem dalšího vývozu vede [společnost PNE] k minimalizaci tohoto objemu na [koncesionáře] za přísného respektování právních předpisů“, skutečně odráží iniciativy společnosti PNE, jež měly za cíl zabránit rostoucímu objemu dalšího vývozu nizozemskými koncesionáři.
Pokud jde zadruhé o bod 75 odůvodnění předposlední a poslední větu napadeného rozhodnutí a poznámku pod čarou č. 128 k tomuto bodu odůvodnění, výňatek ze zápisu ze setkání konaného dne 24. září 1996 mezi společností PNE a poradní komisí VPDN, který je převzat v této poznámce pod čarou č. 128, rovněž jasně odráží iniciativu společnosti PNE s cílem omezit vývoz. Z tohoto výňatku totiž vyplývá, že „vedení [společnosti PNE] prohlašuje, že je znepokojeno zjištěním, že […] v návaznosti na (další) vývoz koncesionářů došlo k problémům v dodávkách na nizozemském trhu“, že „[společnost PNE] souhlasí [se skutečností, že objednávky na dodávky na nizozemský trh musí mít vždy přednost] a [že] v tomto ohledu sestaví soupis dosud nevyřízených objednávek“.
Podle tohoto výňatku dále „[společnost PNE] dále koncesionářům připomíná oběžníkem striktní pravidla pro dodávky mimo Nizozemsko […] a hodlá v těchto případech ukládat vysoké sankce, pokud bude zjištěno, že koncesionář nejedná přesně podle těchto pravidel“.
Tvrzení žalobkyň, podle kterého měl tento posledně uvedený oběžník oznámený společností PNE pouze za cíl zajistit dodržování postupů prodeje prostřednictvím zástupců, a nikoliv omezit vývoz, nezpochybňuje závěr uvedený v bodě 121 výše, který je dostatečně opodstatněný s ohledem na znění prvních vět výňatku ze zápisu ze dne 24. září 1996, které je připomenuto v témže bodě.
Mimoto, i kdyby byl cíl tohoto oběžníku takový, jak je popsán žalobkyněmi, skutečnost, že se společnost PNE rozhodne připomenout koncesionářům pravidla, která je třeba respektovat při prodeji prostřednictvím zástupců, není nijak neslučitelná s vůlí omezit vývoz. Navíc úmysl společnosti PNE uvedený v zápisu ze setkání konaného dne 24. září 1996 ve znění, které zjevně vyjadřuje hrozbu „ukládat v těchto případech vysoké sankce, pokud bude zjištěno, že koncesionář nejedná přesně podle těchto pravidel“, mohl tvořit prvek obecnější strategie s cílem v konečném výsledku odradit koncesionáře od realizace vývozu.
Pokud jde zatřetí o bod 76 odůvodnění napadeného rozhodnutí, je skutečností a Komise se tomu ostatně nebrání, že příklady uvedené v tomto bodě odůvodnění a v poznámce pod čarou č. 129 k tomuto bodu odkazují na stanoviska a iniciativy vyjádřené v rámci VPDN. I kdyby však nepocházely tyto konkrétní příklady ve skutečnosti od samotných žalobkyň, ale od členů VPDN, nic to nemění na tom, jak Komise správně uvedla (bod 100 odůvodnění druhá věta napadeného rozhodnutí), že žalobkyně v praxi využívaly VPDN pro předání zprávy, že koncesionáři mají omezit vývoz.
Pokud jde začtvrté o konkrétní příklad poskytnutý Komisí v bodě 76 odůvodnění
in fine
napadeného rozhodnutí a v poznámce pod čarou č. 130 k tomuto bodu, který se týká vůle výrobce vyjádřené [
důvěrné
], generálním ředitelem společnosti PNE, aby nebyl realizován vývoz, tento příklad rovněž jasně odráží snahu žalobkyň o omezení.
Zadruhé, pokud jde o přímý nátlak na jednotlivé koncesionáře (body 77 a 78 odůvodnění napadeného rozhodnutí), žalobkyně uplatňují, že skutečnost, že se koncesionář vyjádří k otázce vývozů před svým Account Managers Dealernets (osoba pověřená účetnictvím koncesionářů, dále jen „AMD“), nutně neznamená, že došlo k nátlaku. Vývoz spadá pod rámec běžné činnosti koncesionářů a je proto logické, že tato záležitost mohla být řešena AMD, k čemuž ostatně došlo neutrálním způsobem.
Tento argument není přesvědčivý a musí být odmítnut. V tomto ohledu je třeba uvést, že z bodu 77 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jakož i z přezkumu poznámek pod čarou k tomuto bodu, zvláště poznámek pod čarou č. 132 až 134, které odkazují na zprávy z inspekce AMD u koncesionářů, jakož i z interního sdělení společnosti Peugeot vyplývá, že AMD činili při svých návštěvách u koncesionářů nátlak, aby je odradili od vývozu. Jak uvádí Komise v bodě 77 odůvodnění napadeného rozhodnutí, poznámky AMD shrnuté v jejich zprávách z inspekce mají smysl pouze tehdy, pokud si z pohledu žalobkyň měl vývoz zachovat výjimečný charakter.
Pokud jde o bod 78 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který se týká nátlaku, jehož provádění se neopíralo o AMD, jediným zpochybněním určitelným v argumentaci žalobkyň týkající se údajně chybného posouzení nátlaku Komisí je, že příklady uvedené v tomto bodě 78 odůvodnění a v poznámkách pod čarou č. 136 až 140 k tomuto bodu nepocházely od společnosti PNE. Je sice skutečností, že tyto příklady vycházejí z dopisů koncesionářům, v projednávané věci [
důvěrné
] (poznámky pod čarou č. 136, 137 a 138 uvedené výše), [
důvěrné
] (poznámka pod čarou č. 139 uvedená výše) a [
důvěrné
] (poznámka pod čarou č. 140 uvedená výše). Nic to však nemění na tom, že tyto dopisy, ve kterých je zmíněna obava z „problémů se společností Peugeot Nizozemsko“ a „strach z odvetných opatření“ v případě pokračování ve vývozu nebo také „velký nátlak“ vykonávaný společností Peugeot a vyhlídka „velmi vysokých sankcí“, zejména „výpověď koncesionářské smlouvy“, jasně odrážejí existenci nátlaku ze strany společnosti PNE.
Zatřetí, pokud jde o hrozby snížení dodávek zejména u nejvíce vyvážených modelů (body 79 až 81 odůvodnění napadeného rozhodnutí), žalobkyně vážně nezpochybňují zjištění v tom smyslu, jak je Komise provedla na základě zápisů ze setkání mezi obchodní komisí VPDN a zástupci společnosti PNE (viz poznámky pod čarou č. 141 a 142 k bodu 79 odůvodnění napadeného rozhodnutí, č. 143 k bodu 80 odůvodnění napadeného rozhodnutí a č. 144 k bodu 81 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Jediná zpochybnění žalobkyň určitelná v tomto ohledu se omezují zaprvé na tvrzení, že citace obsažené v poznámkách pod čarou č. 142 a 144 k bodům 79 a 81 odůvodnění napadeného rozhodnutí nemohou být přičteny společnosti PNE, ale musí být přičteny VPDN a koncesionářům, a zadruhé na tvrzení, že citace poznámky pod čarou č. 143 k bodu 80 odůvodnění napadeného rozhodnutí odpovídá prohlášení učiněnému společností PNE v nepřítomnosti koncesionářů.
Nicméně, pokud jde o první tvrzení, ze zápisu ze setkání obchodní komise VPDN ze dne 16. června 1997 jasně vyplývá, že výňatek z tohoto zápisu, který je převzat v poznámce pod čarou č. 142 odpovídá výrokům společnosti PNE učiněným prostřednictvím jejích zástupců, a nikoliv jejích koncesionářů. Pokud jde o citaci obsaženou v poznámce pod čarou č. 144, a sice „Je požadováno nevyvážet modely 206 a ponechat je pro nizozemský trh!“, ze zápisu ze setkání VPDN ze dne vyplývá, že tato citace je vyňata z odpovědí, které [
důvěrné
], obchodní ředitel a zástupce společnosti PNE, který se zúčastnil druhé části tohoto setkání, poskytl na otázky, které mu položili koncesionáři a které byly uvedeny v kurzivě v zápisu.
Pokud jde o druhé tvrzení, že citace obsažená v poznámce pod čarou č. 143 k bodu 80 odůvodnění napadeného rozhodnutí, která je výňatkem z „memoranda plán sítě Nizozemsko ze dne 30. května 1997“ a podle které „[společnost PNE] uvažuje o stažení své nabídky modelu 806 tím, že omezí nejvíce vyvážené modely“, odpovídá prohlášení učiněnému společností PNE v nepřítomnosti koncesionářů, toto zpochybnění je správné z hlediska skutkového stavu, ale nic to nemění na tom, že daná citace odráží skutečně vůli společnosti PNE snížit svou nabídku koncesionářům, pokud jde o nejvíce vyvážené modely.
Z výše uvedeného vyplývá, že zpochybnění žalobkyň nestačí ke zpochybnění posouzení Komise.
Začtvrté, pokud jde o omezení dodávek motorových vozidel k vývozu (body 82 až 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí), Komise poskytla příklady takových omezení. Tato omezení dodávek byla v podobě delších dodacích lhůt (bod 82 odůvodnění), uložení zvláštních finančních podmínek (bod 83 odůvodnění) nebo také požadavků, aby k objednávce byla přiložena žádost o registraci v Nizozemsku (body 83 až 85 odůvodnění).
Žalobkyně vážně nevyvracejí existenci těchto omezení dodávek uplatňovaných na objednávky koncesionářů na motorová vozidla určená k vývozu.
Argument žalobkyň, který vychází z toho, že písemnosti citované v poznámkách pod čarou č. 145 až 147 a 150 k bodům 83 a 84 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které odpovídají stížnostem kupujících a zástupců a odpovědím koncesionářů na tyto stížnosti, obsahují prohlášení, která nelze přičíst společnosti PNE, tak nelze přijmout, neboť tento argument nezpochybňuje existenci omezení dodávek popsaných v těchto písemnostech.
Rovněž musí být odmítnut argument žalobkyň, podle kterého se písemnost citovaná v poznámce pod čarou č. 152 k bodu 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí týká diskuse mezi společností PNE a VPDN ohledně nedostatečného zásobování motorovými vozidly, což nelze považovat za projev nátlaku. Skutečnost, po formální stránce správná, že se tato písemnost, zápis ze setkání mezi vedením společnosti PNE a dohodovacím výborem VPDN ze dne 2. listopadu 1999, týká diskuse mezi společností PNE a VPDN zejména o nedostatečném zásobování, totiž nijak nezpochybňuje existenci omezení dodávek popsaných v bodě 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí, která se vztahovala selektivně na motorová vozidla objednaná koncesionáři a označená počítačovým kódem odpovídajícím objednávkám na vývoz.
Nakonec, argumenty předložené žalobkyněmi ohledně výkladu, který má být přiznán dopisu koncesionáře [
důvěrné
] ze dne 31. července 1997 Système européen promotion SARL (dále jen „SEP“), francouzské společnosti pověřené prodejem motorových vozidel, která je autorem jedné ze stížností Komisi, rovněž nelze přijmout. Je zjevné, že problémy, kterých se v tomto dopise [
důvěrné
] obával v případě dalších dovozů společnosti SEP, vyplývaly z omezující politiky společnosti Peugeot, a nikoliv ze skutečnosti, že mohlo být [
důvěrné
] vytýkáno, že v rozporu se svými smluvními povinnostmi v rámci distribuční sítě společnosti Peugeot realizoval prodej dalším prodejcům, kteří nebyli součástí sítě. Společnost SEP, které je tento dopis určen, totiž nebyla takovým prodejcem, který nebyl součástí sítě, ale zástupcem jednajícím na účet konečných zákazníků.
Z úvah obsažených v bodech 116 až 139 výše vyplývá, že se žalobkyním nepodařilo zpochybnit zjištění Komise, podle kterého různé iniciativy uvedené v napadeném rozhodnutí, které Komise posoudila jako nátlak, měly za cíl pokud ne zrušení, tak přinejmenším omezení paralelního vývozu a měly tedy protisoutěžní cíl.
Za těchto podmínek, a jelikož se žalobkyním nepodařilo vyvrátit zjištění Komise týkající se protisoutěžního cíle jak v případě systému odměňování, tak i u různých forem nátlaku popsaných Komisí v napadeném rozhodnutí, je třeba projednávaný žalobní důvod zamítnout.
Dále je třeba přezkoumat první žalobní důvod, který vychází z neexistence dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES z toho důvodu, že systém odměňování a nátlak nebyly odsouhlaseny koncesionáři.
2.
K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z neexistence dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES
Argumenty účastnic řízení
Podle žalobkyň Komise porušila čl. 81 odst. 1 ES tím, že se v napadeném rozhodnutí domnívala, že opatření uplatňovaná společností PNE mohla být kvalifikována jako dohoda ve smyslu tohoto článku.
Pojem „dohoda“ je zaměřen na existenci shody vůlí a Komise má tedy povinnost prokázat jednak výzvu, a jednak výslovný či konkludentní souhlas s touto výzvou, což neučinila.
Pokud jde o systém odměňování koncesionářů, byl uložen jednostranně společností PNE. Mimoto, oběžníky, jejichž znění bylo neutrální, musí být považovány za legální a protiprávní jednání by mohlo spočívat nanejvýš v případném nevyplácení bonusu za vývoz společností PNE.
O takovémto jednání přitom neexistovala dohoda, neboť pouhé pokračování v nákupu motorových vozidel koncesionáři nelze považovat za takovou dohodu. Takovou dohodu nelze předpokládat, neboť nevyplacení bonusu není v zájmu koncesionáře a protože takový protiprávní smluvní vývoj nelze považovat za postup, který byl dohodnut předem při podpisu koncesionářské smlouvy.
Kontrola registrací nemá souvislost s vývozem, ale vyplývá z povinností uložených vnitrostátní daňovou právní úpravou a má za cíl rozvoj prodeje konečným zákazníkům.
Úloha VPDN, které nezastupovalo koncesionáře, nemůže umožnit dojít k závěru o existenci dohody mezi společností PNE a těmito koncesionáři.
Závěrem, žádná dohoda mezi koncesionáři a společností PNE o údajném vyloučení bonusu v případě vývozu neexistovala. Vyplývá to z různorodosti odpovědí koncesionářů na otázky, které jim Komise v tomto ohledu položila.
Pokud jde o nátlak údajně vyvíjený společností PNE na své koncesionáře, i kdyby tento nátlak existoval, představoval by nanejvýš jednostranné jednání společnosti PNE, a nikoliv dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES. Nejlepší důkaz neexistence souhlasu koncesionářů s tímto údajným nátlakem ostatně spočívá v objemu jimi realizovaného vývozu. Nakonec, nelze předpokládat souhlas s údajnou politikou společnosti PNE, která by omezovala či zakazovala vývoz, neboť taková politika by byla v rozporu se zájmem koncesionářů a byla by jasně protisoutěžní.
Přijaté iniciativy a přání vyjádřené VPDN představují pouze občasná stanoviska, která, i kdyby mohla mít nějaký vliv, koncesionáře nezavazovala a neprokazují jejich souhlas.
Údajné omezení zásobování koncesionářů motorovými vozidly společností PNE, jakož i snížení počtu koncesionářů jsou jednostrannými opatřeními. K omezení zásobování ostatně nedošlo a snížení počtu koncesionářů se netýkalo hlavních vyvážejících koncesionářů.
Pouhá existence nátlaku nebo sankcí by vyvolala nesouhlas koncesionářů a tedy neexistenci jejich souhlasu s hypotetickou výzvou společnosti PNE. Komise neprokázala existenci výslovného nebo konkludentního souhlasu vyjádřeného jednotlivými koncesionáři.
Komise uplatňuje, že oběžníky a výzvy určené společností PNE koncesionářům, jejichž cílem bylo ovlivnit koncesionáře při plnění smlouvy o distribuci a ke kterým žádný z těchto koncesionářů zjevně nepodal žádnou námitku, představují dohody, které jsou součástí souboru trvalých obchodních vztahů upravených předem stanovenou obecnou dohodou a které spadají do působnosti čl. 81 odst. 1 ES.
Komise zjistila celou řadu skutečností, které potvrzují přinejmenším konkludentní akceptaci ze strany koncesionářů.
V napadeném rozhodnutí Komise nekonstatovala účast VPDN na dotčených dohodách, ale zohlednila usnesení, sdělení a diskusi v rámci tohoto sdružení, ze kterých vyplývá, že pokud jde přinejmenším o koncesionáře, kteří přímo vyváželi, tito koncesionáři jasně vyjádřili svůj zájem na dodržování politiky společnosti PNE v oblasti vývozu, a s touto politikou, kterou ostatně považovali za součást smluvních vztahů s výrobcem, tedy souhlasili.
Pokud jde o argument, který vychází z údajného neúspěchu snah omezit paralelní vývoz, Komise uplatňuje, že nedodržení výzvy dodavatele nevyvrací tezi o existenci dohody, neboť důkaz konkludentního souhlasu s touto výzvou není dán výlučně s odkazem na jednání distributorů během relevantního období. V každém případě, Komise netvrdila, že systém bonusů měl sám o sobě za cíl zákaz prodeje na vývoz. Domnívala se, že vedl ke značnému omezení hospodářského prostoru pro uvážení koncesionářů při provádění takového vývozu.
Je-li skutečností, že společnost PNE nejprve jednostranně rozhodla o nových podmínkách navržených koncesionářům, tyto podmínky se poté, co byly sděleny koncesionářům prostřednictvím ročních oběžníků, staly součástí smlouvy o distribuci. Během období let 2000 až 2003, během kterého systém odměňování výslovně stanovil, že v případě neexistence výslovné námitky koncesionáře se má za to, že koncesionář s tímto systémem souhlasí, byly ohledně tohoto systému vzneseny pouze dvě námitky koncesionářů, které byly následně vzaty zpět. Stěží si lze představit, že by tentýž systém mohl být jednostranně uplatňován během let 1997 až 1999.
Komise se domnívá, že znění oběžníků společnosti PNE nebylo v žádném okamžiku vyšetřovacího období neutrální a že konkrétní uplatňování systému odměňování společností PNE pouze potvrzuje její chápání těchto oběžníků. Pokud jde o uplatňování systému koncesionáři, drtivá většina koncesionářů nepožádala o bonus za vyvezená motorová vozidla.
Nakonec je nutné jasně odlišit výzvu týkající se konečné ceny dalšího prodeje koncesionáři od ustanovení, které stanoví kupní cenu koncesionáři u výrobce, jako v projednávané věci. Především z tohoto důvodu mohla Komise v projednávané věci dospět k závěru o existenci dohody o cenách na základě mnoha nákupů ze strany koncesionářů.
Údajná neexistence zájmu koncesionářů na dohodě nemůže vylučovat zjištění této dohody. Nestačí totiž uvést zájem všech koncesionářů na zvýšení jejich prodeje z krátkodobého hlediska (vývozem), je-li zřejmé, že nesouhlasit s politikou výrobce s sebou nese riziko neblahých následků pro koncesionáře z hlediska ceny, zásobování či dokonce trvání smluvního vztahu. Mimoto, možnost společnosti PNE snadno odhalit jakýkoliv prodej na vývoz nutil koncesionáře k tomu, aby k systému přistoupili.
Skutečnost, že systémy kontroly společnosti PNE mohly sledovat i jiné cíle než odhalování prodeje na vývoz nevylučuje domněnku, že mohly mít rovněž tuto funkci odhalování. Žalobkyně, které litují, že na úrovni Společenství neexistuje databáze registrací, nijak nedokládají, že by udělaly cokoliv proto, aby tento nedostatek odstranily proto, aby bylo zajištěno vyplácení bonusů za prodej na vývoz.
Ohledně úlohy VPDN, toto sdružení mělo být „diskusním fórem“ pro diskusi o systému odměňování. Napadené rozhodnutí se opírá o zásahy tohoto sdružení pouze pro doplnění. Oběžníky nebo alespoň objednávky učiněné v rámci systému odměňování stačí pro konstatování existence dohody. Vzhledem k tomu Komise mohla za účelem potvrzení existence souhlasu koncesionářů zohlednit skutečnost, že se sdružení, které zastupuje jejich zájmy, podílelo na vypracování a změně systému odměňování. Pokud by koncesionáři s tímto systémem nesouhlasili, muselo by to být patrné při poradách VPDN.
Pokud jde o údajný rozdílný výklad oběžníků koncesionáři, stačí uvést, že většina z nich, včetně koncesionáře s největším objemem vývozu motorových vozidel, poskytla odpovědi, které potvrzují stanovisko Komise.
Pokud jde o nátlak vykonávaný na některé koncesionáře, tento nátlak pouze doplňoval obecnější dohodu, která sama omezovala vývoz a se kterou téměř všichni koncesionáři konkludentně souhlasili. Existence kontrol a nátlaku, jakož i reakce některých koncesionářů potvrzují věrohodnost takového souhlasu se systémem odměňování. Ze strany společnosti PNE i ze strany koncesionářů bylo chápáno, že nedodržení pokynů společnosti PNE představuje nedodržení smlouvy o distribuci.
Argument, že po nátlaku došlo k největšímu vývozu, není přesvědčivý. Je obvyklé, že nátlak se zvyšuje během období, ve kterém je konstatováno zvýšení paralelního vývozu. Skutečnost, že i přes to došlo k vývozu, neumožňuje dospět k závěru o neexistenci dohody. Nátlak byl uveden jakožto skutková okolnost, která prokazuje již dříve existující dohodu. Snížení vývozu od roku 1997, a poté jeho pád od roku 1999 svědčí naopak o účinnosti dohody.
V napadeném rozhodnutí Komise nekonstatuje ani existenci obecné dohody mezi koncesionáři a výrobcem o kvótě pro zásobování pouze pro uspokojení potřeb domácího trhu, ani závěr o kartelové dohodě týkající se vyloučení koncesionářů s největším objemem vývozu. Naopak, napadené rozhodnutí uvádí, že vliv výrobce v oblasti zásobování mu umožňoval vytvářet pobídky k tomu, aby se koncesionáři podřídili jeho obecné omezující politice a upustili od vývozu. Podle Komise mimoto musela politika drastického snižování distribuční sítě vyvolat obavy u koncesionářů, a zvláště u těch, vůči kterým byly činěny hrozby ze strany zástupců společnosti PNE na místě kvůli jejich vývozu.
Závěry Soudu
Podle ustálené judikatury k tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým způsobem (rozsudky Soudu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T-7/89, Recueil, s. II-1711, bod 256; ze dne , Bayer v. Komise,
T-41/96, Recueil, s. II-3383
, bod 67, a ze dne , Volkswagen v. Komise,
T-208/01, Recueil, s. II-5141
, bod 30; viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne , ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil, s. 661, bod 112, a ze dne , van Landewyck a další v. Komise, 209/78 až 215/78 a 218/78, Recueil, s. 3125, bod 86).
Pokud jde o formu vyjádření takové společné vůle, postačuje, aby ujednání bylo vyjádřením vůle stran chovat se na trhu v souladu s jeho zněním (rozsudky Bayer v. Komise, bod 168 výše, bod 68, a ze dne 3. prosince 2003, Volkswagen v. Komise, bod 168 výše, bod 31; viz v tomto smyslu rozsudky ACF Chemiefarma v. Komise, bod 168 výše, bod 112; van Landewyck a další v. Komise, bod 168 výše, bod 86).
Z toho vyplývá, že pojem dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, jak byl vyložen judikaturou, se vztahuje k existenci shody vůle mezi nejméně dvěma stranami, přičemž forma jejího projevu není důležitá v rozsahu, v němž představuje její věrné vyjádření (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. července 2006, Komise v. Volkswagen, C-74/04 P, Sb. rozh. s. I-6585, bod 37; rozsudky Bayer v. Komise, bod 168 výše, bod 69, a ze dne , Volkswagen v. Komise, bod 168 výše, bod 32).
Z judikatury rovněž vyplývá, že pokud je rozhodnutí výrobce jednostranným chováním podniku, toto rozhodnutí nepodléhá zákazu uvedenému v čl. 81 odst. 1 ES (rozsudky Bayer v. Komise, bod 168 výše, bod 66; ze dne 21. října 2003, General Motors Nederland a Opel Nederland v. Komise,
T-368/00, Recueil, s. II-4491
, body 58 a 79, a ze dne , Volkswagen v. Komise, bod 168 výše, bod 33; viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne , AEG-Telefunken v. Komise, 107/82, Recueil, s. 3151, bod 38; ze dne , Ford-Werke a Ford of Europe v. Komise, 25/84 a 26/84, Recueil, s. 2725, bod 21; rozsudek Soudu ze dne , Dunlop Slazenger v. Komise,
T-43/92, Recueil, s. II-441
, bod 56).
Za určitých okolností byla však opatření přijatá nebo uložená zdánlivě jednostranně výrobcem v rámci jeho trvalých obchodních vztahů s jeho distributory považována za dohodu ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES (rozsudky Soudního dvora ze dne 12. července 1979, BMW Belgium a další v. Komise, 32/78, 36/78 až 82/78, Recueil, s. 2435, body 28 až 30; AEG-Telefunken v. Komise, bod 171 výše, bod 38; Ford v. Komise, bod 171 výše, bod 21; ze dne , Sandoz prodotti farmaceutici v. Komise,
C-277/87, Recueil, s. I-45
, body 7 až 12, a ze dne , Bayerische Motorenwerke,
C-70/93, Recueil, s. I-3439
, body 16 a 17; rozsudek Bayer v. Komise, bod 168 výše, bod 70).
Z této judikatury vyplývá, že je třeba rozlišovat případy, kdy podnik přijme skutečně jednostranné opatření, a tedy jedná bez výslovné nebo konkludentní účasti jiného podniku, od případů, kdy je jednostranný charakter pouze zdánlivý. Jestliže první případy nespadají pod čl. 81 odst. 1 ES, druhé musí být považovány za dohodu mezi podniky a mohou tedy spadat do působnosti tohoto článku. To je případ zejména jednání a opatření omezujících hospodářskou soutěž, které byly zdánlivě jednostranně přijaty výrobcem v rámci jeho obchodních vztahů s dalšími prodejci, nicméně obdržely alespoň konkludentní souhlas těchto prodejců (rozsudky Bayer v. Komise, bod 168 výše, bod 71, a ze dne 3. prosince 2003, Volkswagen v. Komise, bod 168 výše, bod 35).
Z této judikatury přitom rovněž vyplývá, že Komise se nemůže domnívat, že zdánlivě jednostranné chování výrobce přijaté v rámci smluvních vztahů s vlastními prodejci může ve skutečnosti zakládat dohodu mezi podniky ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, pokud Komise neprokáže, že druhá strana výslovně nebo konkludentně souhlasila s chováním přijatým výrobcem (rozsudky Bayer v. Komise, bod 168 výše, bod 72, a ze dne 3. prosince 2003, Volkswagen v. Komise, bod 168 výše, bod 36; viz v tomto smyslu rozsudky BMW Belgium a další v. Komise, bod 172 výše, body 28 až 30; AEG-Telefunken v. Komise, bod 171 výše, bod 38; Ford v. Komise, bod 171 výše, bod 21; Sandoz prodotti farmaceutici v. Komise, bod 172 výše, body 7 až 12).
Nakonec je třeba připomenout, že Komise je povinna za účelem odůvodnění přesvědčení, že k protiprávnímu jednání došlo, shromáždit dostatečně přesné a shodující se důkazy (rozsudek CRAM a Rheinzink v. Komise, bod 44 výše, bod 20, a rozsudek Soudu ze dne 21. ledna 1999, Riviera Auto Service a další v. Komise,
T-185/96, T-189/96 a T-190/96, Recueil, s. II-93
, bod 47).
V projednávané věci je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co navrhují žalobkyně, Komise za účelem konstatování existence dohody v projednávané věci nesledovala na rozdíl od věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 3. prosince 2003, Volkswagen v. Komise, bod 168 výše, úvahy omezující se na to, že souhlas koncesionářů je prokázán jejich pouhou účastí v distribuční síti.
Naopak Komise poté, co výslovně připomněla v napadeném rozhodnutí nutnost alespoň konkludentního souhlasu koncesionářů se spornými iniciativami (viz zejména bod 90 odůvodnění
in fine
a bod 91 odůvodnění druhá věta
in fine
napadeného rozhodnutí), pátrala po důkazech o takovém souhlasu (body 94 až 101 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde především o systém odměňování, Komise v bodě 95 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyvodila tento souhlas ze skutečnosti, že koncesionáři nadále zadávali objednávky na motorová vozidla v rámci systému, tak jak byl zaveden od roku 1997 žalobkyněmi. Za důkaz této dohody vzala Komise existenci systému následné kontroly a možnost sankcí (bod 96 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Poukázala rovněž na úlohu VPDN přinejmenším jako „diskusního fóra“ a informačního orgánu pro koncesionáře, když uvedla, že „podrobné informace, které VPDN šířilo u svých členů, měly za následek, že stanovisko společnosti PNE ohledně uplatňování systému odměňování se pro ně stalo transparentnějším“ (bod 98 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dospěla k závěru, že od roku 1997 existovala mezi žalobkyněmi a koncesionáři dohoda. Okolnost, že společnost AP výslovně uváděla v oběžnících od roku 2000, že výslovné nezpochybnění těchto oběžníků znamená přistoupení, proto byla podle Komise pouze zjevným projevem nabídky dohody, která již byla přijata skutečnou shodou vůlí od roku 1997 (bod 99 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Soud se domnívá, že tento závěr Komise týkající se existence dohody o systému odměňování není argumentací žalobkyň zpochybněn.
Pokud jde o argument, že znění oběžníků po roce 1997 bylo neutrální, což vylučuje, aby byly kvalifikovány jako protiprávní, s tím důsledkem, že jediným jednáním, které může být předmětem dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, je údajné jednostranné jednání společnosti PNE spočívající v nevyplácení bonusu, tento argument nemůže být přijat.
Již v rámci přezkumu druhého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení bylo totiž konstatováno, že znění oběžníků po roce 1997 nebylo neutrální, neboť v nich zůstalo zachováno omezení hospodářské soutěže zavedené v roce 1997. Omezení hospodářské soutěže tak vychází ze samotného systému odměňování, tak jak byl stanoven žalobkyněmi a uveden v těchto oběžnících, a nikoliv v jednání společnosti PNE, kterým se odchýlila od legálních smluvních ustanovení. Argument žalobkyň založený na údajně legálním charakteru oběžníků musí být tedy odmítnut.
Vzhledem k tomu, že omezení hospodářské soutěže vyplývalo ze samotného systému odměňování a k tomu, že tento systém v konečném výsledku určoval kupní cenu motorových vozidel od společnosti Peugeot pro koncesionáře, Komise správně dovodila souhlas koncesionářů s tímto systémem z okolnosti, že nadále zadávali objednávky na motorová vozidla v rámci a za finančních podmínek tohoto systému.
Koncesionáři by totiž nadále nenakupovali motorová vozidla za podmínek stanovených v systému odměňování, aniž by tento systém zpochybnili, pokud by nesouhlasili s těmito podmínkami a zvláště se skutečností, že pro poskytnutí bonusu byl zohledněn pouze prodej na vnitrostátní úrovni.
Okolnost, že vyloučení vývozu z poskytnutí bonusu bylo samo o sobě nepříznivé s ohledem na finanční zájmy koncesionářů, nemění nic na skutečnosti, že koncesionáři nadále zadávali své objednávky. Jak uvádí Komise, existence dohody nemůže být vyloučena z toho důvodu, že se zdá, že tato dohoda je v rozporu s určitými zájmy jedné strany, pokud jako v projednávané věci existuje důkaz o souhlasu této strany.
Pokud jde dále o různé iniciativy posouzené v napadeném rozhodnutí jako nátlak, Komise se domnívala, že k těmto iniciativám přijatým žalobkyněmi vůči koncesionářům s cílem zajistit výjimečný charakter vývozu, v zásadě přistoupili všichni členové sítě s výhradou občasných zásahů, jimiž výrobce mohl udržovat takto stanovenou kázeň (bod 100 odůvodnění
in fine
napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně zpochybňují, že nátlak mohl vést k dohodě. Tento nátlak je ze své povahy jednostranným úkonem a uplatňování sankcí tuto jednostrannou povahu posílilo, neboť prokazuje nesouhlas koncesionářů s opatřeními, která jim byla uložena. Komise nepředložila důkaz souhlasu koncesionářů s údajnou politikou omezování vývozu žalobkyň.
V bodě 100 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise poukazuje na tři konkrétní případy konkludentního souhlasu ze strany koncesionářů s iniciativami žalobkyň, jejichž cílem bylo omezit vývoz.
Tyto tři případy se týkají koncesionáře [
důvěrné
], koncesionáře [
důvěrné
] (viz bod 100 odůvodnění pátá a osmá věta napadeného rozhodnutí) a koncesionářů, kteří se na valné hromadě VPDN vyjádřili pro zákaz vývozu (bod 100 odůvodnění desátá věta napadeného rozhodnutí).
Pokud jde zaprvé o koncesionáře [
důvěrné
], je skutečností, že iniciativy žalobkyň měly za následek, že tento koncesionář změnil své obchodní vztahy se svými zákazníky.
Ze spisu tak vyplývá, že sdělením ze dne 16. července 1997 společnost PNE v odpovědi na objednávku koncesionáře [
důvěrné
], která navazovala na objednávku francouzské pověřené osoby SEP u uvedeného koncesionáře, zejména čtyř motorových vozidel modelu 306 break, tohoto koncesionáře informovala, že „306 break [budou] dodány pouze s žádostí o registraci“, přičemž tuto žádost o registraci bylo třeba podle výpovědi samotné společnosti AP chápat jako registraci v Nizozemsku. K tomuto sdělení ze dne společnost PNE přiložila seznam, kterým koncesionáři sdělovala dodací lhůty, ale nestanovila žádnou lhůtu pro modely 306 break objednané společností SEP.
V návaznosti na toto sdělení učiněné společností PNE ze dne 16. července 1997 koncesionář [
důvěrné
], který nejen že se proti tomuto sdělení nebránil, ale naopak dopisem ze dne pouze přenesl na francouzskou pověřenou osobu SEP omezení stanovené společností PNE, když současně tomuto zástupci předal uvedené sdělení s požadavkem na registraci v Nizozemsku, jakož i přiložený seznam s navíc doplněným odkazem na toto sdělení ve vztahu k části seznamu týkající se modelů 306 break.
Okolnost uváděná žalobkyněmi, že veškerá motorová vozidla objednaná pro společnost SEP koncesionářem [
důvěrné
] byla nakonec dodána, nemůže zpochybnit skutečnost, že tento koncesionář pouze přenesl na tohoto zástupce omezení dodávek, která mu byla oznámena společností PNE.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že když společnost AP zjistila, že [
důvěrné
] sdělil společnosti SEP skutečné protisoutěžní důvody zakládající omezení dodávek, AP mohla proto, aby se pokusila napravit situaci, pouze „[dohodnout se] se [společností PNE], že zjevně není jiné řešení, než oznámit [koncesionářem dodací lhůtu] bez otálení […] tak, aby bylo rychle napraveno neúmyslně spáchané pochybení“ (interní dopis společnosti PNE ze dne 18. července 1997 čtvrtý pododstavec).
Pokud jde zadruhé o koncesionáře [
důvěrné
], Komise uvádí, že „[v] roce 1997 [… t]ento koncesionář […] musel odmítnout dodávky motorových vozidel konečným spotřebitelům v zahraničí“ (bod 100 odůvodnění osmá věta napadeného rozhodnutí). Komise rovněž odkazuje na bod 78 odůvodnění napadeného rozhodnutí (třetí a čtvrtá věta), kde uvádí, že tento koncesionář byl v důsledku nátlaku ze strany společnosti PNE přinucen „zrušit nebo nepřijímat objednávky […] na nová motorová vozidla“ společnosti SEP, a poté „snížit svůj vývoz drastickým způsobem v roce 1998, aby vývoz [v] roce 1999 ukončil“.
Žalobkyním se nepodařilo tento příklad zpochybnit. Omezují se na tvrzení, že tento koncesionář přesto v roce 1997 vyvezl 30 motorových vozidel, což však, jak v podstatě uvádí Komise, nevyvrací ani zjištění, že se tento koncesionář rozhodl, raději než se bránit nátlaku žalobkyň, odmítat prodej pro tento rok, ani skutečnost, že došlo ke snížení vývozu [
důvěrné
] od roku 1998 a k ukončení vývozu v roce 1999.
Pokud jde zatřetí o žádost formulovanou v rámci VPDN, Komise správně v bodě 100 odůvodnění desáté větě napadeného rozhodnutí konstatovala, že se koncesionáři v rámci VPDN dohodli a navrhli zaslání oběžníku, ve kterém bylo požadováno ukončení vývozu. Jedná se konkrétněji o návrh učiněný během valné hromady VPDN, která se konala dne 11. listopadu 1997, „zaslat dopis členům sdružení koncesionářů, ve kterém bude uvedeno, že se zakazuje účast na dalším vývozu“.
Zdá se, že tento návrh koncesionářů sice nebyl nakonec realizován, jelikož předseda VPDN při této valné hromadě poznamenal, že „toto není podle stávajících evropských právních předpisů možné“. Nic to však nemění na tom, že předložení tohoto návrhu na valné hromadě v zásadě mohlo představovat přistoupení koncesionářů k politice omezování vývozu sledované společností PNE.
Pokud jde o skutečnost, že tento návrh stanovil, že se koncesionáři vyzývají, aby tento dopis podepsali jako projev jejich souhlasu, nelze z této skutečnosti vyvozovat, jak se pokoušejí tvrdit žalobkyně, že konkludentní souhlas s politikou omezování vývozu nepřichází v úvahu. Jak uplatňuje Komise, judikatura Společenství uvedená v bodech 168 až 174 výše připouští právě možnost konkludentního souhlasu s návrhem dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES.
Obecněji, pokud jde o úlohu VPDN, je třeba podobně jako Komise uvést, že žalobkyně vážně nezpochybňují zjištění uvedené v podstatě v bodě 100 odůvodnění druhé větě napadeného rozhodnutí, podle kterého společnost PNE použila VPDN k předání zprávy, že koncesionáři mají omezit vývoz. Jak přitom poznamenává Komise, skutečnost, že VPDN takto vyzvalo koncesionáře k omezení jejich vývozu, aniž by byla v tomto ohledu zaznamenána jakákoliv námitka nebo distancování se ze strany koncesionářů, může představovat souhlas koncesionářů s omezující politikou sledovanou společností PNE.
Kromě těchto třech konkrétních projevů souhlasu koncesionářů s iniciativami žalobkyň směřujícími ne-li k ukončení, tedy přinejmenším alespoň k omezení vývozu, Komise v tomtéž bodě 100 odůvodnění napadeného rozhodnutí (šesté větě) uvádí mimo koncesionáře [
důvěrné
] také koncesionáře [
důvěrné
] a [
důvěrné
] a v tomto ohledu odkazuje na bod 78 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Pokud jde o [
důvěrné
], z bodu 78 odůvodnění šesté věty napadeného rozhodnutí a z odpovědi tohoto koncesionáře na žádost o informace ze dne 17. listopadu 2004, na kterou odkazuje poznámka pod čarou č. 139 k tomuto bodu odůvodnění, vyplývá, že tento koncesionář „[z] důvodu velkého nátlaku, který na [něj] vyvíjela společnost Peugeot, přestal vyvážet motorová vozidla značky Peugeot od druhého čtvrtletí roku 1997“. Tento koncesionář tedy upřednostnil ukončení svého vývozu před obranou proti iniciativám žalobkyň. Pokud jde o tohoto koncesionáře, je třeba připomenout, že tvrzení žalobkyň o neexistenci dobré víry na straně tohoto koncesionáře nebylo přijato.
Pokud jde o [
důvěrné
], žalobkyně ohledně otázky, zda tento koncesionář souhlasil s nátlakem, uplatňují, že dopis [
důvěrné
] ze dne 19. listopadu 2001 zaslaný společnosti Peugeot, který je uveden v bodě 78 odůvodnění napadeného rozhodnutí, svědčí o tom, že tento koncesionář přijímal svá rozhodnutí sám. Žalobkyně tak tvrdí, že, pokud jde o tohoto koncesionáře, není prokázána existence souhlasu s nátlakem společnosti Peugeot.
Nicméně, jak Komise správně uvádí, odpověď [
důvěrné
] je třeba přijmout s výhradami, pokud jde o koncesionáře postiženého z důvodu vývozu, který se jeví jako nezbytný pro úhradu jeho nákladů. V tomto dopise ze dne 19. listopadu 2001 se tak zdá, že se tento koncesionář snaží chránit své bezprostřední zájmy, když uplatňuje, že prodej na vývoz je pro něj nezbytný přinejmenším z krátkodobého hlediska, a současně ujistit společnost Peugeot ohledně skutečnosti, že se tato situace odlišuje od jeho předchozí politiky a neodpovídá jeho dlouhodobé strategii. Dopis [
důvěrné
] tedy neumožňuje dospět k závěru o skutečné nezávislosti tohoto koncesionáře ve vztahu k nátlaku žalobkyň, ale spíše z něj vyplývá kromě odůvodnění krátkodobého vývozu v zásadě souhlas s omezením či dokonce s ukončením paralelního vývozu z dlouhodobého hlediska.
Tento závěr je plně podpořen zněním interního sdělení společnosti PNE ze dne 2. listopadu 2001, které pouze o několik dnů předcházelo tomuto dopisu [
důvěrné
] a ve kterém [
důvěrné
], AMD společnosti PNE, informuje společnost PNE o reakci „[
důvěrné
]“, závodu závislého na tomtéž koncesionáři, ale usazeného v [
důvěrné
] (Nizozemsko), a nikoliv v [
důvěrné
] (Nizozemsko). Z tohoto interního sdělení společnosti PNE totiž vyplývá, že odpovědná osoba, se kterou se AMD setkal v závodu [
důvěrné
] „není hrdá na to, že vyváží, [ale] nevidí jiné možnosti s přihlédnutím k velkým problémům s [
důvěrné
] (zejména finančním)“. AMD v tomto sdělení dodává, že tato odpovědná osoba uvedla, že „tak nicméně činila pouze krátce a [věřila], že tuto činnost rychle ukončí příští rok“, že „si uvědomuje závažnost svého jednání“, protože „znevýhodňuje své vlastní zákazníky a společnost Peugeot obecně“, ale že „však nebyla podle jejího vyjádření v tomto okamžiku jiná možnost, jak vydělávat v krátkodobém hledisku peníze“.
Z úvah uvedených v bodech 186 až 205 výše vyplývá, že se žalobkyním nepodařilo vyvrátit konkrétní důkazy souhlasu koncesionářů s nátlakem, které poskytla Komise v napadeném rozhodnutí.
Pokud jde nakonec o argument, který vychází z toho, že význam vývozu popírá závěr Komise, že koncesionáři vyjádřili s nátlakem souhlas, je třeba zaprvé uvést, že Komise v napadeném rozhodnutí nekonstatovala existenci dohody o pouhém zrušení vývozu, ale dohody o omezení vývozu (body 100 a 136 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Zadruhé je nesporné, že se po roce 1997 vývoz snížil, zatímco současně, s výhradou zvláštního případu roku 1998, ve kterém došlo k významnému, ale přechodnému snížení domácí poptávky po motorových vozidlech značky Peugeot (viz poznámka pod čarou č. 28 k bodu 17 odůvodnění napadeného rozhodnutí), se celkový objem prodeje v Nizozemsku pravidelně zvyšoval.
Z toho vyplývá, že skutečnost, že k vývozu nadále docházelo, ale v menší míře, v návaznosti na různé iniciativy žalobkyň, nemůže zpochybnit existenci souhlasu koncesionářů s politikou žalobkyň, prokázanou souborem jasných a shodujících se nepřímých důkazů.
Závěrem, jelikož se žalobkyním nepodařilo zpochybnit platnost posouzení Komise, pokud jde jak o souhlas koncesionářů se systémem odměňování, tak o jejich souhlas s nátlakem, je třeba projednávaný žalobní důvod zamítnout.
3.
K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z chybného posouzení délky trvání protiprávního jednání a z rozporného odůvodnění
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že jelikož odkaz na registraci v Nizozemsku byl v oběžnících po roce 1997 zrušen, délka trvání protiprávního jednání musí být omezena pouze na rok 1997.
Mimoto, neexistuje dostatek důkazů, které by prokazovaly existenci nátlaku v období let 1998 až 2000. Komise v podstatě uvádí důkazy týkající se let 1997 a 2001, které jsou ostatně irelevantní a v každém případě se týkají skutečností, mezi kterými uplynuly čtyři roky a které tudíž neumožňují charakterizovat trvání protiprávního jednání. Důkazy týkající se let 1998 a 1999 toto stanovisko nevyvrací, neboť neprokazují existenci nátlaku. Komise se tudíž dopustila pochybení, když se domnívala, že nátlak trval v období let 1997 až 2001. Přinejmenším neměla vzít v úvahu existenci nátlaku během let 1998 až 2000.
Pokud jde o rozporné odůvodnění, žalobkyně uplatňují, že je rozporné uvádět, že protiprávní jednání jako celek trvalo od ledna 1997 do září 2003, a současně připouštět, že nátlak byl ukončen v listopadu 2001.
Komise tvrdí, pokud jde o tvrzené rozporné odůvodnění, že na rozdíl od toho, co konkludentně tvrdí žalobkyně, nikdy v napadeném rozhodnutí neuvedla, že možnost konstatovat protiprávní jednání závisela na možnosti současně konstatovat k danému dni existenci diskriminačního systému odměňování s ohledem na vývoz a na nátlak na koncesionáře.
Zaprvé zjištění provedené v bodě 175 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého k protiprávnímu jednání jako celku došlo od začátku měsíce ledna 1997 do konce měsíce září 2003, znamená, že protiprávní jednání v některé ze svých částí trvalo během celého tohoto období.
Zadruhé Komise netvrdí, že protiprávní jednání je tvořeno pouze kumulací obou omezujících opatření (politika odměňování a nátlak). I když rozlišila tyto dva aspekty protiprávního jednání z důvodu větší přehlednosti, nevyplývá z toho, že by neexistence prokázaného nátlaku po určitou dobu měla vést k neexistenci protiprávního jednání po tuto dobu. Naopak, protiprávní jednání je tvořeno již samotnou existencí systému odměňování. Nátlak tento systém pouze doprovázel a podporoval.
Pokud jde o argument týkající se délky trvání protiprávního jednání, který vychází z odstranění některých zmínek v oběžnících po roce 1997, Komise již prokázala, že systém odměňování zavedený žalobkyněmi zakládá svým cílem a následkem protiprávní jednání, které tudíž trvalo od ledna 1997 do září 2003.
Pokud jde o údajnou neexistenci důkazů, které by prokazovaly nátlak v letech 1998 až 2000, Komise připomíná, že prokázání protiprávního charakteru systému odměňování od ledna 1997 do září 2003 je dostatečné k tomu, aby byla zjištěna existence protiprávního jednání trvajícího po celou tuto dobu. Existence a důkaz nátlaku nejsou pro toto zjištění nezbytné, ale představují pouze doplňující prvek již založeného protiprávního jednání.
V každém případě je tento nátlak v různých podobách prokázán, a to na základě důkazů vztahujících se k časově dostatečně blízkým skutkovým okolnostem.
Závěry Soudu
Podle ustálené judikatury jednak přísluší straně nebo orgánu, který tvrdí, že byla porušena pravidla hospodářské soutěže, aby předložil důkaz, který právně dostačujícím způsobem prokazuje skutečnosti zakládající protiprávní jednání, a jednak přísluší podniku, který uplatňuje důvod na obranu proti konstatování, že se dopustil protiprávního jednání, aby předložil důkaz, že podmínky použití tohoto důvodu na jeho obranu jsou splněny, takže uvedený orgán bude muset uplatnit jiný důkaz (rozsudek Soudu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise,
T-120/04, Sb. rozh. s. II-4441
, bod 50; viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne , Baustahlgewebe v. Komise, C-185/95 P, Recueil, s. I-8417, bod 58, a ze dne , Aalborg Portland a další v. Komise, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Recueil, s. I-123, bod 78).
Krom toho délka trvání protiprávního jednání je prvkem naplňujícím pojem protiprávního jednání na základě čl. 81 odst. 1 ES, přičemž břemeno prokázání existence tohoto prvku nese nejprve Komise. V tomto ohledu judikatura vyžaduje, aby se Komise, pokud neexistují důkazy, které mohou přímo prokázat dobu trvání protiprávního jednání, opřela alespoň o důkazy vztahující se k časově dostatečně blízkým skutkovým okolnostem tak, aby bylo možné důvodně připustit, že toto protiprávní jednání trvalo nepřetržitě mezi dvěma konkrétními daty (rozsudky Dunlop Slazenger v. Komise, bod 171 výše, bod 79, a Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 219 výše, bod 51).
Pokud jde o systém odměňování, žalobkyně se v rámci projednávaného žalobního důvodu omezují na zopakování svého zpochybnění protisoutěžního cíle systému odměňování, které bylo již odmítnuto v rámci přezkumu druhého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení. Nezpochybňují skutečnost, že tento systém byl v platnosti během období uvedeného Komisí v napadeném rozhodnutí, tedy od ledna 1997 do září 2003 včetně (bod 151 odůvodnění první odrážka a článek 1 napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o iniciativy posouzené Komisí jako nátlak, žalobkyně se v podstatě omezují na zopakování svých zpochybnění existence těchto iniciativ. Konkrétně tvrdí, že některé důkazy týkající se let 1998 a 1999, a sice zápis ze setkání VPDN ze dne 8. června 1998 (citovaný v poznámce pod čarou č. 144 k bodu 81 odůvodnění napadeného rozhodnutí), zápis ze setkání společnosti PNE a VPDN ze dne (citovaný v poznámce pod čarou č. 152 k bodu 85 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a zpráva z inspekce AMD u koncesionáře [
důvěrné
] (citovaná v poznámce pod čarou č. 132 k bodu 77 odůvodnění napadeného rozhodnutí), neprokazují existenci nátlaku s tím důsledkem, že Komise mohla nanejvýš dospět k závěru o existenci nátlaku v roce 1997 a v roce 2001, a nikoliv o existenci protiprávního jednání, které trvalo od roku 1997 do roku 2001.
Je však třeba konstatovat, že zpochybnění žalobkyň týkající se relevance a průkazného charakteru těchto důkazů, o které se Komise opřela v napadeném rozhodnutí, byla již přezkoumána a odmítnuta v rámci přezkumu druhého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení (viz body 128, 132 a 138 výše).
Z toho vyplývá, že argumenty žalobkyň nezpochybňují zjištění provedené Komisí v bodě 151 odůvodnění druhé odrážce napadeného rozhodnutí, podle kterého vyvíjely na koncesionáře nátlak od roku 1997 do listopadu 2001.
Žalobkyně krom toho tvrdí, že je rozporné uvádět, že protiprávní jednání jako celek trvalo od ledna 1997 do září 2003 a současně připouštět, že nátlak byl ukončen v listopadu 2001.
Tento argument musí být odmítnut. V napadeném rozhodnutí totiž Komise nekonstatovala existenci protiprávních jednání, jejichž spojení bylo v jakémkoliv okamžiku období let 1997 až 2003 nezbytné pro konstatování protiprávního jednání během tohoto období.
Konstatovala jednak existenci systému odměňování, který sám o sobě stačil ke konstatování existence protiprávního jednání, a jednak nátlaku, který doprovázel tím, že je doplňoval, opatření, prostřednictvím kterých bylo využíváno odměňování koncesionářů k omezení paralelního vývozu (body 151 a 177 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Není tedy rozporné uvádět, jak činí Komise v bodě 175 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že protiprávní jednání „jako celek“, tedy přinejmenším některá z jeho částí, trvalo od ledna 1997 do září 2003. Okolnost, že nátlak nebyl vyvíjen po celé období protiprávního jednání, byla zohledněna v rámci posuzování závažnosti protiprávního jednání (bod 172 odůvodnění předposlední věta napadeného rozhodnutí).
Z výše uvedených úvah vyplývá, že Komise neposoudila délku trvání protiprávního jednání chybně a že napadené rozhodnutí není postiženo vadou spočívající v rozporném odůvodnění. V důsledku toho je třeba projednávaný žalobní důvod zamítnout.
4.
K čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z chybného posouzení účinků údajné protisoutěžní dohody
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně úvodem připomínají, že evropský trh s motorovými vozidly je narušen daňovými rozdíly mezi jednotlivými členskými státy, které vedly výrobce k přizpůsobení svých cen, aby byla kompenzována daňová zátěž dopadající na spotřebitele v některých zemích. Tyto rozdílné ceny vedou k tokům paralelního dovozu. Tím, že Komise stíhá výrobce motorových vozidel spíše než daňové systémy, vystavuje se riziku, že výrobci tak budou podněcováni ke zvyšování svých cen v zemích s vysokým zdaněním, a to na úkor místních spotřebitelů.
Pokud jde o účinky tvrzeného jednání, Komise nepoužila hospodářský přístup, ale přístup formální. Když tak upustila od hospodářské analýzy, dospěla k závěru, že vytýkané protiprávní jednání značně omezilo svobodu spotřebitelů využívat jednotného trhu. Účinky dotčených opatření přitom nejsou značné, ale bezvýznamné, na rozdíl od toho, co uplatňuje Komise nadsazenými výrazy v napadeném rozhodnutí.
Vývoz je pasivním prodejem vedlejším k hlavní činnosti koncesionáře, kterou je aktivní prodej na jeho území. Komise nemůže VPDN vytýkat, že upřednostňovalo prodej v Nizozemsku před vývozem.
Krom toho, vývoz představuje doplňkový prodej se ziskem, bez ohledu na bonus. Průměrná jednotná marže při vývozu byla srovnatelná s marží realizovanou při místním prodeji z důvodu menších nákladů při prodeji na vývoz. Komise nesprávně tvrdí, že koncesionář se stává všeobecně známým a získává dostatečnou velikost proto, aby připoutal pozornost zákazníků odjinud, pouze investicemi na svém území. Mimoto, zástupci původně především pověření vývozem pracují nejčastěji se stejnými koncesionáři a na tyto investice nereagují.
Souvislost mezi výplatou bonusu a možností zvýšit slevy a tím prodej je sice teoreticky možná, ale není automatická a není prokázána. Výše bonusu byla nízká ve vztahu k ceně motorového vozidla a je tedy málo pravděpodobné, že by tento marginální rozdíl mohl ovlivnit tok vývozu. Žalobkyně ostatně prokázaly, že úroveň slev při vývozu odpovídá úrovni slev při místním prodeji. Podle všeho lze předpokládat, že případný rozdíl v ceně by byl v každém případě vyrovnán zástupcem. V každém případě neexistuje žádná skutečnost, která by umožňovala se domnívat, jak učinila Komise, že se jedná o „značný“ účinek.
Komise se nesprávně domnívala, že snížení vývozu je přičitatelné vlastnostem systému odměňování. Vývoj vývozu však ve skutečnosti závisí především na jiných příčinách, a sice vývoji atraktivnosti motorových vozidel Peugeot, jakož i na pohybu rozdílů v cenách v průběhu času. Pokles vývozu po roce 1997 není proto nijak neobvyklý. Naopak značné objemy vývozu v roce 1997 a v roce 1998 jsou neobvyklé, neboť jsou spojeny jednak s uvedením velmi nakupovaných modelů Peugeot na trh, a jednak s významnými rozdíly v cenách v dané době. Výše bonusu nemohla snížit zájem o prodej na vývoz s ohledem na nízkou výši tohoto bonusu ve srovnání s rozdílnými cenami z daňových důvodů.
Pokud jde o interní sdělení společnosti PNE ze dne 14. října 2002, uvedené Komisí v bodě 134 odůvodnění napadeného rozhodnutí, společnost PNE v něm pouze posuzuje dopady případného zavedení automatického vyplácení bonusu na rozpočet. Toto sdělení tak neprokazuje existenci značného účinku systému odměňování na vývoz.
Komise nakonec posuzuje chybně odpovědi koncesionářů na její otázky ze dne 17. listopadu 2004. Tři koncesionáři, kteří realizovali téměř 72 % z celkového vývozu všech dotázaných koncesionářů, poskytli odpovědi, které podporují skutečnost, že bonus měl pro vývoz druhořadý význam. Šetření Komise se ostatně týkalo jen malé části koncesionářů.
Komise, která tvrdila, že nátlak měl přímé negativní účinky na vývoz, nevysvětluje, proč byl během let 1997 a 1998 vývoz nejvyšší, třebaže se nátlak údajně týkal těchto dvou let, a klesl až v roce 1999. Dva koncesionáři zvýšili značně svůj vývoz v návaznosti na údajný nátlak.
Komise tedy nijak neprokázala, že systém odměňování nebo nátlak měli účinky na vývoz nebo alespoň, že takové účinky byly značné.
Komise se mýlí, když tvrdí, že bonus je vyplácen v roce, který následuje po roce, ve kterém došlo k prodeji, protože ve skutečnosti je vyplácen ve čtvrtletí, které následuje po čtvrtletí, ve kterém došlo k prodeji.
Obecně, Komise vážně nevyvrací tvrzení žalobkyň, že údajný vliv bonusu na vývoz mohl být pouze nevýznamný.
Komise především připomíná, že prokázání účinků protisoutěžní dohody svým cílem není požadováno pro konstatování existence této dohody. I kdyby se ukázalo, že účinky protisoutěžní dohody zjištěné v projednávané věci nejsou prokázány, zjištění protiprávního jednání by tím nebylo dotčeno. Existují totiž důkazy účinků systémů odměňování a nátlaku na vývoz, i když je obtížné tyto účinky přesně vyčíslit.
Daňové rozdíly mezi členskými státy jsou irelevantní, neboť se jedná o systém bonusů, a nikoliv o rozdílné ceny před zdaněním. Zavedení systému bonusů, který odměňuje bez rozdílu rovněž vývoz, tak nemůže být motivací pro výrobce, aby zvýšili své ceny v zemích s vysokým zdaněním.
Interní sdělení společnosti PNE ze dne 14. října 2002 vyčísluje účinek případné výplaty bonusu za vývoz v roce 2003 ve výši [
důvěrné
] prodeje na další vývoz. Proto, aby omezily průkazní hodnotu tohoto sdělení tak žalobkyně nesprávně tvrdí, že se týkalo zavedení automatického bonusu a snaží se omezit jeho dosah na pouhou lineární projekci, která musí být ještě opravena. Toto sdělení zjevně zamýšlelo zavedení bonusu za vyvezená motorová vozidla, a nikoliv jen zavedení automatičnosti bonusu. Průkazným způsobem stanoví, že nejen, že bonus není vyplácen za vývoz, ale zvláště, že žalobkyně rovněž předjímaly významný účinek této změny politiky na vývoz.
Žalobkyně se snaží minimalizovat účinky protiprávního jednání a obviňují Komisi z jejich nadsazení, ale současně se jim nedaří popřít veškerý účinek a připouští účinky „posouzené nejvýše jako velmi omezené“.
Jejich tvrzení, podle kterých byl vývoz rentabilní bez ohledu na bonus a nebyl spojen s investicemi koncesionářů, nejsou doložena. Tím, že systém bonusů neodměňoval vývoz, snižoval objektivně zájem o tento vývoz ve srovnání s místním prodejem. Je nepopiratelné, že proto, aby koncesionář úspěšně realizoval prodej na vývoz, musel investovat do zaměstnanců, marketingu a logistiky. I když část těchto investic měla rovněž význam pro místní prodej, nemění to nic na skutečnosti, že fixní náklady na vývoz nebyly nulové. Pouze tuto skutečnost chtěla Komise vyjádřit v bodě 115 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a nikoliv tvrdit teorii o přímé a lineární souvislosti mezi vnitrostátním prodejem a prodejem na vývoz.
Argument, podle kterého byl bonus příliš nízký proto, aby ovlivnil vývoz, není přesvědčivý. Je-li bonus účinný na vnitrostátní úrovni, je málo pravděpodobné, že by neměl žádný vliv na úrovni vývozu. Není věrohodné tvrdit, že bonus nemá vliv na výši poskytovaných slev, ani předpokládat, že by poskytnutí případného bonusu bylo vyrovnáno zástupci.
Argumenty žalobkyň o příčinách poklesu vývozu z Nizozemska vycházejí z nesprávného chápání napadeného rozhodnutí. Komise netvrdila, že nevyplácení bonusu bylo určujícím faktorem pro vývoj vývozu, ani že účinek byl bezprostřední, ale tvrdila, že nevyplácení bonusu hrálo roli. Komise uznává, že časová prodleva mezi výplatou bonusu není jeden rok, ale jedno čtvrtletí, když současně uvádí, že to nevylučuje jistou časovou prodlevu, pokud jde o omezující účinky systému odměňování vzhledem k intervalu odpovídajícímu zohlednění dopadů tohoto systému z hlediska obchodní strategie koncesionáři.
V každém případě žalobkyně nemohou popřít velmi silný pokles vývozu, za jehož jednu z příčin Komise považovala na základě četných důkazů (svědectví koncesionářů a interní dokumenty žalobkyň) systém odměňování a nátlak, aniž by to nutně musela být příčina jediná.
Pokud jde o význam cyklů uvádění nových modelů na trh a účinky těchto cyklů na vývoz, tyto cykly se nezdají velmi relevantními z hlediska vývozu, neboť k nim docházelo jak v Nizozemsku, tak i v zahraničí, a argumentace žalobkyň v tomto ohledu je v každém případě velmi selektivní. Pokud jde o rozdíl v cenách, skutečnost, že se tento rozdíl snižoval od roku 1997 a 1998, jej nezbavuje velmi významného charakteru po roce 1999 v tom, že motivoval některé spotřebitele, aby nakupovali v Nizozemsku.
Pokud jde o její šetření ve vztahu ke koncesionářům v Nizozemsku, Komise podotýká, že argument žalobkyň, že se nejvýznamnější koncesionáři domnívali, že bonus měl druhořadý význam, znamená, že část koncesionářů bonusu naopak přikládala rozhodující význam. Toto šetření prokázalo, že všichni koncesionáři věděli, že nemají nárok na automatickou výplatu bonusu, že většina chápala, že nemají nárok na bonus a že většina z několika koncesionářů, kteří se pokusili bonus získat, byla neúspěšná. Nakonec Komise, která se nemohla prakticky dotázat všech koncesionářů, byla oprávněna omezit své šetření na reprezentativní vzorek koncesionářů, v projednávané věci šestnáct koncesionářů, identifikovaných jako vývozci, kteří představovali přibližně 40 % vývozu během referenčního období.
Pokud jde o účinky nátlaku, Komise podotýká, že tento nátlak byl ve skutečnosti vyvíjen během období, které nebylo omezeno na rok 1997 a že skutečnost, že v roce 1999 došlo k výraznému poklesu vývozu, nezpochybňuje, že tento nátlak měl jistý vliv. Jiné příklady, než ty, které selektivně uvádí žalobkyně, prokazují účinnost nátlaku. V každém případě, pokud jde o svým cílem protiprávní jednání, důkaz konkrétní účinnosti nátlaku není pro konstatování protiprávního jednání nutný.
Komise uplatňuje, že proto, aby byla problematika bonusu dobře pochopena, musí být posuzována nikoliv z hlediska problematiky motivace k vývozu, jak navrhují žalobkyně, ale z hlediska problematiky odrazování od vývozu, v rámci které jsou zjevné objektivní účinky nevyplacení bonusu.
Jelikož je marže koncesionářů motorových vozidel nízká, nelze tvrdit, že nevyplacení bonusu za vývoz nemělo vliv na vývoz nebo mělo vliv pouze nevýznamný.
Na rozdíl od toho, co předestírají žalobkyně, zahraniční a místní zákazníci musí mít v rámci jednotného trhu vůči koncesionáři rovné postavení. Skutečnost, že motivací zahraničního zákazníka pro nákup v Nizozemsku může být rozdíl v ceně, by neměla být předmětem obav žalobkyň, ledaže by uznaly, že jejich cílem bylo právě rozdělení trhů.
I přes popření ze strany žalobkyň je samo sebou, že systém bonusů ovlivňoval obchodní rozhodnutí koncesionářů v neprospěch vývozu. Žalobkyně vycházejí z pozice zahraničního kupujícího proto, aby tvrdily, že neexistence bonusu byla pro zahraničního kupujícího údajně nepodstatná. Mimo skutečnost, že toto stanovisko je chybné a není prokázáno, má přitom Komise za to, že je třeba vycházet z pozice koncesionáře pro zjištění, že, aniž by mimoto došlo k jakékoli další změně, koncesionář byl zbaven bonusu za vývoz, a tedy určitým způsobem byl systémem odměňování motivován k tomu, aby upřednostnil místní prodej.
Závěry Soudu
Podle ustálené judikatury je zohlednění konkrétních účinků dohody pro účely použití čl. 81 odst. 1 ES nadbytečné, jestliže se ukáže, že tato dohoda má za cíl omezení, vyloučení nebo narušení hospodářské soutěže (viz rozsudky Soudního dvora Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, bod 44 výše, bod 136, a ze dne 25. ledna 2007, Dalmine v. Komise, C-407/04 P, Sb. rozh. s. I-829, bod 84 a citovaná judikatura; viz rozsudky Soudu General Motors Nederland a Opel Nederland v. Komise, bod 171 výše, bod 104, a ze dne , Roquette Frères v. Komise,
T-322/01, Sb. rozh. s. II-3137
, bod 201 a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že jelikož Komise správně v napadeném rozhodnutí dospěla k závěru o existenci svým cílem protisoutěžní dohody (viz body 113, 140 a 141 výše), projednávaný žalobní důvod musí být v části, v níž je jeho cílem zpochybnit existenci porušení čl. 81 odst. 1 ES, zamítnut jako irelevantní.
Nicméně vzhledem k tomu, že tento žalobní důvod zpochybňuje posouzení závažnosti protiprávního jednání Komisí, je třeba toto zpochybnění přezkoumat v rámci projednání pátého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení, který se týká výpočtu výše pokuty.
5.
K pátému žalobnímu důvodu, který vychází z porušení čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 a pokynů a jehož cílem je snížení výše pokuty
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že protiprávní jednání nemůže být považováno za „velmi závažné“ s ohledem na znění pokynů (bod 29 výše), jelikož cílem systému odměňování nebylo rozdělení trhů.
Cílem systému odměňování byla pouze účinnost systému distribuce a zvýšení podílu společnosti Peugeot na trhu v Nizozemsku. Mimoto, neobsahoval žádný formální zákaz vývozu oproti jiným věcem, které se týkaly odvětví motorových vozidel. Naopak společnost PNE rozšířila mezi své koncesionáře oběžníky ohledně postupu, který je třeba dodržovat v případě prodeje zástupcům, a nesankcionovala koncesionáře, kteří realizovali vývoz. I kdyby bylo třeba mít za to, že systém odměňování snížil motivaci k vývozu, je třeba dodat, že omezení vývozu není totéž jako rozdělení trhů. Nezohlednění tohoto rozdílu je v rozporu s pokyny. Protiprávní jednání vytýkané žalobkyním může být nanejvýš posouzeno jako „málo závažné“ nebo jako „závažné“. Komise krom toho velmi nadsadila účinky údajného protiprávního jednání.
Rozdíl mezi rozdělením trhů a snížením vývozu není umělý na rozdíl od toho, co tvrdí Komise. Ve věci, v níž byly vydány rozsudky General Motors v. Komise, bod 44 výše, a General Motors Nederland a Opel Nederland v. Komise, bod 171 výše, protiprávní jednání spočívalo přímo v zákazu vývozu, ze kterého tedy jasně vyplývá konstatovaná vůle rozdělit trh, což není případ projednávané věci.
Žalobkyně zpochybňují, že poté, co Komise dlouze zanalyzovala účinky protiprávního jednání, aby je posoudila jako značné, Komise tvrdí, že taková kvalifikace byla nepotřebná nebo že neměla vliv na kvalifikaci protiprávního jednání jako velmi závažného a na stanovení pokuty. Výše pokuty proto musí být znovu posouzena, protože některé základní prvky použité pro její výpočet neexistují, jelikož žalobkyně prokázaly neexistenci účinků systému odměňování na vývoz.
Pokud jde o délku trvání protiprávního jednání, tato délka byla Komisí nadsazená. Důkazy dovolávané Komisí neprokazují protiprávní jednání v období od roku 1998 do září 2003, pokud jde o systém odměňování na jedné straně, a v období let 1998 až 2000, pokud jde o nátlak, na druhé straně. Podpůrně, i kdyby bylo třeba připustit, že protiprávní jednání trvalo šest a půl roku, pokud jde o systém odměňování, a čtyři a půl roku, pokud jde o nátlak, zvýšení uplatněné Komisí nemůže být jednotné pro celé období vzhledem k různé intenzitě protiprávního jednání během tohoto období. Komise měla zohlednit tuto různou intenzitu v rámci svého posouzení délky trvání protiprávního jednání.
Soud by proto měl snížit výši pokuty.
Komise uplatňuje, že řádně uplatnila pokyny. Žádné ustanovení v těchto pokynech nevylučuje, aby vertikální omezení mohla být kvalifikována jako „velmi závažná“.
Systém odměňování měl za cíl a za následek omezení vývozu. Tvrzená skutečnost, že měl rovněž za cíl účinnost distribuční sítě v Nizozemsku a proniknutí na tento trh, nemůže zpochybnit původní zjištění, ani tudíž zmírnit závažnost zjištěného protiprávního jednání.
Argument, podle kterého dotčené jednání neobsahovalo formální zákaz vývozu, musí být odmítnut. Tato skutečnost totiž nic nemění na zjištění, že dotčený systém měl za cíl omezení vývozu, a tedy rozdělení trhů, a že tedy mohl být kvalifikován jako velmi závažné protiprávní jednání. Bylo by umělé rozlišovat omezení prodeje kupujícím s bydlištěm mimo Nizozemsko a rozdělení trhů. Skutečnost, že se jedná pouze o omezení, nezakazuje kvalifikaci protiprávního jednání jako velmi závažné.
Pokud jde o účinky protiprávního jednání, jejichž důkaz není ostatně nutný pro zjištění tohoto protiprávního jednání, je prokázáno, že byly významné. V každém případě Komise konstatovala protiprávní jednání ze své povahy velmi závažného charakteru. Komise zejména konstatovala subjektivní úmysl žalobkyň omezit obchod mezi členskými státy, když současně od roku 1988 uvedla své stanovisko ohledně politiky spočívající ve vyloučení prodeje nových motorových vozidel zahraničním konečným spotřebitelům.
Komise podotýká, že její předchozí rozhodovací praxe neslouží jako právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské soutěže a že má posuzovací pravomoc za účelem stanovení, s ohledem na okolnosti dané věci, zda je dané protiprávní jednání velmi závažné.
Dodává, že jelikož podle pokynů musí pro účely posouzení závažnosti protiprávního jednání přihlédnout k jeho skutečnému dopadu pouze tehdy, pokud jej lze měřit, což by bylo v projednávané věci obtížné, nebyla povinna prokázat právě dopad kartelové dohody na trh a tento dopad vyčíslit, ale mohla se omezit na odhad pravděpodobnosti takového účinku. Žalobkyně tak nejsou oprávněny dovolávat se neexistence účinků dohody nebo jejich omezeného charakteru.
Pokud jde o posouzení délky trvání protiprávního jednání, Komise znovu uvádí, že prokázala existenci protiprávního jednání po celou posuzovanou dobu. Pokud jde o argument týkající se skutečnosti, že zvýšení pokuty se mělo lišit podle intenzity protiprávního jednání v čase, Komise uvádí, že intenzita se nevztahuje k délce trvání protiprávního jednání, ale k jeho závažnosti. V rámci svého posouzení závažnosti zohlednila právě různou intenzitu protiprávního jednání.
Závěry Soudu
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury má Komise při stanovování výše každé pokuty posuzovací pravomoc (rozsudky Soudu ze dne 6. dubna 1995, Martinelli v. Komise,
T-150/89, Recueil, s. II-1165
, bod 59, a ze dne , Mo och Domsjö v. Komise,
T-352/94, Recueil, s. II-1989
, bod 268, potvrzený v rámci kasačního opravného prostředku rozsudkem Soudního dvora ze dne , Mo och Domsjö v. Komise, C-283/98 P, Recueil, s. I-9855, bod 47). Při svém posouzení musí nicméně dodržovat právo Společenství, které zahrnuje nejen ustanovení Smlouvy, ale též obecné právní zásady (rozsudek Soudního dvora ze dne , Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C-50/00 P, Recueil, s. I-6677, bod 38).
V souladu s ustálenou judikaturou je závažnost protiprávního jednání určena s ohledem na řadu faktorů, jako například konkrétní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut (rozsudky Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Sb. rozh. s. I-5425, bod 241, a ze dne , SGL Carbon v. Komise, C-328/05 P, Sb. rozh. s. I-3921, bod 43).
Je rovněž třeba uvést, že posouzení přiměřenosti uložené pokuty ve vztahu k závažnosti a délce trvání protiprávního jednání, kritériím uvedeným původně v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a nyní v čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, je součástí přezkumu v plné jurisdikci, kterým je Soud pověřen na základě článku 31 téhož nařízení (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 4. července 2006, Hoek Loos v. Komise,
T-304/02, Sb. rozh. s. II-1887
, bod 69).
V projednávané věci z napadeného rozhodnutí vyplývá, že i když Komise výslovně v napadeném rozhodnutí pokyny nezmínila, stanovila výši pokuty uložené žalobkyni na základě obecné metody, kterou si stanovila v těchto pokynech, které ve svém bodě 1 prvním pododstavci ohledně výpočtu výše pokut stanoví, že „[z]ákladní částka [pokuty] se stanoví podle závažnosti a délky [trvání] protiprávního jednání, což jsou jediná kritéria uvedená v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17“.
Ke zpochybnění posouzení závažnosti protiprávního jednání za účelem výpočtu pokuty Komisí
Pokyny ve svém bodě 1 A stanoví, že [p]ři hodnocení závažnosti protiprávního jednání je třeba brát v úvahu jeho povahu, skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost dotyčného zeměpisného trhu. Protiprávní jednání se tak zařadí do jedné ze tří kategorií, ke kterým jsou přiřazeny použitelné výše pokut: méně závažná protiprávní jednání (od 1000 do 1 milionu eur), závažná protiprávní jednání (od 1 milionu do 20 milionů eur) a velmi závažná protiprávní jednání (nad 20 milionů eur).
– Ke kritériu posouzení závažnosti protiprávního jednání, které se vztahuje k vlastní povaze protiprávního jednání
Žalobkyně nesouhlasí s kvalifikací protiprávního jednání jako „velmi závažného“ ve smyslu bodu 1 A pokynů s odůvodněním, že jejich cílem byla výlučně dynamizace prodeje značky Peugeot v Nizozemsku a že v každém případě pouhé omezení vývozu nemůže představovat rozdělení trhů. Žalobkyně rovněž uplatňují, že v projednávané věci na rozdíl od věci, v níž byly vydány rozsudky General Motors v. Komise, bod 44 výše, a General Motors Nederland a Opel Nederland v. Komise, bod 171 výše, nedošlo k omezením hospodářské soutěže, jejichž cílem by bylo přímo zakázat vývoz, a tedy nikoliv jasně projevená vůle rozdělit trh.
Pokud jde o argument vycházející z údajně zcela soutěžního cíle jednání žalobkyň, je třeba v rozsahu, v němž znovu opakuje zpochybnění existence porušení čl. 81 odst. 1 ES, připomenout, že byl odmítnut v rámci přezkumu druhého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení. Komise totiž správně dospěla k závěru, že systém odměňování a různé iniciativy žalobkyň tvořily již svým cílem protisoutěžní opatření (viz body 113, 140 a 141 výše).
Potud, pokud je tento argument třeba chápat tak, že znamená, že žalobkyně v každém případě jednaly v dobré víře, z napadeného rozhodnutí (viz konkrétně body 58, 73 až 84, 145, 170 a 171 odůvodnění), jakož i z přezkumu projednávané žaloby (viz konkrétně body 54 až 68 a 116 až 140 výše) vyplývá, že žalobkyně nejen že znaly protisoutěžní dosah svých iniciativ, ale ve skutečnosti jednaly se vší znalostí věci.
Pokud jde o argument, podle kterého se může o rozdělení trhů jednat pouze v případě dohody obsahující formální zákaz vyvážet, musí být odmítnut. Bránit totiž jako v projednávané věci v co možná největším rozsahu paralelnímu vývozu prostřednictvím systému odměňování a nátlaku, aniž by však byl výslovně stanoven formální zákaz vývozu, představuje iniciativu, jejímž cílem je tak již ze své povahy závažné a protiprávní rozdělení vnitřního trhu jako jasný zákaz vývozu. Takové bránění stejně jako zákaz (viz v tomto smyslu rozsudek General Motors Nederland a Opel Nederland v. Komise, bod 171 výše, bod 191) tvoří zjevné porušení práva hospodářské soutěže. Toto bránění porušuje nejzákladnější účinky Evropského společenství a zejména dosažení jednotného trhu.
Argument žalobkyň, podle kterého nelze protiprávní jednání spáchané v projednávané věci kvalifikovat jako velmi závažné již ze své povahy ve smyslu pokynů z toho důvodu, že neobsahovalo formální zákaz vyvážet, je nesprávný a musí být tedy odmítnut.
Je třeba dodat, že i když systém uplatňovaný v projednávané věci neobsahoval jasný zákaz vyvážet, nebylo tomu tak z důvodu soutěžních snah ze strany žalobkyň, ale naopak z důvodu snah spojených s úsilím vyhnout se zavedení systému, který by byl rovněž snadněji odhalitelný, protože by byl příliš výslovně protisoutěžní. Jak tedy bylo konstatováno (viz body 51 až 68 a 113 výše), poté, co žalobkyně v roce 1997 zavedly systém odměňování, jehož protisoutěžní charakter byl zjevný, usilovaly od roku 1998 o zachování systému omezujícího hospodářskou soutěž zavedeného v roce 1997 a současně o realizaci různých iniciativ, jejichž cílem bylo v podstatě zajistit, aby si vývoz zachoval výjimečnou povahu, když se současně vyhýbaly jakékoliv příliš zjevně protisoutěžní formulaci.
V tomto ohledu je třeba mít za to, že protiprávní jednání má již ze své povahy zvláště závažný charakter vzhledem k zvláště disimilovaným pravidlům, která tak vedla k přetrvání systému odměňování do roku 2003, a to v kontextu, kdy, jak uvádí Komise (bod 171 odůvodnění druhá věta napadeného rozhodnutí) a jak již uvedl Soud ve svém rozsudku General Motors Nederland a Opel Nederland v. Komise, bod 171 výše (bod 192), předchozí praxe Komise a ustálená judikatura v oblasti paralelního dovozu, zvláště v odvětví motorových vozidel, tvořily jasné upozornění, pokud jde o protiprávnost takového systému.
Je třeba rovněž uvést podobně jako Komise, že žalobkyně jsou členkami velké průmyslové skupiny, která zaujímá významné postavení na relevantních trzích (viz v tomto ohledu bod 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a že mají právní ředitelství, která jsou schopna sama posoudit – jak ostatně učinila – protisoutěžní povahu daného jednání (viz v tomto ohledu bod 170 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z výše uvedeného vyplývá, že se Komise při výkonu své posuzovací pravomoci nedopustila pochybení, když kvalifikovala povahu protiprávního jednání jako velmi závažnou.
– Ke kritériu posouzení závažnosti protiprávního jednání týkajícímu se skutečného dopadu protiprávního jednání na trh
Žalobkyně zpochybňují skutečnost, že je v napadeném rozhodnutí zohledněn skutečný dopad protiprávního jednání na trh. Tvrdí, že Komise nadsadila účinky, když je kvalifikovala jako značné. Ve skutečnosti protiprávní jednání žádné účinky nemělo nebo mělo nanejvýš účinky nevýznamné.
Komise zpochybňuje tuto kritiku a má v každém případě za to, že velmi závažný charakter protiprávního jednání byl v napadeném rozhodnutí dostatečně zjištěn na základě povahy protiprávního jednání a že i když ve svém odůvodnění posouzení závažnosti protiprávního jednání zmiňuje dopad, v žádném případě se výslovně neopřela o účinky protiprávního jednání, aby dospěla k závěru o jeho klasifikaci jako „velmi závažného“.
Pokud jde o tento posledně uvedený argument Komise, samotné znění napadeného rozhodnutí vyžaduje, aby byl tento argument odmítnut.
Bez ohledu na to, co uvádí Komise ve stadiu žaloby, v napadeném rozhodnutí nekvalifikovala protiprávní jednání jako velmi závažné pouze na základě jeho povahy. V bodě 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že podnik svým jednáním bránil dosažení cíle jednotného trhu, tak jak je stanoven Smlouvou, a že „povaha protiprávního jednání musí být kvalifikována jako velmi závažná pouze na základě tohoto důvodu“. Komise tak v tomto stadiu nekvalifikovala jako velmi závažné samotné protiprávní jednání, ale jeho vlastní povahu, přičemž povaha protiprávního jednání představuje první kritérium, které je stanoveno v pokynech pro posouzení závažnosti protiprávního jednání a které bylo připomenuto v bodě 277 výše.
Teprve po přezkumu, při kterém byly zohledněny rovněž další faktory, včetně úvah týkajících se účinků protiprávního jednání kvalifikovaných Komisí jako „značné“ (viz konkrétně bod 166 odůvodnění třetí věta a bod 168 odůvodnění druhá věta napadeného rozhodnutí), Komise v bodě 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyjádřila stanovisko, že „s přihlédnutím k výše uvedenému musí být porušení článku 81 [ES], kterého se dopustily [žalobkyně], kvalifikováno jako velmi závažné“.
Je tedy třeba přezkoumat, zda Komise v napadeném rozhodnutí provedla zjištění, která jí umožňovala při jejím posouzení závažnosti protiprávního jednání konstatovat existenci značných účinků.
V bodě 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise poukázala na snižování vývozu po roce 1997 a poté na pokles o 50 % po roce 1999. V odpovědi na argumentaci společnosti AP, podle které byl tento pokles způsoben nikoliv systémem odměňování, ale snižováním rozdílů v cenách, které snížilo zájem zahraničních kupujících koupit si své motorové vozidlo v Nizozemsku, Komise zejména uvedla, že rozdíly v cenách zůstaly během relevantního období významné (bod 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise rovněž uvedla, že v každém případě omezení práva na bonus, pokud jde o prodej na vývoz, zčásti zbavilo nizozemské koncesionáře jejich pružnosti bez ohledu na případný pohyb rozdílů v cenách (bod 133 odůvodnění
in fine
napadeného rozhodnutí).
V bodě 134 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise poté, co připomněla, že „je obecně obtížné přesně vyčíslit účinek takových opatření či dokonce nemožné stanovit objem vývozu, kterému skutečně zabránila“, dodala, že „[v]šak v projednávané věci skutkové okolnosti shromážděné v průběhu šetření […] umožňují prokázat existenci významného účinku dotčeného systému odměňování na vývoj toků paralelního vývozu z Nizozemska“.
Komise zejména poukázala na interní sdělení společnosti PNE sepsané [
důvěrné
], „Responsable Dealer Support“ (osobou odpovědnou za podporu koncesionářů) společnosti PNE, a přiložené k napadenému rozhodnutí, ze kterého vyplývá, že pokud by byla výplata bonusu za vývoz zavedena pro rok 2003, způsobilo to velmi významné zvýšení objemu vývozu (bod 134 odůvodnění první odrážka napadeného rozhodnutí).
Zaprvé je třeba přezkoumat zjištění Komise připomenuté v bodě 293 výše ohledně snižování vývozu po roce 1997 a poté poklesu o 50 % po roce 1999.
Žalobkyně v podstatě uplatňují v rámci svého čtvrtého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení (viz bod 235 výše), že významné objemy vývozu v roce 1997 a v roce 1998 jsou neobvyklé. Tento objem totiž vyplývá ze spojení zaprvé uvedení velmi nakupovaných modelů Peugeot na trh a zadruhé významných rozdílů v tehdejších cenách, jejichž pokles v následujících letech byl hlavní příčinou poklesu vývozu.
Pokud jde o první z těchto tvrzení, podle kterého byl v roce 1997 a v roce 1998 vývoz neobvykle vysoký z důvodu silné atraktivnosti nových modelů u kupujících (což podle žalobkyň vylučuje vyvozovat jakýkoliv užitečný závěr ze snížení vývozu v následujících letech), Soud má podobně jako Komise za to, že jelikož k prodeji nových modelů dochází jak v Nizozemsku, tak i v zahraničí, účinek atraktivnosti těchto nových modelů na objem vývozu je v zásadě stejný v Nizozemsku i v ostatních členských státech. Přestože tak sice tato atraktivnost může zvýšit objem prodeje výrobce na vnitrostátní úrovni i na úrovni vývozu – pokud jej rozdíl v katalogové ceně a možnosti slev činí zajímavým, tato atraktivnost však sama o sobě neznamená zvýšení podílu paralelního vývozu ve vztahu k vnitrostátnímu prodeji. V každém případě žalobkyně nepřinášejí žádný důkaz, který by v projednávané věci vedl k opačnému závěru.
Pokud jde o okolnost, že by nový model mohl být atraktivnější pro spotřebitele z jiných zemí než pro nizozemské spotřebitele, je třeba konstatovat, že se nezdá, že by tato okolnost mohla znamenat zvýšení podílu paralelního vývozu nizozemských koncesionářů ve vztahu k vnitrostátnímu prodeji. Skutečnost tvrzená žalobkyněmi, že motorová vozidla s naftovými motory nebyla příliš žádaná nizozemskými spotřebiteli, ale byla velmi žádaná francouzskými spotřebiteli, tak sice může mít za následek, že většina případných paralelních vývozů do Francie se bude týkat motorových vozidel s naftovými motory, nezdá se však, že by mohla znamenat zvýšení nizozemského paralelního vývozu ve vztahu k nizozemskému vnitrostátnímu prodeji. Žádná skutečnost totiž neumožňuje
a priori
se domnívat a žalobkyně v každém případě neuplatňují důkazy v tomto smyslu, že údajná preference francouzského spotřebitele ve vztahu k motorovým vozidlům s naftovými motory by jej měla speciálně motivovat ke koupi jeho motorového vozidla u francouzského koncesionáře. Koupě tohoto spotřebitele v zahraničí závisí v konečném výsledku na finančním zvýhodnění, které může při takové koupi získat.
Pokud jde o druhé tvrzení žalobkyň, podle kterého je snížení rozdílů v cenách – a nikoliv vyloučení bonusu za vývoz – hlavní příčinou poklesu vývozu po roce 1997, je třeba připomenout, že Komise v napadeném rozhodnutí netvrdila, že vyloučení bonusu bylo jedinou příčinou snížení vývozu. Pouze se domnívala, že bylo obtížné přičíst toto snižování vývozu po roce 1997 pouhému snížení rozdílů v cenách (bod 132 odůvodnění
in fine
napadeného rozhodnutí).
V rozsahu, v němž se zdá, že když Komise v bodě 131 odůvodnění první větě napadeného rozhodnutí poznamenala jakožto první úvahu týkající se podstaty účinků systému odměňování „snižování vývozu po roce 1997 a poté pokles po roce 1999 o přibližně 50 %“, dále při svém uvažování a konkrétně v bodě 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí dostatečně nezohlednila námitku společnosti AP vycházející z toho, že tento vývoj vývozu byl způsoben především pohyby rozdílů v cenách.
Když tak Komise sice tuto námitku uvádí v bodě 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí, v bodě 132 odůvodnění se omezuje pouze na domněnku, že „rozdíly v cenách s Nizozemskem zůstaly nevýznamné během relevantního období ve srovnání s nejdražšími trhy“, což tak v podstatě znamenalo, že bez ohledu na vývoj těchto rozdílů v cenách motivace zahraničních spotřebitelů koupit si své motorové vozidlo v Nizozemsku existovala během celého relevantního období.
I kdyby tato posledně uvedená úvaha o trvání zájmu spotřebitelů o paralelní vývoz během celého relevantního období byla správná, nic to nemění na tom, že zdůraznění významného poklesu vývozu během relevantního období Komisí na začátku jejího přezkumu účinků systému odměňování na hospodářskou soutěž, aniž by však následně při uvažování byla přikládána dostatečná pozornost úloze, kterou měl při tomto poklesu vývoj rozdílů v cenách, vedlo k uvedení skutkového stavu, který v praxi snižoval úlohu, kterou sehrál tento vývoj při poklesu vývozu.
Je proto třeba mít za to, že skutečnost, že Komise nepřičetla ve svých vyjádřeních obsažených v bodech 131 a 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí týkajících se snižování vývozu dostatečnou pozornost úloze, kterou sehrál vývoj rozdílů v cenách při poklesu vývozu, odráží ze strany tohoto orgánu určité snížení této úlohy.
Zadruhé, pokud jde o zjištění Komise připomenuté v bodě 294 výše, Komise zde rovněž vychází nikoliv z postavení kupujícího, ale z postavení koncesionáře, v bodě 133 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že „omezení práva na bonus, pokud jde o vývoz, zčásti zbavilo nizozemské koncesionáře jejich pružnosti bez ohledu na případný pohyb rozdílů v cenách“.
Žalobkyně zpochybňují tento údaj, když uplatňují, že prodej na vývoz byl prodejem se ziskem dokonce bez ohledu na bonus, že výše bonusu byla zanedbatelná ve vztahu ke kupní ceně motorových vozidel a ve vztahu k rozdílům v cenách a že tedy nemohla hrát žádnou úlohu (viz v rámci čtvrtého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení, body 233 a 234 výše).
Pokud jde o argumenty vycházející z údajně zanedbatelné povahy bonusu ve vztahu ke kupní ceně motorového vozidla nebo rozdílu v cenách, je třeba konstatovat, že tyto argumenty směšují hledisko kupujícího a hledisko koncesionáře. I když je skutečností, že z hlediska kupujícího představoval bonus v absolutní hodnotě pouze malou část kupní ceny motorového vozidla či dokonce rozdílu v ceně, nic to nemění na tom, že z hlediska koncesionáře nemůže být výše tohoto bonusu považována za zanedbatelnou, neboť představovala významnou část marže realizované koncesionářem při prodeji motorového vozidla a neexistence bonusu v případě prodeje na vývoz tedy hrála nezanedbatelnou úlohu ve vztahu k tomuto prodeji (viz v tomto ohledu bod 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Mimoto je třeba konstatovat, že námitky žalobkyň, které všechny směřují v podstatě k představení bonusu jako finančního prvku postrádajícího skutečný dopad na koncesionáře, jsou v přímém rozporu s jejich tvrzením, že systém bonusů měl právě oživit prodej motorových vozidel značky Peugeot v Nizozemsku (viz v tomto ohledu obdobné uvažování ve stanovisku A. Tizzana předcházejícímu rozsudku General Motors v. Komise, bod 55 výše, bod 76). Jak správně uvádí Komise v bodě 112 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jestliže, „jak uvedla [společnost Peugeot], měl tento systém odměňování koncesionářů za cíl motivovat nizozemské koncesionáře, aby se co nejvíce snažili o rozšíření prodeje na území, které jim bylo svěřeno“, znamená to, že tento systém odměňování a tudíž i výše bonusu „byly dostačující k tomu, aby odepření bonusu odradilo koncesionáře od některých prodejů na vývoz“.
Pokud jde o argument předložený v rámci čtvrtého důvodu směřujícího ke zrušení (viz bod 237 výše), podle kterého tři koncesionáři, kteří realizovali více než 72 % z vývozu všech dotázaných koncesionářů, poskytli odpovědi, které podporují skutečnost, že bonus měl pro vývoz druhořadý význam, je třeba konstatovat, že toto tvrzení není nijak podloženo odkazem na konkrétní koncesionáře, ani odkazem na objemy vývozu, a proto musí být již pouze z tohoto důvodu odmítnuto.
V každém případě, i kdyby se toto tvrzení konkludentně týkalo koncesionářů [
důvěrné
], [
důvěrné
] a [
důvěrné
], kterých se týkalo obdobné tvrzení společnosti AP uvedené v bodě 91 výše, bylo konstatováno, pokud jde o [
důvěrné
], že tento koncesionář, který prohlásil, že vyvezl [
důvěrné
] motorových vozidel během vyšetřovaného období, nevyjádřil svůj nezájem o bonus, ale pouze chápal bonus tak, že se netýká vývozu (viz bod 95 výše). I kdyby se tak tvrzení žalobkyň skutečně týkalo třech koncesionářů uvedených v předchozím bodě, mohlo by se nanejvýš vztahovat ke dvěma z nich, kteří představovali se svým [
důvěrné
] souhrnným vývozem (viz odpovědi na žádost o informace ze dne 17. listopadu 2004) a při zohlednění vlastního tvrzení žalobkyň týkajícího se procentního podílu [
důvěrné
] % jako základu pro výpočet pouze [
důvěrné
] % vývozu dotázaných koncesionářů.
Pokud jde o úvahu v rámci čtvrtého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení (viz bod 237 výše), podle které byla žádost o informace ze dne 17. listopadu 2004 zaslána pouze malé části koncesionářů, nic nenaznačuje a žalobkyně v tomto smyslu nepředkládají důkazní materiály, že skupina koncesionářů, kterým byla zaslána žádost o informace, složená z podniků, které uskutečnily podle Komise 40 % vývozu během vyšetřovaného období, nepředstavuje reprezentativní vzorek, konkrétně pro přezkum skutečného dopadu protiprávního jednání na trh.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že argumenty žalobkyň, podle kterých byl bonus příliš nízký, aby ovlivnil úroveň vývozu, musí být odmítnuty.
Zatřetí je třeba přezkoumat vyjádření (viz body 295 a 296 výše), kterými Komise poté, co připomněla, že je obtížné přesně vyčíslit účinek takových opatření jako je systém odměňování (bod 134 odůvodnění napadeného rozhodnutí), nicméně poukázala na skutkové okolnosti umožňující prokázat existenci významného účinku tohoto systému odměňování na vývoz a konkrétně uvedla interní sdělení společnosti PNE ze dne 14. října 2002 vypracované [
důvěrné
] (bod 134 odůvodnění první odrážka napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně v rámci svého čtvrtého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení (viz bod 236 výše) zpochybňují, že by toto sdělení mělo smysl, který mu připisuje Komise. Toto sdělení tak zdaleka nezamýšlelo věcnou změnu systému odměňování v tom smyslu, že by tento systém stanovil od té doby výplatu bonusu rovněž pro vývoz, ale jeho předmětem byla výhradně procesní změna systému, který již stanovil tuto výplatu, přičemž tato změna spočívala v nahrazení výplaty po předložení dokladů o registraci v zahraničí automatickou výplatou s následným ověřením uvedených dokladů.
Je třeba konstatovat, že předpoklad tohoto zpochybnění žalobkyň, podle kterého systém odměňování již stanovil výplatu bonusu za vývoz, je chybný. V tomto ohledu bylo v rámci přezkumu druhého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení konstatováno, že tento systém, tak jak je popsán v oběžnících určených koncesionářům, nestanovil výplatu bonusu za vývoz, a tím méně postup v tomto ohledu (viz bod 62 výše).
Ve skutečnosti lze interní sdělení ze dne 14. října 2002, ve kterém [
důvěrné
] radil „vzhledem k právě se měnící právní úpravě […] započítat veškerá motorová vozidla (včetně registrací, ke kterým dojde v jiných zemích EU) do prémie v příštím roce“, chápat pouze jako interní návrh společnosti PNE s cílem v konečném výsledku ukončit vyloučení vývozu z výplaty bonusu, přičemž toto vyloučení žalobkyně do té doby zachovávaly za podmínek popsaných Komisí v napadeném rozhodnutí a přezkoumaných v bodech 60 až 65 výše.
Nicméně vyvstává otázka, zda toto sdělení nad rámec svého dosahu umožnilo Komisi se domnívat, jak učinila v bodě 134 odůvodnění první odrážce napadeného rozhodnutí, že podle samotné společnosti PNE představoval dopad zavedení bonusu za prodej na vývoz za rok 2003 navýšení o [
důvěrné
] prodejů.
K tomu, aby Komise došla k tomuto číslu, odlišila odhad navýšení prodeje na vývoz stanovený v průmyslovém a obchodním plánu (PIC) pro rok 2003, zmíněný ve sdělení, při nezměněném systému odměňování ([
důvěrné
] prodeje), od odhadu navýšení prodeje na vývoz stanovený [
důvěrné
] v případě změny systému odměňování ([
důvěrné
] prodeje).
Žalobkyně tvrdí, že se Komise mýlí a v tomto ohledu vznášejí dvě námitky. Jednak počet [
důvěrné
] prodejů stanovený [
důvěrné
] je pouze jím provedeným lineárním zobrazením neměnného zvyšování objemu vývozu od roku 2000. Krom toho počet [
důvěrné
] prodejů v PIC pro rok 2003, uvedený ve sdělení ze dne 14. října 2002, byl pouhým předběžným vyčíslením založeným na vývozu v roce 2001, které vylučovalo stávající zásoby u koncesionářů. PIC pro rok 2003, který nebyl definitivně stanoven při zpracování tohoto sdělení, nakonec stanovil objem vývozu vyšší ([
důvěrné
] motorových vozidel) a bližší skutečnosti, protože v roce 2003 bylo vyvezeno [
důvěrné
] motorových vozidel.
Pokud jde o první námitku týkající se skutečnosti, že počet [
důvěrné
] prodejů je pouhým lineárním zobrazením neměnného zvyšování objemu vývozu od roku 2000 provedeným autorem sdělení, je třeba konstatovat, že spočívá konkludentně, ale nutně na chybném předpokladu (viz body 314 až 317 výše), podle kterého byla změna navržená tímto autorem výhradně procesní změnou systému odměňování, který od počátku zavedl výplatu bonusu za vývoz.
Ostatně, pro doplnění je třeba podobně jako Komise uvést jednak, že tato námitka vychází z pouhého tvrzení žalobkyň, přičemž skutečnost, že předložily tabulku navrhující takovou projekci neznamená, že takový byl postup sledovaný ve sdělení [
důvěrné
], a jednak, že pokud byl takový postup [
důvěrné
], zdá se tedy skutečnost, že předběžné odhady ([
důvěrné
] prodejů) a konečné odhady ([
důvěrné
] prodejů) v PIC 2003 byly stanoveny na úrovni značně pod tímto údajným zobrazením, nepochopitelná.
Pokud jde o druhou námitku, že počet [
důvěrné
] prodejů v PIC pro rok 2003, uvedený ve sdělení ze dne 14. října 2002, byl předběžným počtem, který byl následně navýšen, a že je třeba vzít v úvahu spíše počet [
důvěrné
] prodejů, tato námitka nemění nic na skutečnosti, že autor tohoto sdělení v podstatě stanovil na základě PIC pro rok 2003 odhadnutého na počet [
důvěrné
] prodejů na vývoz navýšení vývozu o [
důvěrné
] motorových vozidel v případě zavedení bonusu za vývoz. Skutečnost, že PIC pro rok 2003 byl navýšen neznamená, že by odhad [
důvěrné
] týkající se dopadu zavedení bonusu za vývoz ([
důvěrné
] motorových vozidel) musel být nutně snížen.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že žalobkyně neprokazují, že se Komise dopustila pochybení, když vycházela z interního sdělení společnosti PNE ze dne 14. října 2002 proto, aby z něj vyvodila, že zavedení systému bonusů za prodej na vývoz vedlo v roce 2003 k velmi významnému navýšení objemu vývozu do ostatních členských států.
Nakonec, pokud jde o iniciativy posouzené Komisí obecně jako nátlak, ze zjištění provedených Komisí v napadeném rozhodnutí (viz konkrétně body 126 až 128, 135 a 166 odůvodnění), která nebyla vážně zpochybněna v projednávané žalobě, jasně vyplývá, že tento nátlak měl významný vliv na jednání koncesionářů, pokud jde o vývoz.
V tomto ohledu, pokud jde konkrétně o argument předložený žalobkyněmi v rámci čtvrtého žalobního důvodu směřujícího ke zrušení (viz bod 238 výše), podle kterého dva koncesionáři, a sice [
důvěrné
] a [
důvěrné
], „značně“ navýšili svůj vývoz v důsledku nátlaku, je třeba jej přinejmenším relativizovat. Ze sdělení [
důvěrné
] ze dne 2. listopadu 2001 totiž vyplývá, že podle [
důvěrné
] spočívalo navýšení vývozu ve skutečnosti pouze v jednom vývozu. Mimoto z tohoto sdělení vyplývá, že pro tyto dva koncesionáře byl vývoz pouhým krátkodobým řešením nutným k vyřešení svých bezprostředních finančních závazků (viz pokud jde o [
důvěrné
], body 204 a 205 výše). Ze spisu nakonec vyplývá, že v roce 2003 vývoz obou těchto koncesionářů skutečně znovu silně poklesl.
Závěrem z výše uvedených úvah týkajících se přezkumu skutečného dopadu protiprávního jednání na trh Komisí vyplývá, že se Komise nedopustila nesprávného posouzení, když se z hlediska postavení koncesionářů v podstatě domnívala, že vyloučení vývozu z výplaty bonusu mělo velmi významný dopad na schopnost koncesionářů realizovat prodej na vývoz (bod 169 odůvodnění napadeného rozhodnutí), přičemž ve vztahu k tomuto dopadu bylo ve sdělení ze dne 14. října 2002 přijato opatření pro rok 2003, a že nátlak přispěl k omezení přeshraničního prodeje motorových vozidel (bod 135 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z těchto úvah však rovněž vyplývá (viz body 302 až 305 výše), že Komise v bodech 131 a 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla skutkové okolnosti, které vedly ke snížení vlivu vývoje rozdílů v cenách na snížení vývozu, a provedla jejich analýzu s tím důsledkem, že v tomto ohledu nadhodnotila skutečný dopad protiprávního jednání na trh.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám týkajícím se posouzení závažnosti protiprávního jednání Komisí má Soud při výkonu svého přezkumu v plné jurisdikci za to, že je třeba potvrdit kvalifikaci protiprávního jednání jako velmi závažného přijatou Komisí v napadeném rozhodnutí a současně změnit napadené rozhodnutí z důvodů uvedených v bodech 302 až 305 a 328 výše a snížit o 10 % výši pokuty stanovenou v bodě 173 odůvodnění napadeného rozhodnutí z důvodu závažnosti protiprávního jednání.
Ke zpochybnění posouzení délky trvání protiprávního jednání pro účely výpočtu výše pokuty Komisí
Pokyny ve svém bodě 1 B stanoví, že při posouzení délky trvání protiprávního jednání je třeba rozlišovat mezi krátkodobými protiprávními jednáními (obecně kratší než jeden rok): žádné zvýšení částky, střednědobými protiprávními jednáními (obecně jeden až pět roků): částka určená podle závažnosti protiprávního jednání může být zvýšena až o 50 % a dlouhodobými protiprávními jednáními (obecně déle než pět roků): částka určená podle závažnosti protiprávního jednání se zvyšuje o 10 % za rok.
Pokud jde o zpochybnění posouzení délky trvání protiprávního jednání Komisí žalobkyněmi, v rámci přezkumu třetího žalobního důvodu směřujícího ke zrušení již bylo konstatováno (viz bod 228 výše), že se Komise nedopustila pochybení, když konstatovala, že „protiprávní jednání [žalobkyň] jako celek trvalo od začátku […] ledna 1997 do konce září 2003, tedy po dobu šesti let a devíti měsíců“ (bod 175 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně však tvrdí, že jednotné zvýšení použité na celé toto období není odůvodněné s ohledem na skutečnost, že intenzita protiprávního jednání byla v průběhu času různá. Tato různá intenzita měla být zohledněna při posouzení délky trvání protiprávního jednání.
Je třeba připomenout, že podle judikatury se zvýšení výše pokuty z důvodu délky trvání uskutečňuje použitím určitého procentního podílu výchozí částky, která je stanovena podle závažnosti celého protiprávního jednání, která tak již odráží různou intenzitu protiprávního jednání. Není tak logické zohlednit pro zvýšení této částky z důvodu délky trvání protiprávního jednání rozdíl v intenzitě protiprávního jednání během dotčeného období (rozsudek Soudu ze dne 8. července 2008, BPB v. Komise,
T-53/03, Sb. rozh. s. II-1333
, bod 364).
Z toho vyplývá, že Komisi nelze vytýkat, že poté, co zohlednila v rámci svého posouzení závažnosti různou intenzitu protiprávního jednání v čase (bod 172 odůvodnění třetí věta napadeného rozhodnutí) a konstatovala, že protiprávní jednání trvalo po dobu šesti let a devíti měsíců (bod 175 odůvodnění napadeného rozhodnutí), uplatnila zvýšení z důvodu délky trvání, které je stanoveno pokyny pro protiprávní jednání trvající déle než pět let.
Je tedy třeba odmítnout zpochybnění žalobkyň týkající se posouzení délky trvání protiprávního jednání pro účely výpočtu pokuty v napadeném rozhodnutí.
Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám a zejména k bodu 329 výše se konečná výše pokuty uložené žalobkyním stanoví na 44,55 milionů eur. Ve zbývající části se žaloba zamítá.
K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Na základě prvního pododstavce odstavce 3 téhož ustanovení může Soud rozdělit náklady, pokud mají účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch.
Vzhledem k tomu, že žaloba byla v zásadě zamítnuta, Soud správně zohlední okolnosti projednávaného případu, když rozhodne, že žalobkyně ponesou devět desetin vlastních nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů řízení Komise a že Komise ponese jednu desetinu vlastních nákladů řízení a nahradí jednu desetinu nákladů řízení žalobkyň.

Z těchto důvodů
SOUD (pátý senát)
rozhodl takto:

1)
Výše pokuty uložené společnostem Automobiles Peugeot SA a Peugeot Nederland NV článkem 3 rozhodnutí Komise K (2005) 3683 v konečném znění ze dne 5. října 2005 v řízení podle článku 81 [ES] (věci F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP a další v. Automobiles Peugeot SA) se stanoví na 44,55 milionů eur.

2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

3)
Společnosti Automobiles Peugeot a Peugeot Nederland ponesou devět desetin svých nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů řízení vynaložených Komisí Evropských společenství.

4)
Komise ponese jednu desetinu svých nákladů řízení a nahradí jednu desetinu nákladů řízení vynaložených společnostmi Automobiles Peugeot a Peugeot Nederland.

Vilaras
Prek
Ciucă
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. července 2009.
Podpisy.
Obsah

Skutečnosti předcházející sporu

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení

Právní otázky

1. K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z neexistence protisoutěžního cíle systému odměňování a nátlaku

Argumenty účastnic řízení

Závěry Soudu

Protisoutěžní cíl systému odměňování

Protisoutěžní cíl nátlaku

2. K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z neexistence dohody ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES

Argumenty účastnic řízení

Závěry Soudu

3. K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z chybného posouzení délky trvání protiprávního jednání a z rozporného odůvodnění

Argumenty účastnic řízení

Závěry Soudu

4. K čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z chybného posouzení účinků údajné protisoutěžní dohody

Argumenty účastnic řízení

Závěry Soudu

5. K pátému žalobnímu důvodu, který vychází z porušení čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 a pokynů a jehož cílem je snížení výše pokuty

Argumenty účastnic řízení

Závěry Soudu

Ke zpochybnění posouzení závažnosti protiprávního jednání za účelem výpočtu pokuty Komisí

– Ke kritériu posouzení závažnosti protiprávního jednání, které se vztahuje k vlastní povaze protiprávního jednání

– Ke kritériu posouzení závažnosti protiprávního jednání týkajícímu se skutečného dopadu protiprávního jednání na trh

Ke zpochybnění posouzení délky trvání protiprávního jednání pro účely výpočtu výše pokuty Komisí

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
) – Skryté důvěrné údaje.