CELEX: 62002CJ0418
Kaubamärgid
Direktiiv 89/104/EMÜ
Teenustega seotud kaubamärgid
Registreerimine
Jaekaubanduses osutatavad teenused
Teenuste sisu täpsustamine
Asjaomaste teenuste sarnasus kaupadega või teiste teenustega

1       Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide
õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989 L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92, edaspidi „direktiiv”) artikli 2, artikli 4
lõike 1 punkti b ja artikli 5 lõike 1 punkti b tõlgendamist.
2       Nimetatud eelotsusetaotlus esitati Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte AG (edaspidi „Praktiker Märkte”) ja Deutsches Patent-
und Markenamt’i (Saksamaa Patendi- ja Kaubamärgiamet) vahelise kohtuvaidluse raames, mille esemeks oli jaekaubanduses osutatavate
teenustega seotud kaubamärgi registreerimine.

Õiguslik raamistik
3       Direktiivi artikkel 2 sätestab:
„Kaubamärgi võivad moodustada mis tahes tähised, mida on võimalik graafiliselt esitada, eelkõige nimed, sealhulgas isikunimed,
kujutised, tähed, numbrid või kaupade või nende pakendi kuju, kui selliste tähiste põhjal on võimalik eristada ühe ettevõtja
kaupu või teenuseid teiste ettevõtjate omadest.”
4       Sama direktiivi artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Kaubamärki ei registreerita ja kui see on registreeritud, võib ta kehtetuks tunnistada, kui:
a)      see on identne varasema kaubamärgiga ning kaubad või teenused, mille jaoks kaubamärki taotletakse või mille jaoks see on registreeritud,
on identsed kaupade või teenustega, mille jaoks on kaitstud varasem kaubamärk;
b)      identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade
või teenustega on tõenäoline, et üldsus võib need omavahel segi ajada või tekitada seoseid varasema kaubamärgiga.”
5       Artikli 5 lõige 1 näeb ette:
„Registreeritud kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid
kasutamast kaubandustegevuse käigus ilma tema loata:
a)      kõiki kaubamärgiga identseid tähiseid kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud;
b)      kõiki tähiseid, mille identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ja tähisega
kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et üldsus võib need omavahel segi ajada või tekitada seoseid kaubamärgi ja
tähise vahel.”
6       Direktiivi kaheteistkümnes põhjendus sätestab, et on oluline, et direktiivi sätted oleksid täielikus kooskõlas 20. märtsil
1883 Pariisis vastu võetud, viimati 14. juulil 1967 Stockholmis läbi vaadatud ja 28. septembril 1979 parandatud tööstusomandi
kaitse Pariisi konventsiooni (Recueil des traités des Nations unies, 828. kd, nr 11851, lk 305; edaspidi „Pariisi konventsioon”)
sätetega; konventsioon on siduv kõigi ühenduse liikmesriikide jaoks.
7       15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatav kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkulepe
(uuesti läbi vaadatud ja parandatud versioonis) (edaspidi „Nizza kokkulepe”) võeti vastu Pariisi konventsiooni artikli 19
alusel, mille kohaselt jätavad liidu liikmesriigid endale õiguse sõlmida omavahel tööstusomandi kaitsmiseks eraldi kokkuleppeid
.
8       Nizza kokkuleppega kehtestatud klassifikatsiooni (edaspidi „Nizza klassifikatsioon”) teenuste klassi 35 päis on sõnastatud
alljärgnevalt:
„Reklaam;
ärijuhtimine;
ettevõttehaldus;
kontoriteenused.”
9       Selgitav märkus selle klassi kohta täpsustab:
„[…]
Käsitletavasse klassi kuuluvad ka:
–       erinevate kaupade komplekteerimine ühisesitluseks teiste huvides (v.a transport), mis võimaldab klientidel mugavalt kaupu
vaadelda ja osta.
[…]
Klassi ei kuulu:
–       nende ettevõtete tegevus, kelle põhiülesanne on turustamine, s.o nn kaubandusettevõtted;
[…]”.
10     Nizza kokkuleppe artikkel 2 sätestab:
„1)      Vastavalt käesolevas kokkuleppes esitatud nõuetele on klassifikatsiooni toime selline, mille talle omistab iga Spetsiaalse
Liidu liikmesriik. Täpsemalt, klassifikatsioon ei ole Spetsiaalse Liidu liikmesriikidele kohustuslik mingi märgi kaitse ulatuse
hindamisel või teenindusmärkide tunnustamisel.
2)      Igale Spetsiaalse Liidu liikmesriigile jääb õigus kasutada klassifikatsiooni kas peamise või abisüsteemina.
3)      Spetsiaalse Liidu liikmesriikide kompetentsed ametkonnad märgivad märkide registreerimist puudutavaisse ametlikesse dokumentidesse
ja väljaannetesse klassifikatsiooni klasside numbrid, kuhu kuuluvad kaubad või teenused, mille jaoks märk on registreeritud.
[…]”.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
11     Praktiker Märkte esitas Deutsches Patent- und Markenamt’ile kaubamärgi Praktiker registreerimise taotluse eelkõige teenuse
jaoks, mis vastas kirjeldusele „ehitus-, kodu-, aiandus- ja muude tarbekaupade jaemüük „do-it-yourself” sektorile”.
12     Deutsches Patent- und Markenamt jättis taotluse rahuldamata. Ta leidis, et taotletav mõiste „jaekaubandus” ei tähista sõltumatuid
teenuseid, millel on iseseisev majanduslik tähendus. See mõiste viitab ainult kaupade turustamisele kui sellisele. Majandustegevused,
mis on kaupade turustamise põhisisuks, eelkõige kaupade ostmine ja müümine, ei ole teenused, mille jaoks saaks kaubamärki
registreerida. Kaubamärgi kaitset on antud juhul võimalik saavutada ainult erinevate turustatavate kaupade jaoks kaubamärgi
registreerimise taotlemise teel.
13     Praktiker Märkte esitas Bundespatentgerichtile kaebuse otsuse peale, millega jäeti taotlus rahuldamata. Ta märkis eelkõige,
et majanduse areng teenindusühiskonna suunas nõuab jaekaubanduse kui teenuse ümberhindamist. Üha enam mõjutab tarbija ostuotsust
mitte ainult kauba kättesaadavus ja hind, vaid ka teised tegurid, näiteks kaupade valik, komplekteerimine ühisesitluseks ja
esitlemine, personali poolt osutatav teenus, reklaam, poe maine ja asukoht jne. Jaekaubanduses osutatavad teenused võimaldavad
jaemüüjatel oma konkurentidest eristuda. Sellistel tegevustel peaks olema võimalik omandada teenustega seotud kaubamärgi kaitse.
Nüüdsest tunnustavad kaubamärgi kaitset jaemüüja poolt osutatavale teenusele mitte ainult Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid
ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”), vaid ka enamik liikmesriike. Sellele küsimusele tuleb ühendusesiseselt
anda ühtne hinnang.
14     Neil asjaoludel otsustas Bundespatentgericht menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas kaupade jaekaubandus on teenus direktiivi artikli 2 mõttes?
Juhul kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis
2.      mil määral tuleb täpsustada jaemüüja poolt osutatavate teenuste sisu, et tagada see, kaubamärgi kaitse ese on kindlaks määratud,
mis on vajalik selleks, et
a)      täita kaubamärgi ülesannet direktiivi artikli 2 tähenduses, nimelt eristada ühe ettevõtja kaupu või teenuseid teiste ettevõtjate
omadest;
b)      vaidluse korral piiritleda sellise kaubamärgi kaitseulatust?
3.      Mil määral tuleb piiritleda sarnasust [direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt b ja artikli 5 lõike 1 punkt b] jaemüüja poolt osutatavate
teenuste ja
a)      kaupade turustamisel osutatavate teiste teenuste vahel
või
b)      kõnealuse jaemüüja poolt turustatavate kaupade vahel?”
15     Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et direktiivi artikkel 2 ei sisalda selles esinevate mõistete „kaubad” ja „teenused”
määratlusi.
16     Tema sõnul piirdub jaemüüja sõltumatu tegevus, mille kaudu ta osaleb otseses konkurentsis teiste kaupade turustajatega ja
mille jaoks võib vajalikuks osutuda teenustega seotud kaubamärgi sõltumatu kaitse, spetsiifiliste müügitegevustega, mis võimaldavad
kaupade turustamist, piirdumata selle teostamisega. Antud juhul on tegemist erinevate ettevõtjate toodete komplekteerimisega,
eesmärgiga koostada kaubavalik ja pakkuda seda müügiks ühes turustamisüksuses kas traditsioonilise kaubanduse, postimüügi
või elektroonilise kaubanduse teel. Isegi juhul, kui arveid ei esitata klientidele individuaalselt, võib asjaomaseid teenuseid
lugeda tasu eest osutatavateks müügimarginaali kaudu.
17     Bundespatentgericht leiab, et kaubamärgi põhilise ülesande täitmiseks peab kaubamärgi kaitse ese olema piisavalt täpselt määratletud.
Üldmõisted nagu „jaekaubandusteenused” ei täida ainuõiguste määratletuse tingimust. Piirangud, mis puudutavad üksnes turustatavaid
kaupu, ei kõrvalda mõiste „jaekaubandus” ebamäärasust asjaomases valdkonnas. Need jätavad lahtiseks küsimuse, millistele teenustele
peale nende kaupade müügi viidatakse. Sarnaseid vastuväited saab esitada ka täpsustavate asjaolude kohta, mis on seotud müügikoha
tüübiga, näiteks kas „kaubamaja” või „supermarket”.
18     Vajadus piiritleda mõiste „jaemüüja osutatavad teenused” sisu seoses kaubamärgi registreerimise taotluse esitamisega ilmneb
veel enam seoses direktiivi artikli 4 lõike 1 punktis b ja artikli 5 lõike 1 punktis b sisalduva mõiste „segiajamise tõenäosus”
tõlgendamisega. Isegi mõiste „jaemüüja osutatavad teenused” sisu kohane täpsustamine registreerimismenetluse ajal on lõpuks
ebapiisav, kui registreeritud teenuse kaubamärgile antakse mõiste „kaupade või teenuste sarnasus” laia tõlgenduse tõttu kontrollimatu
kaitseulatus.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
19     Esimese kahe küsimusega, mida tuleb koos käsitelda, küsib Bundespatentgericht sisuliselt seda, kas direktiivis, eelkõige selle
artiklis 2, sisalduvat mõistet „teenused” tuleb tõlgendada selliselt, et see sisaldab kaupade jaemüügi raames osutatavaid
teenuseid, ning juhul, kui vastus on jaatav, siis kas teenustega seotud kaubamärgi registreerimine selliste teenuste jaoks
sõltub teatud täpsustustest.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
20     Praktiker Märkte leiab, et kaupade jaemüük on teenus direktiivi mõttes. Kaubamärk, mis seda kui teenust kaitseb, on suuteline
täitma kaubamärgi põhilist ülesannet. Puudub vajadus täpsustada osutatavate teenuste sisu, et kindlaks teha kaubamärgi kaitse
eset.
21     Suulises menetluses väitis Prantsuse valitsus, et nüüd ta tunnistab, et teatud jaemüügiga kaasnevaid spetsiifilisi teenuseid,
mille sisu tuleb määratleda, võib käsitleda müügist sõltumatute teenustena ning neid peaks seetõttu olema võimalik kaubamärgiga
kaitsta.
22     Austria valitsus tõdeb, et jaekaubanduse keskne tuum, mis seisneb kaupade müümises, ei ole teenus, mis saaks sellisena olla
kaubamärgi kaitse ese, ning et tema arvates kinnitab seda ka Nizza kokkuleppe klassi 35 selgitav märkus. Ainult selliste teenuste
jaoks, mis ulatuvad sellest kesksest tuumast kaugemale ja mille sisu tuleb määratleda, on võimalik registreerida teenustega
seotud kaubamärk.
23     Ühendkuningriigi valitsus leiab, et kaubamärki on võimalik õiguspäraselt teenuse jaoks registreerida juhul, kui tarbijatele
pakutakse selle kaubamärgi all kindlaks määratavat teenust, mis on midagi enamat kui tavaline kaupade turustamine. Nizza klassifikatsiooni
klassi 35 selgitav märkus kinnitab, et kindlaks määratav teenus ei saa seisneda ainult kaupade turustamises, vaid jaekaubanduse
tegevuse aspektid seoses erinevate kaupade komplekteerimisega ühisesitluseks teiste huvides, mis võimaldab klientidel mugavalt
kaupu vaadelda ja osta, võivad luua sellise teenuse, mida saab kaubamärgiga kaitsta. Selleks et tagada kaubamärgi kaitse eseme
määratletus, peavad kaubamärgi registreerimisel olema konkreetselt üles loetletud nii tegevused, milles teenus seisneb, kui
ka jaekaubanduse tegevusega hõlmatud sektor(id).
24     Komisjoni sõnul on kaupade jaemüük teenus direktiivi mõttes juhul, kui on täidetud EÜ artiklis 50 sätestatud tingimused. Teenustega
seotud kaubamärgi kaitset võib kohaldada mis tahes tegevuse suhtes, mis ei seisne ainult müügitegevuses. Ammendav loetelu
teenustest, mis kõne alla tuleksid, ei ole võimalik. Teenused võivad hõlmata kaupade väljapanekut, kohta, üldist pakutavat
mugavust, personali hoiakut ja pühendumust ning tähelepanu osutamist klientidele.
25     Komisjon leiab, et küsimus, mis kerkib esile seoses teenuste sisu määratlemisega kaubamärgi registreerimisel, on formaal-juriidiline.
See küsimus kuulub liikmesriikide pädevusse, nagu selgub direktiivi viiendast põhjendusest, mille kohaselt jääb liikmesriikidele
vabadus määratleda registreerimise kord, sealhulgas näiteks registreerimise vorm. Sellega seoses saab ainult Nizza klassifikatsiooni
klassi 35 puhul kaaluda kaubamärgi registreerimist jaekaubanduse jaoks. Nizza kokkulepe ei sätesta tingimusi teenuste kirjeldamise
kohta.
Euroopa Kohtu vastus
26     Vastavalt direktiivi esimesele põhjendusele on selle eesmärk liikmesriikide õigusaktide ühtlustamine, et kaotada erinevused,
mis võivad takistada kaupade vaba liikumist ja teenuste osutamise vabadust ning moonutada konkurentsi ühisturul.
27     Artikli 1 kohaselt kohaldatakse direktiivi sätteid kõigi „kaupade ja teenustega seotud kaubamärkide suhtes”.
28     See ei sisalda mõiste „teenused” määratlust, neid on EÜ artiklis 50 on kirjeldatud kui „tavaliselt tasulist tegevust”.
29     Samuti ei ole selles kindlaks määratud tingimused, millele on allutatud teenuste jaoks kaubamärgi registreerimine juhul, kui
siseriikliku õigusega on selline registreerimine ette nähtud.
30     Siinkohal tuleb tõdeda, et direktiivi viies põhjendus sätestab, et liikmesriikidele jääb vabadus määratleda kaubamärkide registreerimise
kord, näiteks määrata kindlaks kaubamärgi registreerimise vorm. Samas rõhutab seitsmes põhjendus, et õigusaktide ühtlustamise
eesmärkide saavutamine eeldab, et registreeritud kaubamärkide õiguse omandamise tingimused peaksid põhimõtteliselt olema allutatud
samadele tingimustele kõikides liikmesriikides.
31     Sellise teenuse olemuse ja sisu määratlemine, mida võidakse registreeritud kaubamärgiga kaitsta, ei allu mitte registreerimismenetlust
käsitlevatele sätetele, vaid kaubamärgiga antavate õiguste omandamise materiaalsetele tingimustele.
32     Juhul kui mõiste „teenused” määratlemine oleks liikmesriikide pädevuses, oleks selle tulemus teenustega seotud kaubamärkide
registreerimise erinevad tingimused iga asjaomase siseriikliku seaduse puhul ei oleks võimalik saavutada eesmärki, et kaubamärgi
õiguse omandamise „tingimused oleksid […] identsed” kõikides liikmesriikides.
33     Järelikult tuleb Euroopa Kohtul ühenduse õiguskorras anda ühtne tõlgendus mõistele „teenused” direktiivi tähenduses (vt analoogia
põhjal 20. novembri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑414/99 – C‑416/99: Zino Davidoff ja Levi Strauss, EKL 2001,
lk I‑8691, punktid 42 ja 43).
34     Sellega seoses tuleb märkida, et jaekaubanduse eesmärk on kaupade müümine tarbijatele. Selline kaubandus seisneb lisaks õiguslikule
müügitehingule kõikides ettevõtja tegevustes, mille eesmärk on aidata kaasa sellise tehingu sõlmimisele. Nimetatud tegevus
seisneb eelkõige müügiks pakutava kaubavaliku väljavalimises ja erinevate teenuste pakkumises, mille eesmärk on suunata tarbijat
tehingu sõlmimisele pigem kõnealuse jaemüüjaga kui konkurendiga.
35     Direktiivist ega ühenduse õiguse üldpõhimõtetest ei tulene ühtegi mõjuvat põhjust, mis välistaks selliste teenuste liigitamise
mõiste „teenused” alla direktiivi tähenduses või jaemüüja õiguse omandada tema kaubamärgi registreerimise kaudu kaubamärgi
kui tema poolt osutatavate teenuste päritolu tähise kaitset.
36     Seda kaalutlust illustreerib Nizza kokkuleppe klassi 35 selgitav märkus, mille kohaselt kuulub sellesse klassi „erinevate
kaupade komplekteerimine ühisesitluseks teiste huvides […], mis võimaldab klientidel mugavalt kaupu vaadelda ja osta” („the
bringing together, for the benefit of others, of a variety of goods […] enabling customers to conveniently view and purchase
those goods” märkus ingliskeelses versioonis).
37     Seoses nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrusega (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994; L11, lk 1; ELT eriväljaanne
17/01, lk 146) tuleb märkida, et nüüd nõustub ühtlustamisamet sellega, et jaekaubandusega tegelevate ettevõtjate poolt osutatavate
teenuste jaoks on võimalik registreerida ühenduse kaubamärke ning et need teenused liigitatakse Nizza klassifikatsiooni klassi
35 (vt ühtlustamisameti presidendi 12. märtsi 2001. aasta teadaanne nr 3/01 ühenduse kaubamärkide registreerimise kohta jaemüügiteenuste
jaoks).
38     Tuleb märkida, et kõik huvitatud isikud, kes on Euroopa Kohtule esitanud kirjalikud märkused, nõustuvad esiteks asjaoluga,
et vähemalt teatud jaekaubanduses osutatavate teenuste puhul on tegemist teenustega direktiivi tähenduses, ning teiseks, et
vastavalt Euroopa Kohtu käsutuses olevale teabele julgustab selline analüüs tegevust, mida liikmesriikides laialdaselt järgitakse.
39     Seetõttu tuleb järeldada, et mõiste „teenused” direktiivi tähenduses hõlmab ka jaekaubanduses osutatavaid teenuseid.
40     Esile kerkib küsimus, kas jaekaubanduse konkreetse juhtumi korral on vaja täpsemini määratleda mõistet „teenused” direktiivi
tähenduses.
41     Sellega seoses tõdeti Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes, et need teenused, mida saab jaekaubandusteenusena kaitsta,
peaksid olema kindlaks määratud, et eristada neid teenustest, mille jaoks seetõttu, et need on kaupade müümisega tihedalt
seotud, ei ole kaubamärgi registreerimine võimalik. Lisaks rõhutati seda, et kaubamärgi registreerimise taotluses peavad olema
täpselt määratletud teenus(ed), millega seoses taotleja kaitset taotleb.
42     Samas kinnitati, et sellised täpsustused on vajalikud eelkõige selleks, et kindlustada kaubamärgi põhilist ülesannet, nimelt
kaitsta kaubamärgiga tähistatud kaupade või teenuste päritolu identiteeti ning vältida jaekaubandusteenustega seotud kaubamärkide
liiga laiaulatuslikku ja ebamäärast kaitset.
43     Tõstatatud küsimuste keerukust illustreerivad hästi nii kirjalikke märkusi esitanud huvitatud isikute erinevad vastused kui
ka Euroopa Kohtu käsutuses olev teave liikmesriikide praeguse praktika kohta.
44     Allpool nimetatud põhjustest tulenevalt ei saa tugineda mõistele „jaekaubandusteenused” direktiivi tähenduses, mis on palju
kitsam sellest, mis sisaldub käeoleva otsuse punktis 34 sisalduvas kirjelduses.
45     Ennekõike tuleb mainida, et mitmesuguste teenuseliikide eristamine, mida osutatakse seoses kaupade müümisega ja mis nõuavad
mõiste „jaekaubandusteenused” palju kitsamat piiritlemist, võib osutuda kunstlikuks, kui arvestada tegeliku olukorraga olulises
majandussektoris, mida jaekaubandus esindab. Sellega kaasneksid paratamatult raskused nii seoses järgitavatele kriteeriumidele
üldise määratluse andmisega kui ka nende kriteeriumide rakendamisega praktikas.
46     Tuleb nõustuda sellega, et mõiste „jaekaubandusteenused” palju kitsam määratlemine vähendaks kaubamärgi omanikule võimaldatud
kaitset ning selle tulemusena väheneks nende juhtude arv, kus kerkiksid esile küsimused direktiivi artikli 4 lõike 1 ja artikli 5
lõike 1 kohaldamise kohta.
47     Sellisest kaalutlusest siiski ei piisa kitsa tõlgenduse õigustamiseks.
48     Miski ei viita sellele, et võimalikke probleeme, mis kaasnevad kaubamärgi registreerimisega jaekaubandusteenuste jaoks, ei
oleks võimalik lahendada, tuginedes nendele kahele direktiivi sättele, nii nagu Euroopa Kohus on neid tõlgendanud. Siinkohal
tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb segiajamise tõenäosust hinnata igakülgselt, arvestades kõiki
asjakohaseid tegureid (vt 11. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑251/95: SABEL, EKL 1997, lk I‑6191, punkt 22, ja 29. septembri
1998. aasta otsus kohtuasjas C‑39/97: Canon, EKL 1998, lk I‑5507, punkt 16). Igakülgse hindamise raames on vajaduse korral
võimalik arvesse võtta mõiste „jaekaubandusteenused” konkreetseid tunnuseid, mis seonduvad selle laia kohaldamisalaga, arvestades
nõuetekohaselt kõikide huvitatud isikute õigustatud huve.
49     Antud asjaoludel ei ole vaja kaubamärgi registreerimisel jaekaubanduses osutatud teenuste jaoks konkreetselt määratleda teenust
või teenuseid, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse. Selliste teenuste määratlemisel piisab üldsõnalisest kirjeldusest,
nagu „erinevate kaupade komplekteerimine ühisesitluseks, mis võimaldab klientidel mugavalt kaupu vaadelda ja osta”.
50     Siiski tuleb nõuda, et taotleja täpsustaks kaubad või kaupade liigid, mis on nende teenustega seotud, kasutades selleks näiteks
selliseid selgitusi nagu need, mis sisalduvad põhikohtuasjas esitatud registreerimise taotluses (vt käesoleva kohtuotsuse
punkt 11).
51     Sellised täpsustused teevad direktiivi artikli 4 lõike 1 ja artikli 5 lõike 1 kohaldamise lihtsamaks ilma kaubamärgile antud
kaitset oluliselt piiramata. Samuti lihtsustavad need direktiivi artikli 12 lõike 1 kohaldamist, mille kohaselt „[k]aubamärgi
võib tühistada, kui seda ei ole liikmesriigis viie järjestikuse aasta jooksul kasutatud […] teenuste puhul, mille jaoks see
registreeriti ja kasutamatajätmisel ei ole mõistlikke põhjendusi”.
52     Seetõttu tuleb kahele esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivis, eelkõige selle artiklis 2, sisalduv mõiste „teenused”
hõlmab kaupade jaemüügi raames osutatavaid teenuseid.
Kaubamärgi registreerimise korral selliste teenuste jaoks ei ole vaja konkreetselt määratleda asjaomaseid teenuseid (asjaomast
teenust). Täpsustused on vajalikud nende kaupade või kaubaliikide osas, millega need teenused on seotud.

Kolmas küsimus
53     Kolmanda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas mõistet „sarnasus”, millele on viidatud direktiivi
artikli 4 lõike 1 punktis b ja artikli 5 lõike 1 punktis b ning mis mõningatel juhtudel tingib segiajamise tõenäosuse nende
sätete tähenduses, tuleb tõlgendada, lähtudes konkreetsetest piiravatest kriteeriumidest teenustega seotud kaubamärkide puhul,
millega on kaitstud kaupade jaemüügi raames osutatavad teenused.
54     Nagu eelotsusetaotlusest selgub, jäeti põhikohtuasjas kaubamärgi Praktiker jaekaubandusteenuste jaoks registreerimise taotlus
rahuldamata põhjusel, et taotletav mõiste „jaekaubandus” ei tähistanud teenuseid, mille jaoks saab kaubamärki registreerida.
55     Eelotsusetaotlus ei sisalda mingisugust märget selle kohta, et eelotsustaotluse esitanud kohus oleks pidanud vajalikuks võtta
vastu otsus direktiivi artikli 4 lõike 1 punktis b ja artikli 5 lõikes 1 punktis b sisalduva mõiste „sarnasus” kohta seoses
segiajamise tõenäosusega nimetatud sätete tähenduses.
56     Nimetatud sätted, mis olid asjakohased kahele esimesele küsimusele vastamisel, ei ole asjakohased kolmandale küsimusele vastamisel.
57     Euroopa Kohtu pädevusse ei kuulu vastamine eelotsuse küsimustele sellistel juhtudel, kui taotletud ühenduse õiguse tõlgendamine
ei ole seotud põhikohtuasja tegelike asjaoludega või esemega või kui tegemist on oletusliku probleemiga või kui kohtule ei
ole esitatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mis on vajalikud selleks, et vastata tõhusalt küsimustele, mida talle on
esitatud (vt eelkõige 16. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑421/01: Traunfellner EKL 2003, lk I‑11941, punkt 37).
58     Antud asjaolusid arvesse võttes tuleb järeldada, et kolmas eelotsuse küsimus on põhikohtuasja seisukohalt oletuslik, mistõttu
tuleb see tunnistada vastuvõetamatuks.

Kohtukulud
59     Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kohtukulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiivis 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta,
eelkõige selle artiklis 2, sisalduv mõiste „teenused” hõlmab kaupade jaemüügi raames osutatavaid teenuseid.
2.
Kaubamärgi registreerimise korral selliste teenuste jaoks ei ole vaja konkreetselt määratleda asjaomaseid teenuseid (asjaomast
teenust). Täpsustused on vajalikud nende kaupade või kaubaliikide osas, millega need teenused on seotud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.