CELEX: 62007TJ0236
EMOGA
Garanciarészleg
Végső elszámolás
2006-os pénzügyi év
Az 1290/2005/EK rendelet 32. cikke (5) bekezdése első albekezdése alkalmazhatóságának időpontja
A Coreper-ülés jegyzőkönyvéhez csatolt egyoldalú bizottsági nyilatkozat kötelező ereje

Jogi háttér

Az 595/91/EGK rendelet
A közös agrárpolitika finanszírozása keretében történt szabálytalanságokról és tévesen kifizetett összegek behajtásáról, továbbá
egy információs rendszer e téren történő létrehozásáról, valamint a 283/72/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló,
1991. március 4‑i 595/91/EGK tanácsi rendelet (HL L 67., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 11. kötet, 171. o.)
3. cikkében előírja:
„(1)      Az egyes negyedévek végét követő két hónap folyamán a tagállamok közlik a Bizottsággal azoknak a szabálytalanságoknak a jegyzékét,
amelyek az elsődleges közigazgatási vagy bírói ténymegállapítások [helyesen: amelyek elsődleges közigazgatási vagy bírósági
ténymegállapítás] tárgyát képezték.
E célból a lehető legrészletesebb tájékoztatást adják a következőkről:
–        a megsértett rendelkezés,
–        a kiadás jellege és összege; olyan esetben, amikor semmilyen kifizetésre nem került sor, azon összegek, amelyeket jogtalanul
fizettek volna ki, amennyiben a szabálytalanságot nem tárják fel, kivéve ha a gazdasági szereplő olyan hibát vagy mulasztást
követett el, amelyet a kifizetés teljesítése előtt feltártak, és amelyet nem követett közigazgatási vagy bírói [helyesen:
bírósági] szankció,
–        a piac közös szervezése és az érintett termék vagy termékek, illetve az érintett intézkedés,
–        a szabálytalanság elkövetésének időtartama vagy időpontja,
–        a szabálytalanság elkövetésének módja,
–        a szabálytalanság feltárásának módja,
–        a szabálytalanságot megállapító nemzeti hatóságok, illetve szervek,
–        a pénzügyi következmények, valamint a behajtás lehetőségei,
–        a szabálytalanság gyanúját megalapozó első információ időpontja és forrása,
–        a szabálytalanság feltárásának időpontja,
–        adott esetben az érintett tagállamok és harmadik országok,
–        az ügyben érintett természetes és jogi személyek személyazonossága, kivéve ha a szóban forgó szabálytalanság jellegéből adódóan
a szabálytalanságok elleni küzdelemben ez nem érdemi információ.
(2)      Amennyiben ezen adatok egy része és különösen a szabálytalanság elkövetésének és a feltárásának a módjára vonatkozó információk
nem állnak rendelkezésre, a tagállamok lehetőség szerint a szabálytalanságok későbbi negyedéves jegyzékeinek a Bizottság részére
történő megküldésekor adják meg a hiányzó információkat.
(3)      Ha nemzeti rendelkezések a nyomozás titkosságát írják elő, az említett információk közléséhez az illetékes bíróság engedélyére
van szükség.”
Ugyanezen rendelet 5. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „[a]z egyes negyedévek végét követő két hónap folyamán a tagállamok
tájékoztatják a Bizottságot a 3. cikk alapján bejelentett szabálytalanságok nyomán indított eljárásokról és az ilyen eljárásokból
következő fontos változásokról […]”. Ugyanezen cikk (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[h]a egy tagállam úgy ítéli meg,
hogy egy összeget nem lehet, vagy várhatóan nem lehet teljes egészében behajtani, különleges értesítésben tájékoztatja a Bizottságot
a be nem hajtott összegről, és arról, hogy milyen okból kellene az összeget megítélése szerint a Közösségnek vagy a tagállamnak
vállalnia”, és „[e]nnek a tájékoztatásnak kellőképpen részletesnek kell lennie ahhoz, hogy a Bizottság a 729/70/EGK rendelet
8. cikke (2) bekezdésének megfelelően határozni tudjon arról, hogy ki viselje a pénzügyi következményeket”, továbbá „[a] Bizottság
ezt a határozatát az előbb említett rendelet 5. cikkében megállapított eljárás szerint hozza meg.”

Az 1287/95/EK rendelet
A közös agrárpolitika finanszírozásáról szóló 729/70/EGK rendelet módosításáról szóló, 1995. május 22‑i 1287/95/EK tanácsi
rendelet (HL L 125., 1. o.) 1. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az 5. cikk helyébe a következő rendelkezés lép:
»5. cikk
[…]
(2)      […]
c)      […] Nem utasítható el azoknak a kiadásoknak a finanszírozása, amelyek több mint huszonnégy hónappal azelőtt merültek fel,
hogy a Bizottság e vizsgálatok eredményét írásban közölte az érintett tagállammal. E rendelkezés azonban nem vonatkozik a
következő pénzügyi következményekre:
–        amelyeket 8. cikk (2) bekezdésében említett szabálytalanságok idéztek elő,
–        […]«”

Az 1258/1999/EGK rendelet
Az utolsó alkalommal az 1287/95 rendelettel módosított, a közös agrárpolitika finanszírozásáról szóló, 1970. április 21‑i
729/70/EGK tanácsi rendelet (HL L 94., 13. o.) megállapította a közös agrárpolitika finanszírozására vonatkozó általános szabályokat.
A közös agrárpolitika finanszírozásáról szóló, 1999. május 17‑i 1258/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 103. o.; magyar
nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 414. o.) lépett a 729/70 rendelet helyébe, és ez a rendelet alkalmazandó a 2000.
január 1‑je után felmerült kiadásokra.
A 729/70 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének b) pontja és 3. cikkének (1) bekezdése, valamint az 1258/1999 rendelet 1. cikke
(2) bekezdésének b) pontja és 2. cikkének (2) bekezdése értelmében az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA)
Garanciarészlege a mezőgazdasági piacok közös szervezése keretében finanszírozza az e piacok stabilizálását célzó intervenciót,
amelyre a közösségi szabályoknak megfelelően vállalnak kötelezettséget.
Az 1258/1999 rendelet 7. cikkének (4) bekezdése ekképp rendelkezik:
„A Bizottság a kiadásoknak a 2. és a 3. cikkben említett közösségi finanszírozásból történő kizárásáról dönt, ha úgy találja,
hogy a kiadásra nem a közösségi szabályoknak megfelelően került sor.
Mielőtt a finanszírozás elutasítására vonatkozó határozat megszületik, a Bizottság vizsgálatának eredményét és az érintett
tagállam válaszát írásban közlik, ami után a két fél arra törekszik, hogy megállapodásra jusson a megteendő intézkedéseket
illetően.
Ha nem jutnak megállapodásra, a tagállam négy hónapon belül eljárás indítását kérheti az álláspontok egyeztetése érdekében,
amelynek eredményét egy, a Bizottságnak megküldött és a Bizottság által a finanszírozást elutasító [helyesen: esetlegesen
elutasító] határozat meghozatala előtt elbírált jelentésbe kell foglalni.
A Bizottság a kizárásra kerülő összegeket különösen abból a szempontból vizsgálja meg, hogy mekkora a feltárt meg nem felelés
jelentősége. Figyelembe veszi továbbá a jogsértés jellegét és súlyát, valamint a Közösség által elszenvedett pénzügyi veszteséget.
A finanszírozás elutasítása nem vonatkozhat a következőkre:
a)      a 2. cikkben említett kiadások, amelyek több mint 24 hónappal azelőtt merültek fel, hogy a Bizottság az említett vizsgálatok
eredményét írásban közölte az érintett tagállammal;
b)      a 3. cikkben említett olyan intézkedésre vagy tevékenységre vonatkozó kiadások, amelyre vonatkozóan az utolsó kifizetést több
mint 24 hónappal azelőtt teljesítették, hogy a Bizottság az említett vizsgálatok eredményét írásban közölte az érintett tagállammal.
Az ötödik albekezdés azonban nem vonatkozik a következő pénzügyi következményekre:
a)      amelyeket a 8. cikk (2) bekezdésében említett szabálytalanság idézett elő;
b)      amelyek olyan nemzeti támogatáshoz vagy jogsértéshez kapcsolódnak, amely tekintetében [az EK 88. cikkben] és [az EK 226. cikkben]
említett eljárást indítottak.”
Az 1258/1999 rendelet 8. cikkének (2) bekezdése a következőket írja elő:
„Teljes behajtás hiányában a szabálytalanság, illetve gondatlanság pénzügyi következményeit a Közösség viseli, a tagállamok
közigazgatási vagy más szerveinek tulajdonítható szabálytalanság, illetve gondatlanság következményeinek a kivételével.
A behajtott összegeket az akkreditált kifizető ügynökség részére kell folyósítani, amely levonja azt az Alap által finanszírozott
kiadásokból. A behajtott vagy késedelmesen fizetett összegek utáni kamatot az Alapba kell befizetni.”

Az 1290/2005/EGK rendelet
A közös agrárpolitika finanszírozásáról szóló, 2005. június 21‑i 1290/2005/EK tanácsi rendelet (HL L 209, 1. o.) 32. cikkének
(3) bekezdése értelmében „[a]z éves számlák 8. cikk (1) bekezdése c) pontja iii. alpontjában meghatározott bemutatása alkalmával
a tagállamok a Bizottságnak átadnak egy összesítő bevallást a szabálytalanságok nyomán kezdeményezett behajtási eljárásokról,
a még be nem hajtott pénzösszegek közigazgatási és/vagy jogi [helyesen: bírósági] eljárás szerinti tételes kimutatásával,
valamint a szabálytalanság közigazgatási vagy jogi szempontból [helyesen: bírósági úton] történő első ténymegállapítás éve
szerinti felbontásban.” E rendelkezés pontosítja továbbá, hogy „[a] tagállamok a Bizottság rendelkezésére bocsátják az egyéni
behajtási eljárásokról, továbbá a még be nem hajtott egyéni összegekről készített részletes kimutatást.”
Az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Abban az esetben, ha a behajtásra a közigazgatási vagy jogi szempontból [helyesen: bírósági úton] történő első ténymegállapítás
időpontját követő négy éven belül nem kerül sor, illetve nyolc éven belül, ha a behajtás nemzeti igazságszolgáltatási szervek
előtti eljárás tárgyát képezi, a behajtás elmaradásából származó pénzügyi következmények 50%‑át az érintett tagállam viseli,
a fennmaradó 50%‑át pedig a közösségi költségvetésből kell finanszírozni.
Az érintett tagállam a (3) bekezdés első albekezdésében említett összesítő bevallásban elkülönítve tünteti föl azokat a pénzösszegeket,
amelyek behajtására az ennek a bekezdésnek az első albekezdésében meghatározott határidőn belül nem került sor.
A behajtás elmaradása következtében felmerülő pénzügyi teher megosztása, összhangban az első albekezdéssel, az érintett tagállam
azon kötelezettségének sérelme nélkül történik, amely szerint a behajtási eljárást le kell folytatnia, alkalmazva ezen rendelet
9. cikke (1) bekezdését. Az így behajtott összegek 50%‑át az EMGA‑ra [Európai Mezőgazdasági Garanciaalap] jóvá kell írni,
az e cikk (2) bekezdésében meghatározott levonás alkalmazását követően.
Abban az esetben, amikor a behajtási eljárás keretében a szabálytalanság hiánya véglegesnek tekinthető közigazgatási vagy
jogi [helyesen: bírósági] eljárással bizonyítást nyer, úgy az érintett tagállam az általa az első albekezdés értelmében viselt
pénzügyi terhet kiadásként bejelenti az EMGA‑nak.
Ha azonban az érintett tagállamon kívül álló okok következtében a behajtásra nem kerülhetett sor az első albekezdésben megjelölt
határidőkön belül, és amennyiben a behajtandó összeg meghaladja az 1 millió [eurót], a Bizottság, a tagállam kérésére, a határidőket
az eredeti időkeret legfeljebb 50%‑ával meghosszabbíthatja.”
Az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (6) bekezdése értelmében „[m]egfelelően indokolt esetekben a tagállamok határozhatnak úgy,
hogy a behajtási eljárást nem hajtják végre.” E rendelkezés pontosítja, hogy ezt a határozatot csak az alábbi esetekben hozhatják
meg:
„a)      amikor a behajtási eljárás során felmerült költségek, valamint az arra még előirányzott költségek összessége meghaladja a
behajtandó pénzösszeget;
b)      amikor a behajtásra nincs lehetőség, mert az adós vagy a szabálytalanságért jogszabályi felelősséggel tartozó személyek fizetésképtelenségét
az érintett tagállam nemzeti jogával összhangban megállapították és elfogadták.”
Ugyanezen rendelkezés kimondja, hogy „[a]z érintett tagállam a (3) bekezdés első albekezdésében említett összesítő bevallásban
elkülönítve tünteti fel azokat a pénzösszegeket, amelyek esetében arról döntöttek, hogy behajtásukra nem kerül sor, továbbá
feltünteti döntésének igazolását.”
Az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (8) bekezdése értelmében „[a] 31. cikk (3) bekezdésében meghatározott eljárást követően
a Bizottság a következő esetekben dönthet arról, hogy a közösségi költségvetésre terhelt összegeket kizárja a közösségi költségvetésből:
a)      e cikk (5) és (6) bekezdésének megfelelően, amennyiben a Bizottság megállapítja, hogy a szabálytalanságok vagy a behajtás
elmulasztása a tagállam közigazgatásának vagy egy hivatalának vagy szervének tulajdonítható szabálytalanság vagy gondatlanság
következménye;
b)      e cikk (6) bekezdésének megfelelően, amennyiben a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a tagállam által benyújtott igazolás nem elegendő
a behajtási eljárás felfüggesztéséről született határozat indoklásához.”
E rendelet 46. cikke előírja:
„[…] Az 595/91[…] rendelet a következők szerint módosul:
a)      az 5. cikk (2) bekezdését el kell hagyni;
b)      a 7. cikk (1) bekezdését el kell hagyni.”
A fent említett rendelet 47. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „[a] 25. rendelet, a 723/97[…] rendelet és az 1258/1999[…]
rendelet hatályát veszti.”
Az ugyanezen rendelet hatálybalépésére vonatkozó 49. cikk első, második és harmadik bekezdése végezetül pontosítja:
„[…] Ez a rendelet az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
való kihirdetését követő hetedik napon [2005. augusztus 18‑án] lép hatályba.
Ezt a rendeletet 2007. január 1‑jétől kell alkalmazni, kivéve a 8. cikk (4) bekezdését [helyesen: a 18. cikk (4) bekezdését],
amely a hatálybalépéstől kezdve alkalmazandó, a 47. cikk sérelme nélkül.
Ugyanakkor az alábbi rendelkezéseket 2006. október 16‑tól kezdődően kell alkalmazni:
–        […]
–        a 31. cikk [helyesen: a 32. cikket] az 595/91[…] rendelet 3. cikkének megfelelően közölt esetekben, valamint akkor, amikor
a behajtási eljárás 2006. október 16‑ig nem fejeződött még be,
[…]”

A jogvita előzményei
2007. február 12‑én a Németországi Szövetségi Köztársaság az 1290/2005 rendelet 32. cikke (3) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően
összesítő bevallást adott át a Bizottságnak a szabálytalanságok nyomán kezdeményezett behajtási eljárásokról, csatolva hozzá
az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek hatálya alá tartozó eseteket. 2007. március 30‑án a Bizottság átadott
a Németországi Szövetségi Köztársaságnak egy, a 2006‑os pénzügyi év végső elszámolásáról szóló határozatra vonatkozó dokumentumot,
amelyben részletezte a számításainak elvégzésére alkalmazott módszert, és csatolta hozzá a behajtandó összegeket kifizető
ügynökségenként feltüntető táblázatot. A Bizottság ezáltal mindazokra a szabálytalanságokra előírta az 1290/2005 rendelet
32. cikke (5) bekezdése rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek az 595/91 rendelet 3. cikke rendelkezéseinek megfelelően elsődleges
közigazgatási vagy bírósági ténymegállapítás tárgyát képezték. Így a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az alábbi két
típusú szabálytalansággal kapcsolatos összegek 50%‑át kell viselnie:
–        a több mint négy évvel (nemzeti igazságszolgáltatási szervek előtt benyújtott kereset esetén nyolc évvel) korábban közigazgatási
ténymegállapítás tárgyát képező szabálytalanságok, amelyek esetén a behajtás még nem történt meg;
–        közigazgatási ténymegállapítás vagy nemzeti igazságszolgáltatási szervek előtt benyújtott kereset tárgyát képező, majd az
595/91 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése szerinti négy, illetve nyolc évet meghaladó határidőt követően különleges értesítés
keretében közölt szabálytalanságok, amelyek esetében a Bizottság az 1258/1999 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének rendelkezései
alapján még nem határozott arról, hogy ki viselje ezen összegeket.
2007. április 16‑án a Németországi Szövetségi Köztársaság kérdést intézett a Bizottsághoz a 2007. március 30‑án közölt összeg
számítási módjára vonatkozóan, pontosítva, hogy a Saar‑vidék nem érti ezt a számítást. A Bizottság 2007. április 18‑án elektronikus
levélben válaszolt a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, elmagyarázva neki a Saar‑vidék által az 1290/2005 rendelet 32. cikkének
(5) bekezdése alapján fizetendő összeg kiszámítása során követett módszert. A Németországi Szövetségi Köztársaság nem kért
további tájékoztatást a Bizottságtól. A mezőgazdasági alapok bizottságának 2007. április 20‑i 14. ülésszakán több tagállam
– köztük a Németországi Szövetségi Köztársaság – kérdésére válaszolva a Bizottság újabb felvilágosítással szolgált e számítási
módszerre vonatkozóan.
A Bizottság a tagállami kifizető ügynökségek az EMOGA Garanciarészlege által a 2006‑os pénzügyi évre vonatkozóan finanszírozott
kiadásokat érintő számláinak elszámolásáról szóló, 2007. április 27‑i 2007/327/EK határozatban (HL L 122., 51. o., a továbbiakban:
megtámadott határozat) megállapította a Németországi Szövetségi Köztársaságnak kifizetett támogatás összegének 22 008 515,16
euróval történő csökkentését.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2007. július 4‑én benyújtott keresetlevelével a Németországi Szövetségi Köztársaság előterjesztette
a jelen keresetet. Az ellenkérelmet 2007. szeptember 26‑án, a választ 2007. november 26‑án és a viszonválaszt 2008. január
14‑én nyújtották be.
A Németországi Szövetségi Köztársaság az kéri, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot, amennyiben az 1 750 616,27 euró összeget terhel rá;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak, amennyiben a szóban forgó összeg meghaladja az 1 602 814,31 eurót;
–        utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant;
–        a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.

Indokolás

Az elfogadhatóságról
A felek érvei
Ellenkérelmében a Bizottság kifejtette, hogy a kereset elfogadhatatlan, amennyiben 1 602 814,31 euró feletti összegre vonatkozik,
amely annak az összegnek felel meg, amelyre ténylegesen alkalmazta az 1290/2005 rendelet 32. cikke (5) bekezdésének rendelkezéseit.
A Németországi Szövetségi Köztársaság ugyanis egyrészt tévedett az általa vitatottnak tartott 34 behajtási esetnek megfelelő
3 347 636,98 euró kiindulási összeg felének kiszámítása során, amely 1 673 818,49 euró, nem pedig 1 750 616,27 euró, és másfelől
71 004,18 euró összeg erejéig tévesen tüntetett fel hat olyan behajtási esetet, amelyek nincsenek kapcsolatban az 1290/2005
rendelet 32. cikkének (5) bekezdésével.
Válaszában a Németországi Szövetségi Köztársaság kijelentette, hogy fenntartja a kérelmeit. Mindazonáltal bizonyos számítási
hibák kijavítása céljából, és az írásbeli szakasz során felfedett tények alapján részben módosítani kívánta azon megtámadott
határozat rendelkezéseinek tartalmát, amelynek a megsemmisítését kérte. Elsőként elismerte, hogy tévesen számította ki az
általa vitatottnak tartott 34 behajtási esetnek megfelelő 3 347 636,98 euró kiindulási összeg felét. Másodsorban megállapította,
hogy tévesen tüntetett fel hat olyan esetet, amelyet teljes mértékben a közösségi költségvetés viselt 71 004,18 euró összegben.
Végül harmadsorban megjegyezte, hogy tévesen hagyott ki három, 50%‑ban rá terhelt esetet 862 413,65 euró összegben. Ily módon
pontosította, hogy kompenzációt kíván végezni azon esetek között, amelyeket tévesen foglalt a keresetébe, és azok egy része
között, amelyeket kihagyott belőle.
Annak magyarázata céljából, hogy miért módosította azon megtámadott határozat rendelkezéseit, amelynek a megsemmisítését kérte,
a Németországi Szövetségi Köztársaság kifejtette, hogy keresetének benyújtása időpontjában nem volt lehetősége az 595/91 rendelet
5. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek hatálya alá tartozó azon esetek meghatározására, amelyeket a megtámadott határozat
figyelembe vett, mivel a Bizottság soha nem adta át neki ezen esetek jegyzékét, és csupán a Bizottság ellenkérelme tette lehetővé
számára, hogy kijavítsa ezeket a tárgyi tévedéseket. Azt is megjegyezte, hogy a keresetének benyújtása előtt sikertelenül
fordult a Bizottsághoz az e rendelkezések hatálya alá tartozó esetek jegyzékének megszerzése céljából.
A tárgyaláson a Németországi Szövetségi Köztársaság megerősítette, hogy elállt a kereseti kérelmében említett azon hat esettel
kapcsolatos megsemmisítés iránti kérelmétől, amelyet 71 004,18 euró összeg erejéig teljes mértékben a közösségi költségvetés
viselt. A Törvényszék ezt a tárgyalási jegyzőkönyvbe foglalta.
Megjegyezte továbbá, hogy nem tekinti úgy, hogy módosította volna a kereseti kérelmét, hanem a három új szabálytalanság megsemmisítés
iránti kérelmébe való foglalását új jogalapnak kell minősíteni, amelyre joga van hivatkozni a válaszában. A Bizottság elutasította
ezt az érvet.
A Törvényszék álláspontja
A Törvényszék hatáskörébe tartozik, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság válaszában szereplő kereseti kérelmek elfogadhatóságáról
határozzon, nevezetesen a megtámadott határozat részleges megsemmisítéséről, amennyiben az meghaladja az 1 602 814,31 euró
összeget, és amennyiben az három olyan szabálytalanságra vonatkozik, amelyeket 50%‑os mértékben ő viselt, és amelyeket kihagyott
a keresetéből.
A Törvényszék eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának d) pontja értelmében a felperesnek keresetlevelében meg kell jelölnie
a kérelmeit. Így kizárólag a keresetlevélben szereplő kereseti kérelmek vehetők figyelembe (a Bíróság 83/63. sz., Krawczynski
kontra Bizottság ügyben 1965. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1965., 773. o.] 2. pontja), és a kereset megalapozottságát
kizárólag a keresetlevélben foglalt kereseti kérelmek tekintetében kell vizsgálni (a Bíróság 232/78. sz., Bizottság kontra
Franciaország ügyben 1979. szeptember 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 2729. o.] 3. pontja).
Az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a azzal a feltétellel teszi lehetővé új jogalap felhozatalát, ha az olyan jogi vagy
ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel. Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ez a feltétel mindenekelőtt
a kereseti kérelem bármely módosítását szabályozza, és hogy az írásbeli szakaszban felmerült jogi vagy ténybeli helyzetek
hiányában kizárólag a keresetlevélben szereplő kérelmek vehetők figyelembe (a fenti 27. pontban hivatkozott Krawczynski kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 2. pontja).
A jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy keresetének benyújtásakor nem volt lehetősége a megtámadott
határozatban figyelembe vett esetek meghatározására, mivel a Bizottság soha nem adta át neki az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdése
rendelkezéseinek hatálya alá tartozó esetek jegyzékét, és csupán a Bizottság ellenkérelme tette lehetővé számára, hogy kijavítsa
ezeket a tárgyi tévedéseket.
Elsőként ki kell azonban emelni, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság teljes mértékben tisztában volt a Bizottság által
az 1290/2005 rendelet 32. cikke (5) bekezdése rendelkezéseinek alkalmazása során alkalmazott számítási módszerrel, a Bizottság
ugyanis háromszor is elmagyarázta neki, amint a fenti 15‑16. pont megállapítja. A Bizottság ugyanis 2007. március 30‑án – vagyis
a megtámadott határozat elfogadása előtt – átadott e tagállamnak egy, a 2006‑os pénzügyi év végleges elszámolásáról szóló
határozattal kapcsolatos dokumentumot, amelynek 3. melléklete részletesen ismertette ezt a módszert. Ezen túlmenően a Bizottság
2007. április 18‑án válaszolt a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, újra elmagyarázva neki ezt a számítási módszert, és
a Saar‑vidék esetére alkalmazva. Ezen túlmenően a mezőgazdasági alapok bizottságának 2007. április 20‑i 14. ülésén több tagállam
– köztük a Németországi Szövetségi Köztársaság – kérdésére válaszolva a Bizottság újabb felvilágosításokkal szolgált e számítási
módszerre vonatkozóan. Végül – amint a Bizottság hangsúlyozza – az ellenkérelme semmilyen konkrét adatot nem tartalmazott
az alkalmazott számítási módszerre vonatkozóan.
Másodsorban a Bizottság – amint azt maga is kiemelte – azon adatok alapján végezte számításait, amelyeket a tagállamok az
1290/2005/EK tanácsi rendeletnek a kifizető ügynökségek és más testületek akkreditációja és az EMGA és az EMVA számláinak
elszámolása tekintetében történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2006. június 21‑i 885/2006/EK
bizottsági rendelet (HL L 171., 90. o.; helyesbítés: HL L 52., 2009.2.25., 17. o.) 6. cikke f) pontjának rendelkezései, valamint
III. mellékletének 1., 2. és 5. táblázata és alapján kötelesek neki átadni.
A Németországi Szövetségi Köztársaság, amely tehát rendelkezett a módszertannal és a releváns adatokkal, főszabály szerint
már a kereset benyújtásakor képes volt arra, hogy maga is meghatározza az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek
hatálya alá tartozó azon eseteket, amelyeket a Bizottság a megtámadott határozatban figyelembe vett. Mindenesetre nem állította,
hogy kereseti kérelmének módosítása az írásbeli szakasz során felmerült jogi vagy ténybeli helyzeteknek tudható be. Ezért
a megsemmisítés iránti kereseti kérelme elfogadhatatlan, amennyiben 1 602 814,31 euró feletti összegre vonatkozik.
Pontosítani kell végezetül, hogy habár a tárgyaláson a Németországi Szövetségi Köztársaság úgy ítélte meg, hogy nem módosította
a kereseti kérelmét, hanem új jogalapnak kell minősíteni a három új szabálytalanság megsemmisítés iránti kérelembe való foglalását,
ez az állítás semmiképpen sincs hatással az elfogadhatóságra, mivel – amint azt a Bizottság a tárgyaláson kiemelte – az eljárási
szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja és 48. cikkének 2. §‑a értelmében a felperes köteles keresetlevelében a felhozott
jogalapokat röviden ismertetni, és hogy az új jogalap előterjesztése ahhoz a feltételhez van kötve, hogy az olyan jogi vagy
ténybeli helyzetből származzon, amely az eljárás során merült fel.

Az ügy érdeméről
Kérelmének alátámasztására a Németországi Szövetségi Köztársaság két jogalapra hivatkozik. Elsőként azt állítja, hogy a Bizottság
tévesen alkalmazta az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (5) bekezdését, másodsorban úgy ítéli meg, hogy a Bizottság figyelmen
kívül hagyta az 1995. május 4‑i egyoldalú nyilatkozatát.
Az első, az 1290/2005 rendelet 32. cikke (5) bekezdésének téves alkalmazására alapított jogalapról
–       A felek érvei
A Németországi Szövetségi Köztársaság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor már 2006. október
16‑án az 1290/2005 rendelet 32. cikke (5) bekezdésének rendelkezéseiben előírt azon szabályt alkalmazta, hogy a tagállamra
terheli azoknak az összegeknek 50%‑át, amelyeket a tagállam a közigazgatási vagy bírósági úton történő első ténymegállapítás
időpontját követő négy éven belül nem hajtott be, illetve nyolc éven belül, ha a behajtás nemzeti igazságszolgáltatási szervek
előtti eljárás tárgyát képezte. A Bizottság úgy ítéli meg ugyanis, hogy e rendelet 46. és 49. cikkének rendelkezései értelmében
az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (5) bekezdése csak az 595/91 rendelet 3. cikkében szereplő esetekre volt alkalmazható ebben
az időpontban, vagyis azokra az esetekre, amelyekkel kapcsolatban az egyes negyedévek végét követő két hónap folyamán a tagállamok
közölték a Bizottsággal azoknak a szabálytalanságoknak a jegyzékét, amelyek elsődleges közigazgatási vagy bírósági ténymegállapítás
tárgyát képezték, és amelyeket 2006. október 16‑ig nem hajtottak be teljes mértékben; és nem alkalmazható az 595/91 rendelet
5. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozó esetekre, amely cikk valamely tagállam által a Bizottságnak küldött azon különleges
értesítésre vonatkozik, amikor a tagállam úgy ítéli meg, hogy az ugyanezen rendelet 3. cikke alapján közölt szabálytalanságok
miatt az összeget nem lehet, vagy várhatóan nem lehet teljes egészében behajtani. Így véleménye szerint az 595/91 rendelet
5. cikkének (2) bekezdésében szereplő különleges értesítés tárgyát képező, folyamatban lévő behajtás eseteit 2006. december
31‑ig az ezen értesítések időpontjában alkalmazandó szabályok alapján kell kezelni, nevezetesen az 1258/1999 rendelet 8. cikke
(2) bekezdésének rendelkezései alapján, amelyek előírják, hogy behajtás hiányában teljes egészében a közösségi költségvetést
terheli a szabálytalanság, ha az érintett tagállam nem felelős.
A Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy az ettől eltérő értelmezés, amely alapján úgy kell tekinteni, hogy
minden különleges értesítés – beleértve az 595/91 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése alapján történő értesítést is – tárgyát
képező behajtás már 2006. október 16‑án az 1290/2005 rendelet 32. cikke (5) bekezdésének hatálya alá tartozik, megfosztja
hatályuktól az 1290/2005 rendelet 46. cikkének rendelkezéseit, amelyek csak 2007. január 1‑jétől írják elő az 595/91 rendelet
5. cikke (2) bekezdésének hatályon kívül helyezését, és ezáltal a jogalkotó szándékával ellentétes.
A Németországi Szövetségi Köztársaság kifejti továbbá, hogy az ítélkezési gyakorlatban a Bíróság C‑339/00. sz., Írország kontra
Bizottság ügyben 2003. október 16‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑11757. o.,) 38. pontjában kialakított elvek alapján
az 1290/2005 rendelet általa adott értelmezése nem ellentétes az e rendelet 47. cikke (1) bekezdésének az 1258/1999 rendelet
hatályon kívül helyezésére vonatkozó rendelkezéseivel.
Hangsúlyozza továbbá egyfelől az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseiben szabályozott, lezárt esetekkel
kapcsolatos helyzetek, másfelől az e jogszabály 3. cikke rendelkezéseinek hatálya alá tartozó azon esetek közötti különbségtétel
szükségességét, amelyek csupán azokra az esetekre vonatkoznak, amelyeknek a behajtása még mindig folyamatban van, és amelyekre
vonatkozóan kizárólag a Bizottság dönthet a folyósított összegek behajtásának lehetetlenségéből adódó pénzügyi következményekről.
Kifejti, hogy azok az esetek, amelyek az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének megfelelően különleges értesítés tárgyát
képezték, valójában már nem függő tételek, mivel azon tagállam javára zárták le ezeket, amely kizárta az összegük behajtásának
lehetőségét, és kizárólag a Bizottság határozhat e tényállás pénzügyi következményeiről. Ha úgy tekintjük, hogy nincs különbség
az esetek e két típusa között, minden, az 595/91 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése alapján bejelentett esetet automatikusan
a közösségi költségvetés viselne az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (5) bekezdésében előírt négy, illetve nyolc év letelte
után, ez pedig minden értelmétől megfosztaná e határidőket. Kiemeli továbbá, hogy kevés esetet jelentenek be az 595/91 rendelet
5. cikkének (2) bekezdése alapján.
A Németországi Szövetségi Köztársaság továbbá megjegyzi, hogy a jogalkotó semmilyen szerepet sem szánt az elszámolásnak az
adós fizetésképtelenségének egyedi eseteiben, mivel az 1290/2005 rendelet 32. cikke (6) bekezdésének b) pontja előírja, hogy
ezekben az esetekben a tagállamok szabadon lemondhatnak minden behajtásról, és ily módon az összeget teljes egészében a közösségi
költségvetés viseli.
Végezetül megjegyzi, hogy amikor 2007. február 12‑én az 1290/2005 rendelet 32. cikke (3) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően
összesítő bevallást adott át a Bizottságnak a szabálytalanságok nyomán kezdeményezett behajtási eljárásokról, csatolta hozzá
az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek hatálya alá tartozó eseteket, megőrizve azt az azonosítási számot,
amely a fent említett 5. cikk alapján benyújtott különleges értesítésé volt.
A Bizottság vitatja a Németországi Szövetségi Köztársaság érveit, és úgy ítéli meg, hogy nem alkalmazta tévesen az 1290/2005
rendelet 32. cikke (5) bekezdésének rendelkezéseit.
–       A Törvényszék álláspontja
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy e jogalap keretében a Németországi Szövetségi Köztársaság azt kívánja bizonyítani, hogy
a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni, amennyiben a Bizottság tévesen értelmezte az 1290/2005 rendelet 49. cikkének
második és harmadik bekezdését, amelynek értelmében a rendeletet 2007. január 1‑jétől kell alkalmazni, többek között a 32. cikk
rendelkezéseinek kivételével, amelyeket már 2006. október 16‑án alkalmazni kell „az 595/91 rendelet 3. cikkének megfelelően
közölt esetekben, valamint akkor, amikor a behajtási eljárás 2006. október 16‑ig nem fejeződött még be.” A Bizottság ugyanis
úgy ítélte meg, hogy az 1290/2005 rendelet 32. cikkét is már 2006. október 16‑án kell alkalmazni az 595/91 rendelet 3. cikkének
megfelelően közölt, majd az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően különleges értesítés tárgyát
képező esetekre, amikor a behajtási eljárás 2006. október 16‑ig még nem fejeződött be.
Emlékeztetni kell arra, hogy az 1290/2005 rendelet 15. cikke (4) bekezdésének rendelkezéseiből kitűnik, hogy a pénzügyi év
október 16‑án kezdődik, és a következő év október 15‑én ér véget, az október 1‑je és október 15. között felmerült tagállami
kiadások októberhez tartoznak, míg az október 16. és 31. között felmerült kiadások novemberhez. Az 1290/2005 rendelet 32. cikke
a tagállamok azon kötelezettségére vonatkozik, hogy a szabálytalanságot elkövető, illetve gondatlannak bizonyuló kedvezményezettektől
behajtsa a pénzösszegeket. E rendelet 32. cikkének (5) bekezdése azon különleges helyzetekre vonatkozik, amikor a tagállam
a közigazgatási vagy bírósági úton történő első ténymegállapítás időpontját követő négy éven belül nem hajtotta be az összegeket,
illetve nyolc éven belül, ha a behajtás nemzeti igazságszolgáltatási szervek előtti eljárás tárgyát képezi. Ezekben az helyzetekben
a rendelkezés kimondja, hogy „a behajtás elmaradásából származó pénzügyi következmények 50%‑át az érintett tagállam viseli,
a fennmaradó 50%‑át pedig a közösségi költségvetésből kell finanszírozni.”
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely közösségi jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit,
hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (lásd
a Bíróság C‑17/03. sz., VEMW és társai ügyben 2005. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑4983. o.] 41. pontját és
az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a Törvényszék T‑22/02. és T‑23/02. sz., Sumitomo Chemical és Sumika Fine
Chemicals kontra Bizottság ügyben 2005. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑4065. o.] 47. pontját).
Ezen elvek fényében kell megvizsgálni, hogy az 1290/2005 rendelet 49. cikke harmadik bekezdésének második francia bekezdésében
szereplő „az 595/91 rendelet 3. cikkének megfelelően közölt esetekben, valamint akkor, amikor a behajtási eljárás 2006. október
16‑ig nem fejeződött még be” kifejezést úgy kell‑e érteni, hogy csak azokra az esetekre vonatkozik, amelyeket az 595/91 rendelet
3. cikknek megfelelően közöltek, és amelyek behajtására 2006. október 16‑ig nem került sor, vagy a fent említett 3. cikknek
megfelelően közölt, majd az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően különleges értesítés tárgyát
képező azon esetekre is vonatkozik, amelyek behajtására 2006. október 16‑ig nem került sor.
Először is, „az 595/91 rendelet 3. cikkének megfelelően közölt esetekben” kifejezés egyértelmű jellegére tekintettel az 1290/2005
rendelet 49. cikke harmadik bekezdése második francia bekezdésének szó szerinti értelmezéséből levezethető e kérdésre a válasz.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy e kifejezésnek széles értelme van, mivel magában foglal minden olyan esetet, amikor
a közlésre az 595/91 rendelet 3. cikke alapján került sor. Márpedig ezek között feltétlenül szerepelnek az először a 3. cikk
alapján közölt, majd az 5. cikk (2) bekezdése alapján különleges értesítés tárgyát képező esetek.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az 1290/2005 rendelet hatálybalépése előtt a szabálytalanságokra vonatkozó eljárást éppen
az 595/91 rendelet 3. és 5. cikke határozta meg. Így a fent említett 3. cikkel összhangban a tagállamok minden negyedévben
kötelesek voltak közölni a Bizottsággal azoknak a szabálytalanságoknak a jegyzékét, amelyek elsődleges közigazgatási vagy
bírósági ténymegállapítás tárgyát képezték. Az 5. cikk (1) bekezdése kötelezte őket arra, hogy ezt követően minden negyedévben
megküldjék a Bizottságnak a 3. cikk alapján bejelentett szabálytalanságok nyomán indított eljárásokra vonatkozó tájékoztatást,
és e cikk (2) bekezdése előírta az azon összegekre vonatkozó különleges értesítés megküldését, amelyekről a tagállamok úgy
ítélték meg, hogy nem képesek behajtani. Így az 595/91 rendelet 3. cikke és 5. cikkének (2) bekezdése nem eltérő esetekre
vonatkozik, amint azt a Németországi Szövetségi Köztársaság állítja, hanem különböző szakaszokra, az 5. cikk (2) bekezdése
a 3. cikknek megfelelően korábban bejelentett és a tagállam által behajthatatlannak ítélt szabálytalanságokra irányul.
Pontosítani kell továbbá, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem hivatkozhat a Bíróság által az Írország kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletben (fenti 37. pont) kialakított elvekre, mivel a jelen jogvita nem ugyanolyan jellegzetességekkel bír,
mint amelyben a Bíróság az átmeneti rendelkezéseket nem tartalmazó 1258/1999 rendeletet értelmezte. A jelen esetben ugyanis
az 1290/2005 rendelet részletesen megjelölte a hatálybalépésére, az alkalmazására, a szükségesnek mutatkozó hatályon kívül
helyezésekre és az EMOGA‑ra vonatkozó más rendelkezésekkel kapcsolatos átmeneti intézkedésekre vonatkozó szabályokat. Többek
között előírta, hogy már 2006. október 16‑tól kezdve alkalmazni kell a 32. cikket az 595/91 rendelet 3. cikkének megfelelően
közölt esetekben, valamint akkor, amikor a behajtási eljárás 2006. október 16‑ig nem fejeződött még be.
Másodsorban a fenti 46. pontban hivatkozott értelmezés egyben megfelel a végső elszámolások új, az 1290/2005 rendelettel bevezetett
eljárási rend általános rendszerének. A korábbi rendszerben ugyanis az 1258/1999 rendelet 8. cikkének (2) bekezdése értelmében
a szabálytalanság, illetve a gondatlanság pénzügyi következményeit a Közösség viselte, a tagállamok közigazgatási vagy más
szerveinek tulajdonítható szabálytalanság, illetve gondatlanság következményeinek a kivételével. Márpedig az Európai Unió
Tanácsa az 1290/2005 rendelet elfogadásával egy olyan eljárás bevezetését tűzte ki célul, amely oly módon biztosít lehetőséget
a Bizottságnak arra, hogy védje a közösségi költségvetés érdekeit, hogy a szabálytalanság következtében elveszett és méltányos
határidőn belül vissza nem fizetett összeg egy részét az érintett tagállam számlájának terhére írja (a (25) és (26) preamulumbekezdés).
Így a rendelet 32. cikke (5) bekezdésének szövege kimondja, hogy ezentúl egyenlő részben viseli a tagállami és a közösségi
költségvetés azokat az összegeket, amelyek behajtására a közigazgatási vagy bírósági úton történő első ténymegállapítás időpontját
követő négy, illetve nyolc éven belül nem kerül sor.
Ezzel kapcsolatban pontosítani kell, hogy az 1290/2005 rendelet 49. cikke értelmében a számviteli vizsgálatra (30. és 31. cikk)
és a szabálytalanságokra (32. cikk) vonatkozó cikkeket 2006. október 16‑tól kell alkalmazni. A közösségi költségvetés pénzügyi
érdekei védelmének a jogalkotó által követett céljára tekintettel ezért nem lenne koherens annak megállapítása, hogy e cikk
az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének rendelkezései alapján különleges értesítés tárgyát képező szabálytalanságok tekintetében
hallgatólagosan különleges következmények megállapítását célozta, ugyanakkor pedig a számviteli vizsgálatra és a szabálytalanságokra
vonatkozó valamennyi rendelkezés alkalmazását előírta már 2006. október 16‑tól.
Harmadsorban, a Németországi Szövetségi Köztársaság által javasolt értelmezésnek az lenne a hatása, hogy a jogalkotó által
hatályon kívül helyezett rendelkezés alkalmazását írná elő. A 49. cikk pontosítja ugyanis, hogy a rendelet 2007. január 1‑jétől
kezdődően történő alkalmazása nem érinti a hatályon kívül helyezésekre, nevezetesen az 1258/1999 rendelet hatályon kívül helyezésére
vonatkozó 47. cikkben foglalt rendelkezések alkalmazását. Az 1290/2005 rendelet 47. cikke ugyanis már a hatálybalépése időpontjától,
azaz 2005. augusztus 18‑tól kezdődően előírja az 1258/1999 rendelet hatályon kívül helyezését a tagállamok részéről felmerült
kiadások kivételével, amelyekre a rendelet 2006. október 15‑ig alkalmazandó, valamint a Bizottság részéről felmerült kiadások
kivételével, amelyekre a rendelet 2006. december 31‑ig alkalmazandó marad. Márpedig a Németországi Szövetségi Köztársaság
azon érvelése, miszerint az 595/91 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése alapján különleges értesítés tárgyát képező esetek 2007.
január 1‑je előtt nem tartoztak az 1290/2005 rendelet 32. cikke (5) bekezdésének hatálya alá, és ezért ezen időpontig a Bizottságnak
kellett határoznia arról, hogy ki viselje ezeket az összegeket, arra kötelezné a Bizottságot, hogy az 1258/1999 rendelet 8. cikke
(2) bekezdésének szabályait alkalmazza, habár azokat 2006. október 16‑i hatállyal hatályon kívül helyezték a tagállamok részéről
felmerült kiadások tekintetében. Ez az értelmezés nyilvánvalóan ellentétes lenne a jogalkotó szándékával.
Negyedsorban, a fenti 46. pontban hivatkozott értelmezés összeegyeztethető az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének 2006.
december 31‑ig való hatályban tartásával. Nem vitatott ugyanis, hogy a 46. cikkben szereplő módosítások, amelyek hatályon
kívül helyezik többek között az 595/91 rendelet 5. cikkének (2) bekezdését, csak 2007. január 1‑jétől kezdődően alkalmazandók.
Pontosítani kell, hogy habár a jogalkotó hatályban kívánta tartani e rendelkezést 2006. október 16. és december 31. között,
ezt – amint a Bizottság is állítja – annak szükségessége magyarázza, hogy ez utóbbi intézmény megkaphassa a 2006 harmadik
negyedévének szabálytalanságaira vonatkozó különleges értesítésekkel kapcsolatos tájékoztatást annak érdekében, hogy a végső
elszámolási eljárástól függetlenül rendelkezzen a csalások megakadályozására irányuló feladatának ellátásához szükséges információkkal.
Ötödrészt és utolsósorban a Németországi Szövetségi Köztársaság által előadott többi érv sem kérdőjelezi meg az 1290/2005
rendelet 49. cikke harmadik bekezdése második francia bekezdésének a fenti 46. pontban hivatkozott értelmezését.
Így annak a körülménynek, miszerint amikor 2007. február 12‑én a Németországi Szövetségi Köztársaság az 1290/2005 rendelet
32. cikke (3) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően összesítő bevallást adott át a Bizottságnak a szabálytalanságok nyomán
kezdeményezett behajtási eljárásokról, és ehhez csatolta az 595/91 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének rendelkezései hatálya
alá tartozó szerinti eseteket, megőrizve azt az azonosítási számot, amely a fent említett 5. cikk alapján benyújtott különleges
értesítésé volt, nincs semmilyen hatása erre a jogalapra, mivel ez a két cikk nem különböző esetekre, hanem különböző szakaszokra
vonatkozik (lásd a fenti 47. pontot).
Ugyanakkor az a körülmény (feltéve, hogy annak bizonyítása megtörténik), hogy kevés esetet közölnek az 595/91 rendelet 5. cikkének
(2) bekezdése alapján, nem befolyásolja az 1290/2005 rendelet 49. cikkének értelmezését, mivel egy ilyen tisztán mennyiségi
tényezőnek semmilyen következménye sem lehet egy jogszabályra.
Ezen túlmenően a fenti 46. pontban hivatkozott értelmezésnek – mivel ugyanolyan módon kezeli az 595/91 rendelet 3. cikke alapján
bejelentett szabálytalanságokat és az ugyanezen rendelet 5. cikkének (2) bekezdése alapján különleges értesítés tárgyát képező
szabálytalanságokat – nincs olyan hatása, hogy megfosztaná értelmüktől az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (5) bekezdésében
előírt négy‑ és nyolcéves határidőket. A Bizottság 2007. március 30‑án ismertetett, a 2006‑os pénzügyi év végleges elszámolására
vonatkozó módszertanának megfelelően ugyanis (lásd a fenti 15. pontot) ennek az értelmezésnek mindössze az a hatása, hogy
szankcionálja a tagállamokat, ha a különleges értesítést a szabálytalanság első megállapítása után több mint négy évvel (bírósági
eljárás esetén nyolc évvel) később adták át, ez pedig megfelel annak a célnak, hogy ösztönözzék a tagállamokat azon összegek
ésszerű határidőn belül történő behajtására, amelyekkel kapcsolatban szabálytalanságokat állapítottak meg.
Végül a fenti 46. pontban hivatkozott értelmezés összeegyeztethető az 1290/2005 rendelet 32. cikke (6) bekezdése b) pontjának
és 32. cikke (8) bekezdésének az adós fizetésképtelensége esetére vonatkozó rendelkezéseivel, amely esetet teljes egészében
a közösségi költségvetés visel azzal a feltétellel, hogy azok nem a tagállamnak tulajdonítható szabálytalanság vagy gondatlanság
következményei, és a tagállam által benyújtott igazolás elegendő a behajtási eljárás felfüggesztéséről született határozat
indoklásához. Azon körülmény alapján (feltéve, hogy annak bizonyítása megtörténik), miszerint az 595/91 rendelet 5. cikkének
(2) bekezdése alapján különleges értesítés tárgyát képező szabálytalanságok kiterjednek az adósok fizetésképtelenségének bizonyos
eseteire is, nem tekinthető úgy, hogy a jogalkotó ezzel a rendelkezéssel kívánta felváltani az 1290/2005 rendelet 32. cikke
(6) bekezdésének b) pontját.
Mindezekből az következik, hogy a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot az 1290/2005 rendelet 49. cikke harmadik bekezdésének
második francia bekezdése értelmezésekor, amikor úgy ítélte meg, hogy a fent említett rendelet 32. cikkének (5) bekezdését
már 2006. október 16‑tól alkalmazni kell az 595/91 rendelet 3. cikkének megfelelően közölt, majd az 595/91 rendelet 5. cikke
(2) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően különleges értesítés tárgyát képező azon esetekre, amelyek behajtására ezen időpontig
nem került sor.
A második, a Bizottság 1995. május 4‑i egyoldalú nyilatkozatának megsértésére alapított jogalapról
–       A felek érvei
A Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy a megtámadott határozat tévesen értelmezi a gondos ügyintézés elvét,
megsértve a Coreper 1995. május 4‑i ülésének jegyzőkönyvéhez csatolt nyilatkozatban a Bizottság által elfogadott egyoldalú
kötelezettségvállalást, amely felkérte a Tanácsot arra, hogy az 1995. május 22‑i ülésén fogadja el a 729/70 rendelet módosítására
vonatkozó rendelet tervezetét, és csatolja ezt a nyilatkozatot a jegyzőkönyvéhez. Ebben a nyilatkozatban a Bizottság kötelezettséget
vállalt arra, hogy az 595/91 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése alapján megtett közlést követően legkésőbb huszonnégy hónapon
belül határoz arról, hogy ki viseli a be nem hajtott összegeket. Márpedig a megtámadott határozatban szereplő harmincnégy
vitatott eset közül hat esetet – amely összesen 280 638,03 eurót képvisel, amelynek fele, azaz 140 319,01 euró az ő költségvetését
terheli – 2002. január 1‑jén és 2003. január 1‑jén közölt a Bizottsággal, vagyis huszonnégy hónappal a megtámadott határozat
meghozatala előtt. A Németországi Szövetségi Köztársaság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság ezen nyilatkozata jogilag kötelező
kötelezettségvállalásnak minősül.
A Bizottság elutasítja a Németországi Szövetségi Köztársaság érveit.
Válaszában a Németországi Szövetségi Köztársaság módosította keresetének megfogalmazását, jelezve, hogy az eredetileg említett
hat esetből mindössze kettőre vonatkozik valójában ez a jogalap, ezen esetek összege 195 165,46 euró, amelynek 50%‑át, vagyis
97 582,73 eurót visel a nemzeti költségvetése.
–       A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt pontosítani kell, hogy a második jogalap csak a megtámadott határozat 97 582,73 euró összeg erejéig történő
részleges megsemmisítésére irányul, a felek között egyetértés született ezen összegről a beadványok második fordulójában.
Előzetesen fontos azt is kiemelni – ebben tulajdonképpen egyetértenek a felek –, hogy egyetlen jogszabályi rendelkezés sem
kötelezi a Bizottságot arra, hogy az 595/91 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése alapján közölt különleges értesítésre vonatkozóan
meghatározott határidőn belül határozatot hozzon. A második jogalap vizsgálata során a Törvényszéknek ezzel szemben azon egyoldalú
bizottsági nyilatkozat kötelező erejéről kell nyilatkoznia, amelyet a Coreper 1995. május 4‑i ülésének jegyzőkönyvéhez csatoltak,
és amely felkérte a Tanácsot arra, hogy az 1995. május 22‑i ülésén fogadja el a 729/70 rendelet módosítására vonatkozó rendelet
tervezetét, és csatolja ezt a nyilatkozatot a jegyzőkönyvéhez. A rendelettervezet – amely az 1287/95 rendelet lett – 5. cikke
(2) bekezdésének c) pontjára vonatkozó nyilatkozatában a Bizottság jelezte, hogy kötelezettséget vállalt arra, hogy az 595/91
rendelet 5. cikkének (2) bekezdése alapján megtett különleges értesítés átadását követően legkésőbb huszonnégy hónapon belül
határoz arról, hogy esetlegesen viseli a tagállamok által be nem hajtott összegeket.
Pontosítani kell azonban, hogy a 729/70 rendelet módosításáról szóló rendelet tervezetének elfogadásakor a Tanács nem foglalta
e tervezetbe az erre a határidőre vonatkozó rendelkezést. Éppen ellenkezőleg, az 1287/95 rendelettel módosított 729/70 rendelet
5. cikke (2) bekezdésének c) pontja kifejezetten kimondja, hogy a 8. cikk (2) bekezdésében említett szabálytalanságok által
előidézett pénzügyi következményekre nem vonatkozik az azon időpontok közötti legfeljebb huszonnégy hónapos határidő, amikor
a kiadás a tagállamnál felmerült, és amikor a Bizottság elutasította a finanszírozást. Az 1258/1999 rendelet – amely hatályon
kívül helyezte a 729/70 rendeletet – a fenti 6. pontban hivatkozott 7. cikk (4) bekezdése ötödik albekezdésének a) pontjában
átvette ezt a rendelkezést.
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely jogszabály elfogadása során született tanácsi jegyzőkönyvben
foglalt nyilatkozat nem vehető figyelembe a másodlagos jog értelmezése során, amikor a nyilatkozat tartalma nem kerül kifejezésre
a kérdéses rendelkezés szövegében, és ezáltal nem bírhat jogi relevanciával (a Bíróság 429/85. sz., Bizottság kontra Olaszország
ügyben 1988. február 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1988., 843. o.] 9. pontja, a C‑292/89. sz. Antonissen‑ügyben 1991. február
26‑án hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑745. o.] 18. pontja és a C‑25/94. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1996. március
19‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑1469. o.] 38. pontja). Ugyanez vonatkozik az egyoldalú tagállami nyilatkozatokra is
(a Bíróság 143/83. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1985. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 427. o.] 13. pontja).
A jelen esetben még csak nem is bizonyították, hogy a Bizottság e nyilatkozatát jegyzőkönyvbe foglalták azon az 1995. május
22‑i ülésen, amikor a Tanács elfogadta ezt a rendeletet. Mindenesetre ez a nyilatkozat a hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak
megfelelőn ezért nem alkalmazható az 1287/95 rendelettel módosított 729/70 rendelet értelmezésére.
Végezetül meg kell jegyezni, hogy ha a Németországi Szövetségi Köztársaság úgy ítéli meg, hogy ezen bizottsági nyilatkozat
kötelező ereje a gondos ügyintézés elvéből fakad, emlékeztetni kell arra, hogy ez az elv nem alakítható át olyan kötelezettséggé,
amelyet a jogalkotó nem tekintett annak (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑255/90. P. sz., Burban kontra Parlament ügyben
1992. március 31‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑2253. o.] 20. pontját).
Ezért a második jogalapot, és ebből következően a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte.
Mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. október 26‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.