CELEX: 62003CJ0087
Zivsaimniecība
Regula, ar kuru tiek sadalītas nozvejas kvotas starp dalībvalstīm
Spānijas Pievienošanās akts
Pārejas perioda beigas
Relatīvas stabilitātes prasība
Nediskriminācijas princips
Jaunas zvejas iespējas

1       Savos prasības pieteikumos Spānijas Karaliste lūdz Tiesu atcelt Padomes 2002. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 2341/2002,
ar ko 2003. gadam nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītos noteikumus konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām,
kas piemērojami Kopienas ūdeņos un Kopienas kuģiem ūdeņos, kur nepieciešami nozvejas ierobežojumi (OV L 356, 12. lpp.), daļā,
kur Spānijas Karalistei ar šo regulu nav piešķirtas noteiktas kvotas saistībā ar zvejas iespējām, kas pēc tās pievienošanās
Kopienai tika piešķirtas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā (lieta C‑87/03) un pirms pievienošanās – Ziemeļjūrā (lietā C‑100/03).

Atbilstošās tiesību normas un process

Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas Pievienošanās akts
2       Akta par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgošanu (OV 1985, L 302, 23. lpp.;
turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”) 156.–166. pants tostarp reglamentē Spānijas kuģu pieeju Kopienas ūdeņiem, kā arī tās
resursiem. No minētā 166. panta noteikumiem izriet, ka tajā noteiktais režīms ir spēkā līdz 2002. gada 31. decembrim (turpmāk
tekstā – “pārejas periods”).

Regula Nr. 170/83 un Regula Nr. 172/83
3       Ar Padomes 1983. gada 25. janvāra Regulu (EEK) Nr. 170/83, ar ko izveido Kopienas zvejas resursu saglabāšanas un pārvaldības
sistēmu (OV L 24, 1. lpp.), likumdevējs ir ieviesis noteikumus, kas reglamentē kopējo nozvejas daudzuma sadalījumu starp dalībvalstīm.
Eiropas Savienības Padomes mērķis tostarp bija veicināt zivsaimniecības darbību relatīvu stabilitāti. Šīs regulas preambulas
piektais līdz septītais apsvērums definē relatīvas stabilitātes jēdzienu kā tādu, kura mērķis ir nodrošināt to reģionu īpašās
vajadzības, kuru vietējie iedzīvotāji ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās rūpniecības, ievērojot krājumu
pagaidu bioloģisko stāvokli.
4       Padome Kopienu ūdeņos pieejamo resursu sadalījumu (turpmāk tekstā – “sākotnējais sadalījums”) pirmoreiz veica ar Padomes 1983. gada
25. janvāra Regulu (EEK) Nr. 172/83, ar kuru attiecībā uz atsevišķiem zivju krājumiem vai zivju krājumu grupām, kas sastopamas
Kopienas zvejniecības zonā, nosaka kopējo pieļaujamo nozveju 1982. gadam, šīs nozvejas daļu, kas pieejama Kopienai, šīs daļas
sadalījumu starp dalībvalstīm un nosacījumus, ar kādiem var tikt veikta kopējā pieļaujamā nozveja (OV L 24, 30. lpp.).
5       Lai nodrošinātu taisnīgu pieejamo resursu sadalījumu, no Regulas Nr. 172/83 preambulas ceturtā apsvēruma izriet, ka Padome
ir īpaši ņēmusi vērā visas tradicionālās zvejniecības darbības, reģionu, kas ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās
rūpniecības, īpašās vajadzības un zvejas jaudas zudumu trešo valstu ūdeņos.

Regula Nr. 3760/92
6       Padomes 1992. gada 20. decembra Regula (EEK) Nr. 3760/92, ar ko nosaka Kopienas zvejniecības un akvakultūras sistēmu (OV L 389,
1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1998. gada 4. jūnija Regulu (EK) Nr. 1181/98 (OV L 164, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula
Nr. 3760/92”), atceļ Regulu Nr. 170/83. Tās 8. panta 4. punkta i) apakšpunkts paredz, ka Padome katrā konkrētā gadījumā atsevišķi
nosaka kopējo pieļaujamo nozveju zivsaimniecības nozarēs vai zivsaimniecības nozaru grupās un/vai kopējo pieļaujamo zvejas
intensitāti, attiecīgā gadījumā pamatojoties uz ilgtermiņa bāzi.
7       Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta ii) apakšpunkts noteic, ka Padome sadala zvejas iespējas starp dalībvalstīm tā, lai
nodrošinātu katras dalībvalsts zvejas darbību relatīvu stabilitāti attiecībā uz katru attiecīgo krājumu. Šis relatīvas stabilitātes
jēdziens ir aprakstīts Regulas preambulas divpadsmitajā līdz četrpadsmitajā apsvērumā. Saskaņā ar divpadsmito apsvērumu resursu
saglabāšanai un pārvaldībai ir jāveicina lielāka zvejas darbību stabilitāte un tās ir jānovērtē, pamatojoties uz atsauces
sadalījumu, kas atspoguļo Padomes sniegtās vadlīnijas. Trīspadsmitais apsvērums būtībā atkārto šī sprieduma 3. punktā minētās
Regulas Nr. 170/83 preambulas noteikumus.
8       Saskaņā ar Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta iii) apakšpunktu gadījumā, ja Kopiena kādai zivsaimniecības nozarei vai
zivsaimniecības nozares grupai rada jaunas iespējas, kas nav iepriekš izmantotas saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku,
Padome lemj par sadalījuma metodēm, ņemot vērā visu dalībvalstu intereses.

Regula Nr. 2341/2002
9       2002. gada 20. decembrī Padome pieņēma Regulu Nr. 2341/2002, kas ir šīs prasības priekšmets, pamatojoties tostarp uz Regulas
Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta noteikumiem.

Regula Nr. 2371/2002
10     2002. gada 20. decembrī Padome pieņēma arī Regulu (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu
izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku (OV L 358, 59. lpp.), ar ko no 2003. gada 1. janvāra atceļ Regulu Nr. 3760/92.
Regulas Nr. 2371/2002 17. panta 1. punkts noteic, ka Kopienas zvejas kuģiem ir vienāda pieeja ūdeņiem un resursiem visos Kopienas
ūdeņos, kuri minēti šajā pantā, ievērojot pasākumus, kas pieņemti ar mērķi nodrošināt sugu saglabāšanu un ilgtspēju.
11     Sadaļā “Zvejas iespēju piešķiršana” minētās regulas 20. panta 1. punkts paredz, ka Padome lemj par nozvejas un/vai zvejas
intensitātes ierobežojumiem, par zvejas iespēju sadalījumu starp dalībvalstīm, kā arī par nosacījumiem, kas saistīti ar šiem
ierobežojumiem. Zvejas iespējas sadala starp dalībvalstīm tā, lai nodrošinātu katras dalībvalsts zvejas darbību relatīvu stabilitāti
attiecībā uz katru krājumu vai zvejniecību.
12     Minētā panta 2. punktā ir paredzēts – ja Kopiena nosaka jaunas zvejas iespējas, Padome lemj par šo iespēju sadalījumu, ņemot
vērā katras dalībvalsts intereses.

Prāvu priekšvēsture un process
13     Regulas Nr. 2341/2002, ar ko nosaka zvejas iespējas 2003. gadam, pieņemšanas laikā Spānijas Karaliste, uzskatot, ka tai bija
tiesības, sākot no pārejas perioda beigām, piedalīties zivju sugu, kas pakļautas nozvejas ierobežojumiem Ziemeļjūrā un Baltijas
jūrā, sadalē, iesniedza lūgumu Padomei ar mērķi iegūt zvejas kvotas šajās divās jūrās.
14     Minētā dalībvalsts apgalvoja, ka kvotas, kas bija sadalītas pirms un pēc tās pievienošanās Kopienai, tajā zonā, kur Spānijas
flotei pārejas perioda laikā nebija pieejas, ir jāpārskata, lai ņemtu vērā, pirmkārt, tās tīri juridisko nespēju piedalīties
šajā sadalē un, otrkārt, minētās flotes nozveju Ziemeļjūrā laikposmā no 1973. līdz 1978. gadam.
15     Padome noraidīja Spānijas Karalistes lūgumu.
16     Pastāvot šādiem apstākļiem, Spānijas Karaliste nolēma celt šīs prasības.
17     Ar 2003. gada 27. jūnija un 28. augusta rīkojumiem Eiropas Kopienu Komisijai un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai
Karalistei attiecīgi tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam lietās C‑87/03 un C‑100/03.
18     Ar 2005. gada 4. aprīļa rīkojumu lietas C‑87/03 un C‑100/03 mutvārdu procesā un galīgā sprieduma pieņemšanai tika apvienotas.

Lietas dalībnieku prasījumi
19     Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
–       atcelt Regulu Nr. 2341/2002 tiktāl, ciktāl tajā Spānijas Karalistei nav piešķirtas noteiktas zvejas kvotas Ziemeļjūrā un Baltijas
jūrā, un
–       piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
20     Padomes, kuru atbalsta Komisija un Apvienotā Karaliste, prasījumi Tiesai ir šādi:
–       prasību noraidīt un
–       piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par prasību
21     Savā prasībā Spānijas Karaliste norāda – tā kā Spānijas Karaliste saskaņā ar Regulu Nr. 2341/2002 nesaņēma noteiktas zivju
kvotas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, Spānijas flotei praktiski un, neskatoties uz pārejas perioda beigām, nav iespējams zvejot
lielāko daļu to zivju sugu, uz kurām attiecas kvotas šajās divās jūrās. Šīs dalībvalsts valdība izvirza vairākus prasības
pamatus. Divi prasības pamati šajās divās apvienotajās lietās ir vienādi un ir pamatoti, pirmkārt, ar nediskriminācijas principa
pārkāpumu un, otrkārt – Pievienošanās akta pārkāpumu. Turklāt Spānijas valdība izvirza arī trešo prasības pamatu par Regulas
Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta pārkāpumu lietā C‑87/03 un relatīvas stabilitātes principa pārkāpumu lietā C‑100/03.
22     Kaut arī relatīvas stabilitātes principa pārkāpums kā atsevišķs prasības pamats ir izvirzīts tikai lietā C‑100/03, tas tāpat
ir minēts arī abās lietās, lai pamatotu izvirzīto diskrimināciju un Pievienošanās akta pārkāpumu. Līdz ar to tas ir jāizskata
vispirms attiecībā uz abām lietām.

Par prasības pamatu un argumentiem par relatīvas stabilitātes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
23     Spānijas valdība apgalvo, ka relatīvas stabilitātes princips ir vispārpiemērojams un līdz ar to tas ir piemērojams dažādiem
kvotu sadalījumiem, bet ka sākotnējais sadalījums, kas datēts ar 1983. gadu, var tikt izmainīts sakarā ar izšķirošiem notikumiem.
Pārejas perioda beigas ir šāds notikums.
24     No tā izriet, ka Spānijas Karaliste kopš tā brīža ir pilnībā integrēta kopējā zivsaimniecības politikā un līdz ar to sākotnējais
sadalījums, kas veikts pirms tās pievienošanās Kopienai, ir jāgroza tā, lai Spānijas Karaliste gūtu no tā labumu. Spānijas
kuģiem tādējādi ir jāsaņem tādas kvotas, kurās ir ņemti vērā divi sākotnējā sadalījuma laikā izmantotie kritēriji, kuri minēti
šī sprieduma 5. punktā, proti, tradicionālās zvejas darbības un to reģionu, kas ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to
saistītās rūpniecības, īpašās vajadzības.
25     Minētā valdība uzsver, ka Spānijas kuģi ir zvejojuši Ziemeļjūrā laikposmā no 1973. līdz 1976. gadam. Tā turklāt apgalvo, ka,
veicot kvotu sadalījumu 2003. gadam, saskaņā ar relatīvas stabilitātes principu ir jāņem vērā tikai tie reģioni, kuru iedzīvotāji
šajā datumā ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās rūpniecības, nevis tie reģioni, kuriem tikai kādā konkrētā
brīdī pagātnē piemita šīs īpašības.
26     Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka kvotu sadalījumā, kas veikts ar Regulu Nr. 2341/2002, ir pilnībā ievērots
racionālas resursu izmantošanas mērķis un sadales noteikumi, kas paredzēti atbilstoši relatīvas stabilitātes principam.
Tiesas vērtējums
27     Tiesa jau 1987. gada 16. jūnija spriedumā lietā 46/86
Romkes
(
Recueil
, 2671. lpp., 17. punkts) ir nolēmusi un virknē 1992. gadā pasludināto spriedumu ir apstiprinājusi, ka relatīvas stabilitātes
prasība nozīmē, ka, veicot zvejas iespēju sadali, katrai dalībvalstij tiek saglabāta noteikta procentuālā daļa. Tiesa ir piebildusi,
ka pamatsadalījums, kas sākotnēji noteikts, ņemot vērā dažādu dalībvalstu flotu vidēji nozvejoto daudzumu laikposmā no 1973. līdz
1978. gadam, būs piemērojams tik ilgi, kamēr netiks pieņemta regula, ar kuru tiek izdarīti grozījumi, saskaņā ar procedūru,
kas tika ievērota Regulas Nr. 170/83 gadījumā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Romkes
, 6. punkts; 1992. gada 13. oktobra spriedumus lietā C‑70/90 Spānija/Padome,
Recueil
, I‑5159. lpp., 15. punkts; lietā C‑71/90 Spānija/Padome,
Recueil
, I‑5175. lpp., 15. punkts, un lietā C‑73/90 Spānija/Padome,
Recueil
, I‑5191. lpp., 28. punkts).
28     Tāpat Tiesa ir lēmusi par jaunas dalībvalsts, tostarp Spānijas Karalistes, pievienošanās Kopienai sekām. Tiesa ir atzinusi,
ka šāds notikums nevar pats par sevi radīt tiesiskas sekas, ņemot vērā, ka pievienošanās nosacījumus reglamentē attiecīgais
akts (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā C‑70/99 Spānija/Padome, 16. punkts). Runājot par šo dalībvalsti, tā ir paziņojusi,
ka saskaņā ar Pievienošanas akta 2. pantu ir piemērojams
acquis communautaire
, t.i., sākotnējo līgumu un Kopienu iestāžu pirms pievienošanās pieņemto aktu noteikumi, tostarp relatīvas stabilitātes princips,
kas piemērots 1983. gadā (skat. 1992. gada 13. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑63/90 un C‑67/90 Portugāle un Spānija/Padome,
Recueil
, I‑5073. lpp., 31., 32. un 34. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā C‑70/90 Spānija/Padome, 19. un 29. punkts).
29     No tā izriet, ka Spānijas Karalistes pievienošanās rezultātā Padomei nevarēja rasties pienākums grozīt pastāvošo sadalījumu.
Tieši pretēji – pirms šīs pievienošanās noteiktais pamatsadalījums ir
acquis communautaire
sastāvdaļa un, nepastāvot Padomes pieņemtām izmaiņām, šai dalībvalstij tas ir jāievēro.
30     Attiecībā uz pārejas perioda beigām, kas paredzēts Pievienošanas aktā, tam var būt tikai minētajā aktā paredzētās tiesiskās
sekas. Tomēr Pievienošanas akts neparedz nedz pamatsadalījuma grozījumus, kas stātos spēkā pēc pārejas perioda beigām, nedz
arī Padomes pienākumu šobrīd pārskatīt šo pamatsadalījumu. Nepastāvot īpašiem noteikumiem, kas paredzēti Pievienošanas aktā,
vai Padomes pieņemtām izmaiņām pēc pārejas perioda beigām, esošais pamatsadalījums, kas izveidots saskaņā ar relatīvas stabilitātes
principu, joprojām ir piemērojams.
31     Turklāt tas, ka Spānijas kuģi bija zvejojuši Ziemeļjūrā laikposmā no 1973. līdz 1976. gadam, nevar tikt izvirzīts kā pamatojums
pamatsadalījuma grozīšanai. Būtībā šī zvejniecības darbība beidzās 1977. gadā pēc Ziemeļjūras piekrastes valstu pieņemtā lēmuma
starptautisko jūras tiesību attīstības ietvaros paplašināt to ekskluzīvās zvejniecības zonas līdz 200 jūras jūdzēm. Šī situācija
vēlāk tika saglabāta divpusējā nolīgumā, kas 1980. gadā noslēgts starp Spānijas Karalisti un Eiropas Kopienu, un vēlāk – Pievienošanās
aktā.
32     Līdz ar to, runājot par zvejas iespēju pamatsadalījumu, kas bija noteikts pirms Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai,
grozījumu neveikšana tajā ar vēlāku Padomes aktu un tostarp ar Regulu Nr. 2341/2002 nav pretrunā relatīvas stabilitātes principam.
33     No tā izriet, ka lietā C‑100/03 izvirzītais pamats attiecībā uz šī principa pārkāpumu ir jānoraida.
34     Ņemot vērā šī sprieduma 22. punktā minētos apsvērumus, ir jāpārbauda arī argumenti, kas izvirzīti lietas C‑87/03 ietvaros,
saskaņā ar kuriem pamatsadalījuma, kas izmantots kvotu piešķiršanai Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, nepārskatīšana pirmoreiz
pēc Spānijas Karalistes pievienošanās ir šī principa pārkāpums.
35     Attiecībā uz šiem pēdējiem apgalvojumiem ir jānorāda, ka relatīvas stabilitātes princips, kas ietverts Regulā 3760/92, joprojām
ir būtisks.
36     Padome, kuru atbalsta Komisija, norāda, ka tā ir noteikusi jaunu un reprezentatīvu atsauces periodu, kas aptver vairākus gadus,
un ir pārbaudījusi dalībvalstu zvejnieku veikto nozveju, lai ņemtu vērā no zvejniecības īpaši atkarīgo iedzīvotāju vajadzības.
Tā kā Spānijas kuģi nebija atradušies attiecīgajos ūdeņos jau daudzus gadus, Spānijas Karalistei netika piešķirtas nekādas
kvotas nedz pirmā sadalījuma laikā, nedz arī tā sadalījuma laikā, kas tika veikts 2003. gadam atbilstoši relatīvas stabilitātes
principam.
37     Spānijas valdība savukārt apgalvo, ka šis princips bija jāgroza, lai ņemtu vērā šīs dalībvalsts intereses. Minētā valdība
būtībā norāda, ka tā vietā, lai sadalītu kvotas, saglabājot īpatsvaru, kas tika noteikts pārejas perioda laikā veiktā sadalījuma
ietvaros, t.i., laikposmā, kad Spānijas Karaliste nevarēja gūt no tā nekādu labumu, Padomei vajadzēja ņemt vērā Spānijas kuģu
zvejas darbības laikposmā no 1973. līdz 1976. gadam, kā arī tās iedzīvotāju, kas šobrīd pārtiek no zvejniecības, vajadzības.
38     Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka zvejas iespēju sadalījums starp dalībvalstīm, kas paredzēts Regulas Nr. 3760/92 8. panta
4. punktā, paredz sarežģītas ekonomiskās situācijas novērtējumu, kurā Padomei ir plaša rīcības brīvība. Līdz ar to tiesai
ir jāpārbauda tikai tas, vai attiecīgais pasākums nav spēkā neesošs sakarā ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā vai pilnvaru nepareizu
izmantošanu un vai attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību (2001. gada 12. jūlija spriedums lietā
C‑189/01
Jippes
u.c.,
Recueil
, I‑5689. lpp., 80. punkts, un 2004. gada 9. septembra spriedums lietā C‑304/01 Spānija/Komisija, Krājums, I‑7655. lpp., 23. punkts).
39     Izteiktas sugu samazināšanās apstākļos, uz ko norādījusi Padome un Komisija, vispirms ir jāatzīst, ka Padome nav pārkāpusi
relatīvas stabilitātes principu, nosakot jaunu atsauces periodu, kas ietver vairākus gadus pirmajam noteiktu sugu kvotu sadalījumam
Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā. Kā izriet no 2001. gada 25. oktobra sprieduma lietā C‑120/99 Itālija/Komisija (
Recueil
, I‑7997. lpp.), Kopienu likumdevējam būtībā ir vērā ņemama elastība šajā jomā.
40     Tāpat Padome nav pārkāpusi arī relatīvas stabilitātes principu, izslēdzot Spānijas Karalisti no šī sadalījuma, ņemot vērā,
ka Spānijas kuģi nav atradušies šajās jūrās pārejas perioda laikā.
41     Visbeidzot, tas pats secinājums attiecas uz šīs izslēgšanas saglabāšanu zvejas iespēju sadalījuma ietvaros 2003. gadam, ņemot
vērā iepriekšējo sadalījumu un šī sprieduma 31. punktā norādīto apstākli, ka Spānijas kuģi Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā nebija
zvejojuši attiecīgās zivju sugas vairāk nekā divdesmit gadus.
42     No tā izriet, ka lietā C‑87/03 izvirzītie argumenti par relatīvas stabilitātes principa pārkāpumu ir jānoraida.

Par pamatu par nediskriminācijas principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
43     Spānijas valdība norāda, ka, sākot no pārejas perioda beigām, Spānijas kuģiem vajadzēja saņemt ne tikai vienlīdzīgu pieeju
Kopienas ūdeņiem, kas nav ticis apstrīdēts, bet arī to resursiem, kas ietver zvejas kvotu piešķiršanu Ziemeļjūrā un Baltijas
jūrā. Nepiešķirot šādas kvotas Spānijas Karalistei, Regulā Nr. 2341/2002 nav ievērots vienlīdzīgas attieksmes nosacījumi un
diskriminēti Spānijas zvejnieki.
44     Nekāds objektīvs iemesls neattaisno šo diskrimināciju. Ir jāievēro vispārējais noteikums par visu Kopienu tiesību piemērojamību
jaunajām dalībvalstīm, sākot no to pievienošanās brīža. Atkāpes no šī noteikuma, kas paredzētas Pievienošanās aktā, ir pagaidu
un interpretējamas šauri.
45     Ja pirms 2002. gada 31. decembra Spānijas Karaliste nevarēja atsaukties uz zvejas darbībām, ko Spānijas kuģi Ziemeļjūras ūdeņos
veica 1973.–1978. gada atsauces periodā, jo bija piemērojama Pievienošanās aktā paredzētā izņēmuma sistēma, pēc šī datuma
tas tā vairs nav. Kopš šī brīža šīs darbības ir ņemamas vērā, lai izmainītu zvejas iespēju sadalījumu, kas bija spēkā līdz
Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai un pārejas periodā. Tādējādi Spānijas Karalistei bija jāpiešķir zvejas kvotas,
kas ir proporcionālas tam, kāda bija Spānijas kuģu veiktā nozveja pirms Kopienu tiesiskā regulējuma par resursu saglabāšanu
stāšanās spēkā.
46     Spānijas valdība piebilst, ka, ja nebūtu pastāvējis pārejas periods, Spānijas Karaliste būtu piedalījusies jauno kvotu sadalījumā,
kas tika veikts, sākot no 1986. gada, ņemot vērā trīs elementus: pirmkārt, Spānijas zvejnieku veikto nozveju Ziemeļjūrā laikā
no 1973. līdz 1976. gadam, t.i., laikposmā, kas ir ņemts vērā, pirmoreiz piemērojot relatīvas stabilitātes principu; otrkārt,
šo pašu zivju sugu nozveju saistītajās zonās un, treškārt, Spānijas zvejnieku vajadzības attiecībā uz piezveju.
47     Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste uzskata, ka Regula Nr. 2341/2002 nerada diskrimināciju pret Spānijas Karalisti. Būtībā
attieksme pret to ir tāda pati kā pret dalībvalstīm, kas nesaņēma sākotnējo kvotu sadalījumu pirms to pievienošanās Kopienai,
proti, gandrīz pusi no šīm valstīm. Minētās iestādes un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Spānijas Karaliste neņem vērā atšķirību,
kas pastāv starp pieejas Kopienas ūdeņiem jēdzienu un pieejas to resursiem jēdzienu.
Tiesas vērtējums
48     Vienlīdzīgas attieksmes princips paredz, ka līdzīgās situācijās nevajadzētu piemērot atšķirīgus noteikumus un dažādās situācijās
savukārt nevajadzētu piemērot vienādus noteikumus, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (skat. tostarp 1995. gada
17. oktobra spriedumu lietā C‑44/94
Fishermen’s Organisations
u.c.,
Recueil
, I‑3115. lpp., 46. punkts).
49     Jautājums tādējādi ir par to, vai Spānijas Karalistes situācija ir salīdzināma ar to dalībvalstu situāciju, kas saskaņā ar
Regulu Nr. 2341/2002 ir saņēmušas zvejas kvotas Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņos.
50     Tiesa jau ir izskatījusi jautājumu par iespējamu diskrimināciju pret dalībvalstīm, kas nav ieguvušas noteiktas zvejas kvotas
pēc to pievienošanās Kopienai.
51     Iepriekš minētā sprieduma lietā Portugāle un Spānija/Padome 41. punktā Portugāles Republika bija norādījusi, ka Portugāles
flote bija veikusi zvejas darbības Grenlandes ūdeņos no 1973. līdz 1977. gadam, t.i., daļā sākotnējā atsauces perioda, un
uzsvēra, ka tās flotes nozveja bija salīdzināma ar Vācijas flotes nozveju un pat bija acīmredzami augstāka par Apvienotās
Karalistes flotes nozveju.
52     Tiesa tomēr uzskatīja, ka Portugāles Republikas situācija nav salīdzināma ar citu dalībvalstu situāciju, kas bija iekļautas
sadalījumā. Tiesa nolēma, ka tiktāl, ciktāl Pievienošanās akts nebija izmainījis ārējo resursu sadales jomā pastāvošo situāciju,
acquis communautaire
joprojām ir piemērojams un tādēļ jaunās dalībvalstis nevar atsaukties uz apstākļiem, kas pastāvēja pirms pievienošanās, tostarp
uz to zvejas darbībām atsauces perioda laikā, lai izvairītos no attiecīgo noteikumu piemērošanas. Kopš to pievienošanās brīža
tās atrodas tādā pat situācijā kā tās dalībvalstis, kas ir izslēgtas no sadalījuma saskaņā ar zvejas darbību relatīvas stabilitātes
principu, kurš attiecībā uz nolīgumiem, kas noslēgti pirms pievienošanās, konkretizēts 1983. gadā veiktajā sadalījumā (iepriekš
minētais spriedums lietā Portugāle un Spānija/Padome, 43. un 44. punkts).
53     Šī argumentācija ir piemērojama arī pašreiz izskatāmajām lietām. No tā izriet, ka Spānijas Karaliste neatrodas situācijā,
kas ir salīdzināma ar to dalībvalstu situāciju, kuru kuģi bija saņēmuši kvotas sākotnējā sadalījuma laikā, un ka līdz ar to
Spānijas valdība nevar atsaukties uz Spānijas kuģu zvejas darbībām Ziemeļjūrā laikposmā no 1973. līdz 1976. gadam, sākotnējā
atsauces perioda laikā. Tās situācija savukārt ir salīdzināma ar to dalībvalstu situāciju, kuru kuģi nav saņēmuši šādas kvotas,
neskatoties uz to, vai šīs dalībvalstis ir vai nav veikušas zvejas darbības Ziemeļjūras un/vai Baltijas jūras ūdeņos sākotnējā
atsauces perioda laikā.
54     Jāpiebilst, ka pārejas perioda beigas nekāda veidā neizmaina šo situāciju.
55     Būtībā Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste ir pamatoti norādījušas, ka ir jānošķir pieejas ūdeņiem jēdziens no pieejas
resursiem jēdziena. Kaut arī pēc pārejas perioda beigām Spānijas Karaliste var atkal piekļūt Ziemeļjūras un Baltijas jūras
ūdeņiem, no tā neizriet, ka Spānijas kuģi var piekļūt šo jūru resursiem tādā pašā apmērā kā tās dalībvalstis, kas ir piedalījušās
sākotnējā sadalījumā vai vēlākajos sadalījumos.
56     Kā izriet no šī sprieduma 41. punkta, Padome varēja uzskatīt, ka, tā kā Spānijas kuģi Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņos
nebija zvejojuši vairāk nekā divdesmit gadus, ar kvotu nepiešķiršanu netika pārkāpts attiecīgo iedzīvotāju zvejas darbību
relatīvas stabilitātes princips. Līdz ar to Padome varēja arī uzskatīt, ka Spānijas Karaliste neatradās tādā situācijā, kas
ir līdzvērtīga to dalībvalstu situācijai, kuru kuģi nesen, attiecīgā atsauces perioda laikā bija zvejojuši šajos ūdeņos.
57     Līdz ar to, neparedzot Regulā Nr. 2341/2002 tādu pašu attieksmi pret Spānijas Karalisti kā pret citām dalībvalstīm, kas bija
piedalījušās sākotnējā zvejas kvotu sadalījumā pirms Spānijas Karalistes pievienošanās vai arī vēlākos sadalījumos pārejas
perioda laikā, Padome nav rīkojusies diskriminējoši attiecībā pret šo dalībvalsti.
58     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pamats par nediskriminācijas principa pārkāpumu ir jānoraida.

Par pamatu par Pievienošanās akta pārkāpumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
59     Spānijas valdība uzskata, ka pēc Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai, nepiešķirot šai dalībvalstij zvejas kvotu, kas
tika sadalītas Ziemeļjūras un Baltijas jūras Kopienas ūdeņu zonās, daļu, ar Regulu Nr. 2341/2002 ir pagarināts pārejas periods
ārpus tā, ko paredz Pievienošanās akts, un līdz ar to pārkāpti tā noteikumi.
60     Līdzīga argumentācija ir piemērojama arī attiecībā uz Ziemeļjūrai pirms Spānijas Karalistes pievienošanās Kopienai noteiktā
pamatsadalījuma nepārskatīšanu minētajā regulā.
61     Spānijas valdība uzskata, ka Pievienošanās aktā paredzēto atkāpju piemērošana pēc šajā aktā paredzētā pārejas perioda beigām
nozīmē to izņēmuma, pārejas un ierobežotā rakstura, kā arī to mērķa, proti, jaunas dalībvalsts pakāpeniskas integrācijas Kopienā,
pārkāpšanu.
62     Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste savukārt apgalvo, ka Pievienošanās akta noteikumi pēc pārejas perioda beigām vairs
nav piemērojami un līdz ar to tie nevar būt kritērijs, lai noteiktu Padomes pieņemto pasākumu likumīgumu.
63     Turklāt Pievienošanās akts neprasa un neparedz kvotu sadales sistēmas pārskatīšanu.
Tiesas vērtējums
64     Jāatgādina, ka Pievienošanās akta 154.–166. pants definē zivsaimniecības nozarē piemērojamo tiesisko regulējumu tikai pārejas
periodam. Šie panti līdz ar to principā nevar būt pamats prasībām attiecībā uz tādu laikposmu, kas sākas pēc pārejas perioda
beigām.
65     Tāpat no Pievienošanās akta nekādā veidā neizriet, ka Padomei bija pienākums nākotnē grozīt zvejas iespēju pamatsadalījumu,
kas pieņemts pirms Spānijas Karalistes pievienošanās vai pēc tās – pārejas perioda laikā.
66     Pat ja pārejas perioda laikā piemērojamais tiesiskais regulējums pēc definīcijas ir pagaidu, no tā neizriet, ka visi tajā
paredzētie ierobežojumi automātiski pārstāj pastāvēt, tiklīdz minētais periods beidzas, ja tie izriet arī no
acquis communautaire
, kas piemērojams dalībvalstij. Tomēr, kā tas konstatēts šī sprieduma 29. punktā,
acquis communautaire
ietver pamatsadalījumu, ko Spānijas Karalistes pievienošanās brīdī noteicis esošais tiesiskais regulējums. Šis pamatsadalījums
principā paliek spēkā, kamēr vien tas netiek grozīts ar Padomes aktu. Attiecībā uz kvotu sadalījumu, kas veikts pārejas perioda
laikā, to nereglamentē Pievienošanās akts, bet gan regulas, kas nosaka attiecīgās kvotas, un relatīvas stabilitātes princips.
67     Līdz ar to, Regulā Nr. 2341/2002 nepiešķirot Spānijas Karalistei noteiktas zvejas kvotas Ziemeļjūrā, Padome nekādā veidā nav
pārkāpusi Pievienošanās aktu.
68     Tādējādi pamats par Pievienošanās akta pārkāpumu ir jānoraida.

Par pamatu par Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku apsvērumi
69     Spānijas valdība norāda, ka, sākot no pārejas perioda beigām, jaunās zvejas iespējas, kas sadalītas Ziemeļjūrā un Baltijas
jūrā 1992.–1998. gada laikā, ir piešķiramas saskaņā ar Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punktu, ņemot vērā katras dalībvalsts
intereses, un līdz ar to – arī Spānijas Karalistes intereses.
70     Spānijas valdība šī pamata sakarā atkārtoti uzsver, ka, ja nebūtu pastāvējis pārejas periods, šī dalībvalsts būtu piedalījusies
jauno kvotu sadalījumā, kas veikts no 1986. gada.
71     Padome, Komisija un Apvienotā Karaliste apgalvo, ka zvejas iespējas, kas pēc Spānijas Karalistes pievienošanās bija kvotu
sadalījuma starp dalībvalstīm priekšmets laikposmā no 1992. līdz 1998. gadam, nav jaunas zvejas iespējas nedz Regulas Nr. 2371/2022
20. panta 2. punkta izpratnē, nedz arī Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta iii) apakšpunkta izpratnē un līdz ar to Spānijas
valdības izvirzītais pamats nav pamatots.
Tiesas vērtējums
72     Ir jānorāda, kā to jau ir atzīmējusi Padome, ka Regula Nr. 2341/2002 nav pamatota ar Regulu Nr. 2371/2002, bet gan ar Regulu
Nr. 3760/92. Līdz ar to apgalvojums par Regulas Nr. 2371/2022 20. panta 2. punkta pārkāpumu nav atbilstošs.
73     Tomēr ir jākonstatē, ka minētā 20. panta 2. punkta noteikumi būtībā pārņem Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta iii) apakšpunkta
noteikumus.
74     Tādējādi šajā lietā Spānijas Karalistes izvirzītais pamats ir jāpārbauda kā tāds, kas attiecas uz šiem pēdējiem noteikumiem.
75     Spānijas valdība min noteiktas zivju sugas, uz kurām attiecās pirmais sadalījums pārejas perioda laikā, bet nenorāda ne uz
vienu regulu savu apgalvojumu pamatojumam.
76     Savukārt Padome un Apvienotā Karaliste norāda, kas nav ticis apstrīdēts, divas regulas, uz kurām, pēc to domām, atsaucas Spānijas
Karaliste, proti, Padomes 1998. gada 7. aprīļa Regulu (EK) Nr. 783/98, ar kuru grozīta Regula (EK) Nr. 45/98, ar ko konkrētiem
zivju krājumiem un zivju krājumu grupām 1998. gadam nosaka kopējo pieļaujamo nozveju un zināmus nosacījumus, kādos tās var
zvejot (OV L 113, 8. lpp.), un Padomes 1999. gada 12. jūlija Regulu (EK) Nr. 1570/1999 par zvejas iespēju sadalījumu noteiktiem
zivju krājumiem un Regulas (EK) Nr. 48/1999 grozīšanu, ar kuru noteiktiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām nosaka kopējo
pieļaujamo nozveju 1999. gadam un zināmus nosacījumus, kādos tās var zvejot (OV L 187, 5. lpp.).
77     Jākonstatē, ka zvejas kvotas, kas 2003. gadam sadalītas ar Regulu Nr. 2341/2002 un kas paredz zivju sugas, uz kurām attiecas
iepriekšējā punktā minētās divas regulas, nav uzskatāmas par kvotām, kuras Padome noteikusi pirmoreiz, bet tieši pretēji –
par kvotām, kas ir sadalītas pārejas perioda laikā.
78     Līdz ar to šīs kvotas nav jaunas zvejas iespējas Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta iii) apakšpunkta izpratnē, bet gan
attiecas uz jau pastāvošajām zvejas iespējām, uz kurām attiecas minētās regulas 8. panta 4. punkta ii) apakšpunkts un relatīvas
stabilitātes princips.
79     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānoraida Spānijas Karalistes pamats par Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta
pārkāpumu.
80     Tā kā nav ticis pieņemts neviens no šīs dalībvalsts izvirzītajiem pamatiem, šīs prasības ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
81     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Spānijas
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Apvienotā Karaliste un Komisija sedz savus tiesāšanās
izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
prasības noraidīt;
2)
Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.