CELEX: 62004CJ0496
Piens un piena produkti
Tiešā pārdošana
References daudzums
Pārsniegums
Papildmaksājumi pienam
Ražotāja pienākums glabāt krājumu uzskaites dokumentus
Regulas (EEK) Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punkts
Papildu valsts pasākumi
Dalībvalstu kompetence

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 7. panta 1. punkta pirmo teikumu un 3. punktu Komisijas 1993. gada
9. marta Regulā (EEK) Nr. 536/93, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par papildmaksājuma piemērošanu piena un piena
produktu nozarē (OV L 57, 12. lpp.).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Slobu, kas ir piena ražotājs, un
Productschap Zuivel
(turpmāk tekstā – “
Productschap
”) par papildmaksājumu, kas uzlikts prasītājam.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Ar Padomes 1992. gada 28. decembra Regulu (EEK) Nr. 3950/92, ar ko ievieš papildmaksājumus piena un piena produktu nozarē
(OV L 405, 1. lpp.), papildmaksājumu pienam sistēma, kas izveidota ar Padomes 1984. gada 31. marta Regulu (EEK) Nr. 856/84,
ar kuru groza Regulu (EEK) Nr. 804/68 par piena un piena produktu tirgus kopīgo organizāciju (OV L 90, 10. lpp.), tika pagarināta
uz septiņiem secīgiem divpadsmit mēnešus ilgiem laikposmiem, sākot no 1993. gada 1. aprīļa.
Saskaņā ar Regulas Nr. 3950/92 preambulas sesto apsvērumu, ja dalībvalstij noteiktie kopējie garantētie daudzumi tiek pārsniegti,
“ražotājiem, kuri pārsnieguši minētos daudzumus, jāsamaksā maksājums”.
Regulas Nr. 3950/92 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Maksājumu maksā par visiem attiecīgajā 12 mēnešu laikposmā pārdošanā laistiem piena vai piena ekvivalenta daudzumiem, kas
pārsniedz attiecīgo 3. pantā minēto daudzumu. Maksājums tiek sadalīts starp ražotājiem, kuri pārsnieguši attiecīgo daudzumu.
[..]”
Saskaņā ar minētās regulas 9. panta c) un h) apakšpunktu:
“c)      “ražotājs” ir lauksaimnieks, fiziska vai juridiska persona vai šādu fizisku vai juridisku personu grupa, kuras saimniecība
atrodas Kopienas ģeogrāfiskajā teritorijā un kura:
–        pārdod pienu vai citus piena produktus tieši patērētājam
un/vai
–        veic piegādes uzpircējam;
[..]
h)      “tiešam patēriņam pārdots piens vai piena ekvivalents” ir piens vai kā piena ekvivalents izteikti piena produkti, kas pārdoti
vai nodoti bez atlīdzības, neiesaistot uzņēmumu, kurā apstrādā vai pārstrādā pienu vai citus piena produktus.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 536/93 preambulas otro apsvērumu šīs regulas noteikumi attiecas tai skaitā uz “pārbaužu noteikumiem,
lai nodrošinātu, ka maksājumu iekasē pareizi”.
Saskaņā ar šīs regulas preambulas astoto apsvērumu:
“[..] dalībvalstu rīcībā būtu jābūt piemērotiem līdzekļiem veikt vēlākas pārbaudes, lai noskaidrotu, vai un kādā mērā maksājums
tika iekasēts atbilstoši spēkā esošajiem noteikumiem; [..] saistībā ar šādām pārbaudēm ir jāievieš vismaz noteikta skaita
pasākumi, kas vēl ir jāprecizē.”
Regulas Nr. 536/93 1. panta teksts ir šāds:
“Lai aprēķinātu papildmaksājumu, kas ieviests ar Regulu (EEK) Nr. 3950/92:
1)      dalībvalstī “pārdošanā laistus piena vai piena ekvivalenta daudzumus” minētās regulas 2. panta 1. punkta nozīmē saprot kā
visus piena vai piena ekvivalenta daudzumus, kas izvesti no saimniecībām, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā.
[..]
2)      izmantojamā ekvivalences formula ir:
[..]
–        1 kg sviesta = 22,5 kg piena.
[..]”
Regulas Nr. 536/93 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Tiešās pārdošanas gadījumā katra Regulas (EEK) Nr. 3950/92 1. pantā minētā laikposma beigās ražotāji sastāda deklarāciju,
apkopojot pa produktiem piena un/vai citu piena produktu daudzumus, kas pārdoti tieši patēriņam un/vai vairumtirgotājiem,
siera ražotājiem vai mazumtirdzniecībā.
[..]”
Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
“1.      Dalībvalstis veic visus pārbaudes pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu maksājuma par piena vai piena ekvivalenta daudzumiem,
kuri pārdoti virs kāda no Regulas (EEK) Nr. 3950/92 3. pantā minētajiem daudzumiem, iekasēšanu. Lai to panāktu:
[..]
f)      Saskaņā ar Padomes Direktīvas 92/102/EEK 4. panta 1. punktu ražotāji, kam piešķirti references daudzumi tiešajai pārdošanai,
vismaz trīs gadus glabā dalībvalsts kompetentajai iestādei pieejamus, pirmkārt, krājumu uzskaites dokumentus, kas sastādīti
par divpadsmit mēnešu laikposmu un kuros norādītas ziņas – pa mēnešiem un pa produktiem – par piena un/vai piena produktu
daudzumiem, kas pārdoti tieši patēriņam un/vai vairumtirgotājiem, siera ražotājiem vai mazumtirdzniecībā, un, otrkārt, reģistrus
par mājlopiem, ko tur saimniecībās un izmanto piena ražošanai, [..] kā arī apliecinošus dokumentus, kas ļauj pārbaudīt šādu
krājumu uzskaites dokumentu pareizību.
[..]
3.      Dalībvalstis veic pārdotā piena vai piena ekvivalenta daudzumu uzskaites precizitātes fiziskas pārbaudes un šajā nolūkā pārbauda
piena transportu laikā, kad pienu savāc no fermām, un it īpaši pārbauda:
[..]
b)      to ražotāju telpās, kam piešķirti references daudzumi tiešajai pārdošanai, 4. panta 1. punktā minētās deklarācijas un 1. punkta
f) apakšpunktā minēto krājumu uzskaites dokumentu ticamību.
[..]”
No 2002. gada 31. marta Regula Nr. 536/93 tika aizstāta ar Komisijas 2001. gada 9. jūlija Regulu (EK) Nr. 1392/2001, ar ko
nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 3950/92 (OV L 187, 19. lpp.). Tās 6. panta 1. punkta pirmā daļa
sakrīt ar Regulas Nr. 536/93 4. panta 1. punkta pirmās daļas tekstu.
Regulas Nr. 1392/2001 6. panta 2. punkta otrajā daļā ir noteikts:
“Attiecīgajā gadījumā dalībvalsts var prasīt, lai ražotāji, kam piešķirti salīdzināmie [references] daudzumi tiešajai pārdošanai,
paziņo, ja tie attiecīgajā laika posmā pienu nav pārdevuši.”

Valsts tiesiskais regulējums
Papildmaksājumu pienam sistēma Nīderlandē tika ieviesta ar 1993. gada dekrētu par papildmaksājumu (
Regeling superheffing

,
Nederlandse Staatscourant
1993, Nr. 60, 18. lpp., turpmāk tekstā – “
Regeling superheffing
”).

Regeling superheffing
4. pantā ir paredzēts:
“1.      Ražotājam ir pienākums samaksāt maksājumu par piena un/vai piena produktu daudzumiem, kas pārdoti tieši patēriņam un kas pārsniedz
tam piešķirto references daudzumu tiešajai pārdošanai.
[..]”
Šā
Regeling
29. pantā ir noteikts:
“1.      Saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 536/93 4. pantu un šajā sakarā
Productschap
pieņemtajiem noteikumiem 4. pantā minētais ražotājs sniedz
Productschap
ziņas par piena un/vai piena produktu daudzumiem, ko tas tieši piegādājis patērētājiem [..] iepriekšējā maksājuma uzlikšanas
laikposmā, norādot produktus.
[..]”
Šā
Regeling
31. pantā ir paredzēts:
“1.      Ražotājam [..], kam ir pienākums samaksāt maksājumu atbilstoši 4. [..] pantam vai kam var tikt uzlikts šāds pienākums, ir
jāglabā uzskaites dokumenti saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 536/93 7. pantu un
Productschap
pieņemtajiem noteikumiem.
2.
Productschap
var pēc savas ierosmes noteikt piegādāto daudzumu, ja tā uzskata, ka 1. punktā, kā arī 27. panta 2. punktā un 29. panta 1. punktā
paredzētie pienākumi nav izpildīti vai ir izpildīti nepietiekami.”
Saskaņā ar 11. panta 1. punktu 1994. gada dekrētā par papildmaksājumu regulas īstenošanu (
Zuivelverordening 1994
,
Uitvoering regeling superheffing
,
PBO‑blad
1994, 26. lpp., turpmāk tekstā – “
Zuivelverordening
”):
“Ražotājam ir jānorāda visi ar tā uzņēmumu vai saimniecību saistītie dati reģistrā, kas ļautu jebkurā brīdī noteikt ražošanas
apjomu, krājumus un apstrādātā vai pārstrādātā piena daudzumus, ko tas saņēmis vai piegādājis, kā arī ar to saistītus finanšu
datus un jāglabā šis reģistrs un šie dati vismaz trīs gadus.”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Slobs ir piena ražotājs. 1997. gada decembrī veiktajā viņa saimniecības pārbaudē attiecībā uz 1996./1997. gada maksājuma uzlikšanas
laikposmu tika konstatēta starpība par aptuveni 250 000 kilogramiem piena starp ražošanas jaudu, kas noteikta atbilstoši Slobam
piederošo piena govju skaitam, un tieši pārdoto produkciju atbilstoši datiem, ko Slobs sniedza
Productschap
.
Slobs apgalvoja, ka viņš pārstrādājis attiecīgos 250 000 kilogramu piena par sviestu, izgatavojot paniņas, kas izmantojamas
siera ražošanā, un iznīcinājis tādējādi ražoto sviestu tūlīt pēc ražošanas procesa beigām. Viņš nav veicis krājumu uzskaiti
attiecībā uz šo ražošanu un iznīcināšanu, bet gan tikai attiecībā uz sieru, kas saražots šā procesa rezultātā.
Pēc tam, kad saskaņā ar
Regeling superheffing
31. panta 2. punktu
Productschap
pēc savas ierosmes bija noteikusi piena un citu piena produktu daudzumus, ko Slobs bija tieši piegādājis patērētājiem 1996./1997. gada
maksājuma uzlikšanas laikposmā,
Productschap
paziņoja, ka prasītājam ir jāsamaksā NLG 180 976,77 kā papildmaksājums atbilstoši Regulas Nr. 536/93 4. panta 2. punktam.
Pēc Sloba sūdzības izskatīšanas
Productschap
ar 2000. gada 4. aprīļa lēmumu samazināja prasītājam uzliktā papildmaksājuma summu. Attiecībā uz iepriekš minēto starpību
tā tomēr atzinusi Sloba iebildumus par nepamatotiem. Savā lēmumā tā ir konstatējusi, ka nebija veikta nekāda uzskaite attiecībā
uz aptuveni 250 000 kilogramu piena.
Productschap
secināja, ka attiecībā uz 1996./1997. gada maksājuma uzlikšanas laikposmu Slobs nebija veicis pareizu un pilnīgu uzskaiti
par ražošanu, krājumiem, piena un piena produktu piegādēm.
2000. gada 4. aprīlī Slobs iesniedza sūdzību par šo lēmumu iesniedzējtiesā.
Saņēmusi minētās tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa savā 2004. gada 12. februāra spriedumā lietā C‑236/02
Slob
,
Recueil
, I‑1861. lpp., ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta pirmais teikums un f) apakšpunkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka krājumu uzskaites dokumentos, kas jāglabā ražotājam, ir jānorāda tikai piena un/vai piena produktu daudzums pa
mēnešiem un pa produktiem.
Tiesa nav lēmusi par dalībvalstu iespējamu kompetenci pieņemt tiesību aktus, ar kuriem piena ražotājiem, kas veic uzņēmējdarbību
to teritorijā, uzliek uzskaites pienākumus, kas ir plašāki nekā tie, kuri izriet no interpretējamās normas, jo uzdotais prejudiciālais
jautājums neattiecās uz šo aspektu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Slob
, 30. punkts).

College van Beroep voor het bedrijfsleven
[Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos] atkārtoti vērsusies Tiesā. Tā norāda, ka iepriekš minētajā spriedumā
lietā
Slob
Tiesa nav atbildējusi uz jautājumu, vai saskaņā ar Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta pirmo teikumu un 3. punktu dalībvalstij
ir tiesības uzlikt ražotājam – papildus minētās regulas 7. panta 1. punkta pirmajā teikumā un f) apakšpunktā paredzētajam
pienākumam glabāt krājumu uzskaites dokumentus – tādu pienākumu kā
Zuivelverordening
11. panta 1. punktā paredzētais, jo iesniedzējtiesa nebija uzdevusi šo jautājumu, kas radies tiesvedības gaitā.
Līdz ar to
College van Beroep voor het bedrijfsleven
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas Nr. 536/93 (EKK) 7. panta 1. punkta [pirmais teikums] un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie atstāj dalībvalstij
rīcības brīvību pieņemt tiesību aktus, ar ko piena ražotājiem, kuri veic uzņēmējdarbību tās teritorijā, uzliek uzskaites pienākumus,
kas ir plašāki nekā tie, kuri izriet no šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai ir jāuzskata, ka dalībvalsts rīcības brīvībā ietilpst tiesības pieņemt
noteikumu, ar ko ražotājam pieprasa sniegt attaisnojumu attiecībā uz saražotā sviesta daudzumu un tā izmantojumu, pat ja sviests
ir iznīcināts vai pārstrādāts par liellopu barību?”

Par Sloba pieteikumiem, kuri ir iesniegti pēc mutvārdu procesa pabeigšanas
Ar 2006. gada 14. jūlija pieteikumu, kas Tiesas kancelejā saņemts 20. jūlijā, Slobs lūdza Tiesai, pirmkārt, atļaut viņam iesniegt
rakstveida apsvērumus pēc ģenerāladvokātes sniegtajiem secinājumiem 2006. gada 22. jūnija tiesas sēdē, otrkārt, izdot rīkojumu
par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu saskaņā ar Reglamenta 61. pantu un, treškārt, atbildēt viņam tādā veidā, lai viņš varētu
atbildēt uz ģenerāladvokātes secinājumiem, lai garantētu viņa pamattiesības uz procesu, kas balstīts uz sacīkstes principu.
Slobs uzskata, ka šajos secinājumos gan faktos, gan tiesību jautājumos ir ietverti kļūdaini argumenti, kurus viņš tomēr neizklāsta
šajā procesa stadijā pareizas tiesvedības interesēs. Viņš norāda – pat ja Reglamentā nav paredzēta iespēja lietas dalībniekiem
iesniegt rakstveida apsvērumus pēc secinājumu sniegšanas, šajā reglamentā tas tieši nav aizliegts.
Ņemot vērā motīvus, kas izklāstīti 2000. gada 4. februāra rīkojuma lietā C‑17/98
Emesa Sugar
(
Recueil
, I‑665. lpp.) 3.–16. punktā, fakts, ka Tiesas Statūti un tās Reglaments neparedz lietas dalībniekiem iespēju iesniegt apsvērumus,
atbildot uz ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem, nepārkāpj indivīda tiesības uz procesu, kas balstīts uz sacīkstes principu,
kā tas izriet no 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta
1. punkta saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību Tiesas sniegto interpretāciju.
Tādējādi ir noraidāms pieteikums par to, lai atļautu Slobam iesniegt rakstveida apsvērumus, atbildot uz ģenerāladvokātes secinājumiem.
Ņemot vērā pašu sacīkstes principa mērķi, kas ir nepieļaut, lai Tiesu varētu ietekmēt argumenti, kurus nav apsprieduši lietas
dalībnieki, Tiesa pēc savas iniciatīvas vai pēc ģenerāladvokāta priekšlikuma, vai arī pēc lietas dalībnieku lūguma var saskaņā
ar Tiesas Reglamenta 61. pantu izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, ja tā uzskata, ka tai nav pietiekamas
informācijas vai ka lieta ir iztiesājama, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. 2004. gada
28. aprīļa rīkojumu lietā C‑127/02
Waddenvereniging
un
Vogelbeschermingsvereniging
, Krājumā nav publicēts, 8. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑470/00 P Parlaments/
Ripa di Meana
u.c.,
Recueil
, I‑4167. lpp., 33. punkts, un 2006. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑432/04 Komisija/
Cresson
, Krājums, I‑6387. lpp., 50. punkts).
Šajā lietā šie nosacījumi nav izpildīti.
Turklāt jāatgādina, ka EKL 234. pantā ir noteikta tieša sadarbība starp Tiesu un valsts tiesām, ieviešot bezstrīdus procedūru,
kas nav atkarīga no jebkādas lietas dalībnieku iniciatīvas un kuras laikā lietas dalībnieki ir vienīgi uzaicināti izteikties
(šajā sakarā skat. 1994. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑364/92
SAT Fluggesellschaft
,
Recueil
, I‑43. lpp., 9. punkts).
Tādējādi, uzklausot ģenerāladvokātu, ir jānoraida pieteikums par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka trešais iesniegtais lūgums ir arī jānoraida.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Regulas Nr. 536/93 mērķis ir paredzēt sīki izstrādātus noteikumus par papildmaksājuma piemērošanu piena un piena produktu
nozarē, lai nodrošinātu šā maksājuma efektivitāti un novērstu krāpšanu.
Saskaņā ar šīs regulas preambulas astoto apsvērumu dalībvalstu rīcībā ir jābūt piemērotiem līdzekļiem veikt vēlākas pārbaudes,
lai noskaidrotu, vai un kādā mērā maksājums tika iekasēts atbilstoši spēkā esošajiem noteikumiem. Šādas pārbaudes ir paredzētas
minētās regulas 7. pantā, lai nodrošinātu uzpircēju un ražotāju sagatavoto savākšanas un tiešās pārdošanas pārskatu pareizību
(2004. gada 25. marta spriedums apvienotajās lietās C‑231/00, C‑303/00 un C‑451/00
Cooperativa Lattepiù
u.c.,
Recueil
, I‑2869. lpp., 70. punkts).
Nekas neliedz dalībvalstij veikt citus pasākumus papildus tiem, kas noteikti Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta otrajā
teikumā un 3. punktā, ja tā uzskata šos pasākumus par vajadzīgiem. No šīs regulas 7. panta 1. punkta pirmā teikuma teksta
izriet, ka dalībvalstīm ir pat jāveic visi pārbaudes pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu maksājuma iekasēšanu. Kaut gan
turpmāk šā 7. panta 1. un 3. punktā ir norādīti daži veicamie pasākumi, tas neaizliedz tos papildināt ar citiem pasākumiem,
kas izrādās nepieciešami attiecīgajā dalībvalstī. No šīs regulas preambulas astotā apsvēruma izriet, ka norādītie pasākumi
ir vienīgi minimālās normas.
Pretēji Sloba apgalvojumiem šāds plašs formulējums neprasa, lai iespējamie pasākumi, ko dalībvalstis var paredzēt, būtu precizēti
šajā pašā regulā.
Tomēr, nosakot Kopienu tiesību aktu īstenošanas pasākumus, valsts iestādēm sava rīcības brīvība ir jāizmanto, ievērojot Kopienu
tiesību vispārējos principus, tostarp samērīguma, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu (iepriekš
minētais spriedums apvienotajās lietās
Cooperativa Lattepiù
u.c., 57. punkts).
Tātad uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas piešķir dalībvalstij rīcības brīvību pieņemt, ja nepieciešams, tiesību aktus, ar ko piena ražotājiem, kuri veic uzņēmējdarbību
tās teritorijā, uzliek papildu uzskaites pienākumus, kas ir plašāki nekā tie, kuri izriet no šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta
f) apakšpunkta. Izmantojot šo rīcības brīvību, dalībvalstij ir jāievēro Kopienu tiesību vispārējie principi.

Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Kopienu tiesības aizliedz piemērot valsts tiesību aktus, ar ko piena
ražotājiem pieprasa norādīt reģistrā saražotā sviesta daudzumus un tā faktisko izmantojumu, pat ja sviests ir iznīcināts vai
pārstrādāts par liellopu barību.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka priekšnosacījums pasākumu veikšanai saskaņā ar Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta pirmo teikumu
ir tas, ka šie pasākumi ir vajadzīgi.
Nīderlandes valdība ir pārliecinoši pamatojusi pamata prāvā aplūkojamā pasākuma vajadzību ar piena nozares struktūru un it
īpaši ar to, ka pastāv zināms skaits lielo piena govju fermu, kuras pārdod savu produkciju tieši un kuras ir grūti pārbaudīt,
pamatojoties tikai uz Kopienu prasībām.
Samērīguma princips neliedz veikt Nīderlandē pārbaudes attiecībā uz saražotiem daudzumiem, kas nav laisti pārdošanā. Šis pasākums
nepārsniedz to, kas, ņemot vērā Nīderlandes piena nozares struktūru, ir nepieciešams, lai nodrošinātu efektīvu kontroli, kuras
mērķis ir novērst saražoto daudzumu, ko pārdod ārpus papildmaksājuma pienam sistēmas, laišanu saimnieciskajā apritē.
Tiesiskās drošības princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips tāpat neaizliedz tādus pārbaudes pasākumus kā pamata
prāvā apskatāmie. No Regulas Nr. 536/93 7. panta 1. punkta pirmā teikuma un tās preambulas astotā apsvēruma, tos aplūkojot
kopā, skaidri un precīzi izriet, ka 7. pantā minēto pasākumu saraksts nav izsmeļošs un ka dalībvalstīm ir pat pienākums vajadzības
gadījumā veikt papildu pasākumus (par tiesiskās drošības principa piemērošanas kritērijiem skat. 2006. gada 16. marta spriedumu
lietā C‑94/05
Emsland‑Stärke
, Krājums, I‑2619. lpp., 43. punkts). Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka uz tiesiskās paļāvības principu nevar atsaukties, lai
apstrīdētu precīzu noteikumu Kopienu tiesību aktā vai šim noteikumam atbilstošu valsts iestādes rīcību (šajā sakarā skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Emsland‑Stärke
, 31. punkts). Līdz ar to komersantam nevar būt pamatotas paļāvības uz to, ka tas netiks pakļauts papildu pārbaudēm.
Pretēji Sloba apgalvojumiem – tāds regulējums kā
Zuivelverordening
11. pants negroza papildmaksājuma bāzi. Tas ir tikai papildu pārbaudes līdzeklis, kas ir jāpiemēro, ņemot vērā Regulas Nr. 536/93
7. panta 1. punktā noteikto mērķi – nodrošināt papildmaksājuma iekasēšanu saskaņā ar spēkā esošajām Kopienu tiesību normām.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Kopienu tiesības neaizliedz piemērot tiesību aktus,
ar kuriem piena ražotājiem pieprasa norādīt reģistrā saražotā sviesta daudzumus un tā faktisko izmantojumu, pat ja sviests
ir iznīcināts vai pārstrādāts par liellopu barību, ja attiecīgajā dalībvalstī, pamatojoties tikai uz Kopienu prasībām, ir
grūti nodrošināt efektīvas pārbaudes attiecībā uz ražotāju sagatavoto tiešās pārdošanas pārskatu pareizību.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
7. panta 1. punkta pirmais teikums Komisijas 1993. gada 9. marta Regulā (EEK) Nr. 536/93, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus
par papildmaksājuma piemērošanu piena un piena produktu nozarē, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas piešķir dalībvalstij rīcības
brīvību pieņemt, ja nepieciešams, tiesību aktus, ar ko piena ražotājiem, kuri veic uzņēmējdarbību tās teritorijā, uzliek papildu
uzskaites pienākumus, kas ir plašāki nekā tie, kuri izriet no šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta f) apakšpunkta. Izmantojot
šo rīcības brīvību, dalībvalstij ir jāievēro Kopienu tiesību vispārējie principi;
2)
Kopienu tiesības neaizliedz piemērot tiesību aktus, ar kuriem piena ražotājiem pieprasa norādīt reģistrā saražotā sviesta
daudzumus un tā faktisko izmantojumu, pat ja sviests ir iznīcināts vai pārstrādāts par liellopu barību, ja attiecīgajā dalībvalstī,
pamatojoties tikai uz Kopienu prasībām, ir grūti nodrošināt efektīvas pārbaudes attiecībā uz ražotāju sagatavoto tiešās pārdošanas
pārskatu pareizību.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.