CELEX: 62005CJ0328
Apelācija
Konkurence
Aizliegta vienošanās
Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai
Paziņojums par sadarbību
Non bis in idem princips

1       Ar šo apelācijas sūdzību
SGL Carbon AG
(turpmāk tekstā – “
SGL Carbon
”) lūdz, galvenokārt, daļēji atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija (Krājumā nav publicēts – Krājums, II‑10. lpp.*, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa
noraidīja tās prasību, kas vērsta pret Komisijas 2002. gada 17. decembra Lēmumu C(2002) 5083, galīgā redakcija, par EK līguma
81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑2/37.667 – Speciālais grafīts, turpmāk tekstā – “strīdīgais
lēmums”), un, pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts ar minēto lēmumu.

Atbilstošās tiesību normas

Regula Nr. 17
2       Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par Līguma [81.] un [82.] panta piemērošanu (OV 13, 204. lpp.),
15. pants paredz:
“1.      Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus] 100 līdz 5000 norēķina vienību
apmērā, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:
[..]
b)      sniedz nepatiesu informāciju, atbildot uz pieprasījumu, kas izteikts saskaņā ar 11. panta 3. vai 5. punktu [..]
2.      Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību
vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu
vai nolaidības dēļ:
a)      pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu, [..]
[..]
Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.
[..]”

Pamatnostādnes
3       Komisijas paziņojuma ar nosaukumu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta
2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu” (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), preambulā ir paredzēts:
“Turpmāk izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu
Tiesas viedokļa, vienlaicīgi nostiprinot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu [rīcības brīvību], kas noteikta saskaņā ar
attiecīgiem tiesību aktiem, noteikt sodanaudu [naudas sodu] līdz 10 % apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Šī vara jāīsteno
ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu par konkurences noteikumu
pārkāpumiem.
Jaunā metodoloģija [metodika], ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apmēra noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem,
nosakot vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību
mīkstinošus apstākļus.”
4       Saskaņā ar Pamatnostādņu 1. punktu “[šo] pamatapmēru nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kas ir vienīgie kritēriji,
kuri ir izklāstīti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā”. Saskaņā ar Pamatnostādņu 2. punktu pamatapmēru var palielināt, ja
pastāv tādi atbildību pastiprinoši apstākļi kā, piemēram, atkārtots pārkāpums, ko izdara tas pats uzņēmums vai tie paši uzņēmumi.
Saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punktu minēto apmēru var samazināt, ja pastāv īpaši atbildību mīkstinoši apstākļi.

Paziņojums par sadarbību
5       Komisijas paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207,
4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) ir noteikti nosacījumi, kad uzņēmums, kas sadarbojas ar Komisiju tās
izmeklēšanas gaitā par aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvots no naudas soda vai tam var tikt samazināts naudas sods, kas
citādi tam tiktu uzlikts.
6       Paziņojuma par sadarbību A iedaļas 5. punktā paredzēts:
“Uzņēmuma sadarbība ar Komisiju ir tikai viens no apstākļiem, ko Komisija ņem vērā, nosakot naudas sodu. [..]” [Neoficiāls
tulkojums]
7       Paziņojuma par sadarbību C iedaļā ar virsrakstu “Nozīmīgs naudas soda samazinājums” ir noteikts:
“Uzņēmumiem, kas gan atbilst B iedaļas no b) līdz e) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem un paziņo par slepenu vienošanos
pēc tam, kad uzņēmumos, kas ir vienošanās dalībnieki, Komisija ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi, bet pārbaužu rezultātā vēl
nav iegūts pietiekams pamatojums lēmuma pieņemšanas procedūras uzsākšanai, naudas soda apmēru samazina par 50 % līdz 75%.”
8       Paziņojuma par sadarbību B iedaļā paredzētie nosacījumi, uz kuriem atsaucas C iedaļa, paredz – ja attiecīgais uzņēmums:
“a)      paziņo par slepenu vienošanos Komisijai, pirms tā ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi attiecībā uz vienošanās dalībniekiem, ja
vien Komisijas rīcībā jau nav pietiekamas informācijas paziņotās vienošanās esamības konstatēšanai;
b)      pirmais sniedz izšķirošo informāciju, kas pierāda vienošanās esamību;
c)      pārtrauc savu dalību aizliegtajā darbībā vēlākais brīdī, kad tas paziņo par vienošanos;
d)      sniedz Komisijai visu atbilstošo informāciju un visus tā rīcībā esošus ar vienošanos saistītus dokumentus un pierādījumus
un pastāvīgi un pilnībā sadarbojas visā izmeklēšanas laikā;
e)      nav piespiedis citu uzņēmumu piedalīties vienošanās un nelikumīgajā darbībā, tam nav bijusi iniciatora vai noteicoša loma”.
9       Paziņojuma par sadarbību D iedaļā ar virsrakstu “Naudas soda apmēra ievērojams samazinājums” ir noteikts:
“1.      Ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B un C iedaļā uzskaitītos nosacījumus, tam naudas soda apmēru samazina no 10 % līdz
50 %, kas tam būtu uzlikts gadījumā, ja tas nebūtu sadarbojies.
2.      Tā īpaši var būt gadījumos, ja:
–       pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, kuri
būtiski palīdz konstatēt pārkāpuma esamību;
–       uzņēmums pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas informē Komisiju, ka tas pēc būtības neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija
ir pamatojusi apsūdzību.”

Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokols
10     Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 7. protokola 4. pantā
ir noteikts šādi:
“Tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam
1.      Nevienu nedrīkst no jauna tiesāt vai sodīt krimināllietā tajā pašā valstī par noziegumu, par kuru viņš jau ir ticis attaisnots
vai notiesāts ar galīgu spriedumu saskaņā ar šīs valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem.
2.      Iepriekšējā punkta nosacījumi nekavē atkārtotu lietas izskatīšanu saskaņā ar attiecīgās valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem,
ja ir jauni pierādījumi vai jaunatklāti apstākļi vai ja iepriekšējā procesā ir pieļautas būtiskas kļūdas, kas varēja ietekmēt
lietas iznākumu.
[..]”

Prāvas rašanās fakti un strīdīgais lēmums
11     Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa tai iesniegtās prasības pamatā esošos faktus apkopoja šādi:
“1      Ar [strīdīgo] lēmumu Komisija konstatēja vairāku uzņēmumu dalību nolīgumos un saskaņotās darbībās speciālā grafīta nozarē
EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā – “EEZ”) 53. panta 1. punkta izpratnē laika
posmā no 1993. gada jūlija līdz 1998. gada februārim.
2      [Strīdīgā] lēmuma izpratnē termins “speciālais grafīts” apzīmē grafīta ražojumu grupu, proti, izostatisko grafītu, ekstrudēto
grafītu un veidnēto grafītu, kas paredzēti dažādam lietojumam. Tas neapzīmē grafīta elektrodus, ko izmanto tērauda ražošanai.
3      Izostatiskā grafīta mehāniskās īpašības ir pārākas par ekstrudētā un veidnētā grafīta īpašībām, un katras grafīta kategorijas
cena ir atkarīga no tās mehāniskajām īpašībām. Izostatiskais grafīts, lietojot elektriskās izlādes mašīnas, tostarp tiek izmantots
metāla veidņu ražošanā izmantošanai automobiļu un elektronikas rūpniecībā. Tas tiek izmantots arī, lai ražotu krāsaino metālu,
kā, piemēram, vara un vara sakausējumu nepārtrauktās liešanas veidnes.
4      Izostatiskā grafīta un ekstrudētā vai veidnētā grafīta ražošanas izmaksas atšķiras par vismaz 20 %. Ekstrudētais grafīts parasti
ir vislētākais, un tādēļ to izvēlas, ja tas atbilst lietotāja prasībām. Ekstrudētajiem ražojumiem rūpniecībā ir plašs lietojums,
galvenokārt dzelzs un tērauda, alumīnija un ķīmiskajā rūpniecībā, kā arī metalurģijā.
5      Veidnētais grafīts parasti tiek izmantots tikai plaša mēroga darbībās, jo tā kvalitāte parasti ir zemāka nekā ekstrudētā grafīta
kvalitāte.
6      Speciālā grafīta ražojumi klientiem tiek piegādāti vai nu tieši no ražotnēm kā virpoti gala produkti, vai arī no starpniecības
apstrādes darbnīcām. Šīs darbnīcas iepērk nevirpotu grafītu blokos vai stieņos, virpo tos, t.i., pielāgo tos klienta vajadzībām
un pārdod virpotos ražojumus gala klientam.
7      [Strīdīgais] lēmums attiecas uz divām atsevišķām aizliegtām vienošanās, no kurām viena attiecas uz speciālā izostatiskā grafīta
tirgu un otra – uz speciālā ekstrudētā grafīta tirgu. Nebija pierādījumu par pārkāpumiem attiecībā uz veidnēto grafītu. Šīs
vienošanās attiecās uz ļoti specifiskiem ražojumiem, proti, grafītu standarta un grieztos blokos, bet ne uz virpotiem ražojumiem,
kas tiek ražoti pēc klienta pasūtījuma.
8      Lielākie speciālā grafīta ražotāji rietumu pasaulē ir daudznacionāli uzņēmumi. Speciālā grafīta pasaules tirdzniecība 2000. gadā
veidoja aptuveni 900 miljonus EUR, no tā aptuveni 500 miljonus EUR izostatiskais grafīts un 300 miljonus EUR ekstrudētais
grafīts. Kopienas/EEZ līmenī izostatiskā grafīta ražojumu tirdzniecības apjoms 2000. gadā bija no 100 līdz 120 miljoni EUR
un ekstrudētā grafīta ražojumu – no 60 līdz 70 miljoni EUR. Izostatiskā grafīta tirgū nevirpoti ražojumi veidoja aptuveni
no 35 līdz 50 miljonus EUR, bet ekstrudētā grafīta tirgū – aptuveni 30 miljonus EUR.
9      Laikā, kad tika pieņemts [strīdīgais] lēmums, lielākie Kopienas/EEZ teritorijā darbojošies speciālā izostatiskā grafīta ražotāji
bija [īpaši] Vācijas sabiedrība
SGL Carbon AG
[..].
[..]
12      Komisija 1997. gada jūnijā uzsāka izmeklēšanu grafītu elektrodu tirgū, šīs izmeklēšanas rezultātā 2001. gada 18. jūlijā tika
pieņemts lēmums par procesu, piemērojot EK līguma 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu – Lieta COMP/E‑1/36.490 – Grafīta elektrodi
(OV 2002, L 100, 1. lpp.). [..]
[..]
14      ASV 2000. gada martā un 2001. gada februārī pret [
Le Carbone‑Lorraine SA
] meitas sabiedrību un [Japānas sabiedrības
Toyo Tanso Co. Ltd
] meitas sabiedrību tika uzsākta kriminālvajāšana par dalību saistībā ar noziedzīgu aizliegto vienošanos speciālā grafīta
tirgū. Šīs sabiedrības atzina savu vainu tām uzrādītajā apsūdzībā un piekrita samaksāt naudas sodu. [..]
15      Komisija 2002. gada 17. maijā [strīdīgā] lēmuma adresātēm nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. [..]. Neviena no šīm sabiedrībām
neapstrīdēja faktus pēc būtības.
[..]
17      Administratīvais process tika pabeigts 2002. gada 17. decembrī, pieņemot [strīdīgo] lēmumu. [..]
[..]
19      [Strīdīgais] lēmums norāda, ka izostatiskā grafīta tirgū slepenie nolīgumi tika ieviesti regulārās daudzpusējās sanāksmēs
četros līmeņos:
–       “augstākā līmeņa sanāksmēs”, kurās tikās sabiedrību augsta līmeņa amatpersonas un kurās tika noteikti sadarbības pamatprincipi;
–       “starptautiskās darba sanāksmēs” par grafīta bloku klasifikāciju dažādās kategorijās un katras kategorijas minimālo cenu noteikšanu;
–       “reģionālās” (Eiropas) sanāksmēs;
–       “vietējās” (valstu sanāksmēs) par Itālijas, Vācijas, Francijas, Lielbritānijas un Spānijas tirgiem.
[..]
22      Pamatojoties uz [strīdīgajā] lēmumā konstatētajiem faktiem un juridisko novērtējumu, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem uzlika
naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta atbilstīgi metodikai, kas noteikta Pamatnostādnēs un Paziņojumā par sadarbību.
23      Saskaņā ar [strīdīgā] lēmuma rezolutīvās daļas 1. punkta pirmo daļu šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un
EEZ līguma 53. panta 1. punktu, jo tie norādītajos laika posmos ir piedalījušies nolīgumos un saskaņotajās darbībās, kas ietekmēja
Kopienu un EEZ tirgus speciālā izostatiskā grafīta jomā:
[..]
b)
SGL
[
Carbon
] no 1993. gada jūlija līdz 1998. gada februārim;
[..]
24      Saskaņā ar tā paša punkta otro daļu šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu,
jo tie norādītajos laika posmos ir piedalījušies nolīgumos un saskaņotajās darbībās, kas ietekmēja Kopienu un EEZ tirgus speciālā
ekstrudētā grafīta jomā:
–
SGL
[
Carbon
] no 1993. gada februāra līdz 1996. gada novembrim;
[..]
25      Saskaņā ar [strīdīgā lēmuma] rezolutīvās daļas 3. punktu tiek uzlikti šādi naudas sodi:
[..]
b)
SGL
[
Carbon
]:
–      izostatiskais grafīts: EUR 18 940 000,
–      ekstrudētais grafīts: EUR 8 810 000;
[..]
26      [Minētais] 3. punkts turklāt noteic, ka šie naudas sodi ir jāsamaksā trīs mēnešu laikā, skaitot no [strīdīgā] lēmuma paziņošanas
dienas, ar nokavējuma procentu likmi 6,75 % apmērā.
27      [Strīdīgais] lēmums prasītājām tika nosūtīts ar 2002. gada 20. decembra vēstuli. Tajā bija norādīts, ka pēc tam, kad izbeidzas
[šajā] lēmumā norādītais maksājuma termiņš, Komisija rīkosies, lai panāktu attiecīgo summu iekasēšanu; tomēr, ja Pirmās instances
tiesā tiktu uzsākta tiesvedība, Komisija [neveiks izpildes pasākumus], ja vien tiks maksāti procenti ar likmi 4,75 % un tiks
sniegta bankas garantija.”

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
12     Ar atsevišķiem prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2003. gada martā,
SGL Carbon
un citi uzņēmumi, pret kuriem bija vērsts strīdīgais lēmums, lūdza Pirmās instances tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu.
13     Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa tostarp nolēma:
“[..]
4)      lietā T‑91/03
SGL Carbon
/Komisija:
–       naudas soda apmērs, kas prasītājai uzlikts ar [strīdīgā] lēmuma [COMP/E‑2/37.667] 3. punktu, ir EUR 9 641 970 par pārkāpumu
izostatiskā grafīta nozarē;
–       prasību pārējā daļā noraidīt;
–       prasītāja sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu, savukārt
Komisija sedz vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu trešdaļu prasītājas tiesāšanās izdevumu.”

Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
14
SGL
Carbon
savā apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–       galvenokārt, atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to noraidīta prasība;
–       pakārtoti, vēl vairāk samazināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu, kā arī nokavējuma procentus un kavējuma
procentus saistībā ar
lis pendens
;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
15     Komisija savā atbildes rakstā lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus.

Par apelāciju
16     Savas apelācijas sūdzības atbalstam
SGL Carbon
izvirza sešus pamatus.
17     Pirmajā pamatā
SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, neņemot vērā naudas sodus, kas tai iepriekš tika uzlikti Amerikas Savienotajās Valstīs,
ar to pārkāpa
non bis in idem
principu. Otrais pamats ir vērsts pret soda pamatsummas palielinājumu par 35 % par
SGL Carbon
kā vienpersoniskas līderes lomu. Trešajā pamatā tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav vērtējusi pamatu, saskaņā ar kuru
SGL Carbon
tiesības uz aizstāvību, kas ietver tiesības tikt uzklausītai, tika aizskartas Komisijas grupas locekļu, kas strādāja ar lietu,
neatbilstošu vācu valodas zināšanu dēļ. Ceturtais pamats attiecas uz to, kā Pirmās instances tiesa novērtēja
SGL Carbon
un Komisijas sadarbību. Piektajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā
tās saimnieciskos rādītājus, lai novērtētu tās spēju samaksāt naudas sodu, un ka uzliktais naudas sods bija nesamērīgs. Visbeidzot
sestajā pamatā tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini aprēķinājusi procentu likmi.

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pienākuma ņemt vērā trešās valstīs noteiktu sankciju neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
18     Pirmajā pamatā
SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti apšaubīja
non bis in idem
principa piemērojamību šai lietai, jo sankcijas, kas tai tika noteiktas Amerikas Savienotajās Valstīs, esot vajadzējis ņemt
vērā, lai aprēķinātu naudas soda apmēru vai vismaz to samazinātu.
19     Tiesas sēdē
SGL Carbon
precizēja – lai gan Tiesa 2006. gada 29. jūnija spriedumos lietā C‑289/04 P
Showa Denko
/Komisija (Krājums, I‑5859. lpp., 50.–63. punkts) un lietā C‑308/04 P
SGL Carbon
/Komisija (Krājums, I‑5977. lpp., 26.–39. punkts) noraidīja tēzi, ka trešā valstī noteiktas sankcijas konkurences tiesību
jomā ir jāņem vērā, nosakot naudas sodu, Komisijai tomēr nebija pamata pilnībā ignorēt šādus apstākļus.
20
SGL Carbon
attiecībā uz nepieciešamību nodrošināt to, lai uzliktie sodi būtu samērīgi, norāda, ka Komisijai savas rīcības brīvības ietvaros
acīmredzami ir pienākums ņemt vērā trešo valstu iestāžu noteiktās sankcijas.
21     Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā lietā nepamatoti atsaucas uz
non bis in idem
principu. Administratīvajiem un tiesu procesiem konkurences tiesību jomā Amerikas Savienotās Valstīs un Kopienā nav viens
un tas pats mērķis.
22     Komisija apgalvo, ka no iepriekš minētajiem spriedumiem lietā
Showa Denko
/Komisija un lietā
SGL Carbon
/Komisija izriet, ka Kopienu tiesībās nav nekāda juridiska pamata pienākumam ņemt vērā sankcijas, kas kādai sabiedrībai noteiktas
trešā valstī.
23     Komisija piebilst, ka jebkāda pienākuma ņemt vērā šādas sankcijas neesamība ir saderīga ar vispārējiem tiesību principiem.
Ja ar aizliegtu vienošanos, kas aptver visu pasauli, ir noteiktas cenas pasaules mērogā, tad uzņēmumi, kas ir šādas vienošanās
dalībnieki, izdara nevis vienu pārkāpumu, bet gan vairākus pārkāpumus atbilstoši katrai suverēnai tiesiskai kārtībai, kas
aizliedz cenu noteikšanu, kam ir faktiskas vai potenciālas sekas attiecīgajās teritorijās.
Tiesas vērtējums
24     Vispirms ir jāatgādina, ka iepriekš minētajos spriedumos lietā
Showa Denko
/Komisija un lietā
SGL Carbon
/Komisija Tiesa jau izskatīja jautājumu, vai Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola 4. pantā
noteikto
non bis in idem
principu var piemērot situācijām, kurās trešās valsts iestādes ir iejaukušās saskaņā ar to sodīšanas pilnvarām attiecīgās
valsts teritorijā piemērojamo konkurences tiesību jomā.
25     Izskatot šo jautājumu, Tiesa iepriekš minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija un lietā
Showa Denko
/Komisija attiecīgi 28. un 52. punktā ir atgādinājusi, ka aizliegtu vienošanos starptautiskā kontekstā raksturo trešo valstu
juridisko sistēmu iesaistīšanās to attiecīgajās teritorijās.
26     Šajā sakarā Tiesa iepriekš minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija un lietā
Showa Denko
/Komisija 29. un 53. punktā ir konstatējusi, ka šo trešo valstu iestāžu, kuru pienākums ir brīvas konkurences aizsardzība,
pilnvaru izmantošana saskaņā ar to teritoriālo kompetenci ir pakļauta šo valstu atbilstīgajām prasībām. Ja šo valstu iestādes
konkurences tiesību jomā ir konstatējušas piemērojamo normu pārkāpumus, elementi, kas ir citu valstu tiesību sistēmas pamatā
konkurences tiesībās, ietver ne tikai īpašu lietderību un mērķus, bet noved pie īpašu materiālo normu pieņemšanas, kā arī
ļoti atšķirīgām tiesiskajām sekām administratīvo tiesību, krimināltiesību vai civiltiesību jomā.
27     No Tiesas sacītā izriet, ka, ja Komisija soda par kāda uzņēmuma neatļautu darbību, pat ja tā rodas starptautiskas aizliegtas
vienošanās dēļ, tās mērķis ir aizsargāt brīvu konkurenci kopējā tirgū, kas saskaņā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu
ir Kopienas pamatmērķis. Saistībā ar juridisko tiesību aizsardzības Kopienu līmenī īpatnībām Komisijas veiktais vērtējums
saskaņā ar tās kompetenci šajā jomā var būtiski atšķirties no trešo valstu iestāžu vērtējuma (skat. iepriekš minētos spriedumus
lietā
SGL Carbon
/Komisija, 31. punkts, un lietā
Showa Denko
/Komisija, 55. punkts).
28     Tādējādi Tiesa secināja, ka
non bis in idem
princips neattiecas uz situācijām, kurās saskaņā ar to kompetenci ir iesaistītas trešo valstu tiesību sistēmas un konkurences
iestādes (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
SGL Carbon
/Komisija, 32. punkts, un lietā
Showa Denko
/Komisija, 56. punkts).
29     Runājot par šo apelāciju, ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa, izvirzot būtībā tādu pašu argumentāciju, pārsūdzētā sprieduma
112.–116. punktā nosprieda, ka
non bis in idem
princips nav piemērojams, ja Komisijai sava kompetence ir jāizmanto saskaņā ar Kopienu tiesībām, pat ja attiecīgajam uzņēmumam
sodu jau ir uzlikušas trešo valstu iestādes par minētajā valstī piemērojamo konkurences noteikumu pārkāpumiem.
30     Šādos apstākļos argumenti, ko
SGL Carbon
izvirzījusi savā apelācijas sūdzībā un pamato ar
non bis in idem
principa pārkāpumu, nav atbalstāmi.
31     Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesas sēdē izvirzītajiem argumentiem, ka iepriekš minētie spriedumi lietā
SGL Carbon
/Komisija un lietā
Showa Denko
/Komisija ir jāsaprot tādā nozīmē, ka Komisijas rīcības brīvību attiecībā uz jautājumu, vai tai ir pienākums ņemt vērā trešo
valstu iestāžu attiecīgajam uzņēmumam uzlikto sodu par minētajā valstī piemērojamo konkurences noteikumu pārkāpumu, varētu
vajadzības gadījumā “samazināt” tādējādi, lai Komisijai vismaz būtu pienākums ņemt vērā šādus sodus, pietiek konstatēt, ka
šāda veida minēto spriedumu interpretācija balstīta uz to kļūdainu, it īpaši attiecīgi to 36. un 60. punkta, izpratni.
32     Minētajā 36. un 60. punktā Tiesa neko neteica par
non bis in idem
principa piemērojamību, bet gan atbildēja uz prasītāju pakārtotu argumentu, ar kuru tās centās pierādīt to, ka pēdējā nav
ievērojusi samērīguma principu un taisnīguma principu.
33     Šajā sakarā Tiesai atliek vienīgi atgādināt, ka par Kopienas konkurences tiesību pārkāpumiem uzliekamo naudas sodu apmēra
noteikšana ir Komisijas rīcības brīvības ietvaros šajā jomā.
34     No tā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma 128. punktā nospriežot, ka Komisijai nav pienākuma ņemt vēra sodus, ko Amerikas Savienoto
Valstu iestādes ir uzlikušas
SGL Carbon
, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
35     Tādēļ
SGL Carbon
pirmais pamats apelācijas sūdzības atbalstam ir jānoraida.

Par otro pamatu, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēra prettiesisku palielināšanu tādēļ,
ka tā bija vienpersoniska līdere
36     Šim pamatam ir divas daļas. Pirmkārt,
SGL Carbon
apgalvo, ka naudas soda pamatsummas palielinājums ir prettiesisks, jo Pirmās instances tiesas faktu konstatējums nesniedz
nekādu pamatu šādam palielinājumam. Otrkārt, saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas teikto Pirmās instances tiesa neesot
ievērojusi tiesības uz aizstāvību šajā sakarā, jo pirms strīdīgā lēmuma pieņemšanas tā nevarēja zināt savai aizstāvībai būtisku
apstākli, proti, ka Komisija to uzskatīs par aizliegtas vienošanās vienpersonisku līderi.
Par otrā pamatu pirmo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
37
SGL Carbon
apgalvo, ka aizliegtas vienošanās līderes stāvoklis, ko tai piedēvēja Pirmās instances tiesa, neatbilst lietas faktiskajiem
apstākļiem, kā tie izklāstīti pārsūdzētajā spriedumā.
38     Tā arī uzskata, ka faktiskie apstākļi, īpaši Pirmās instances tiesas konstatējumi, kas turklāt ir pretrunīgi, nevar būt tie
elementi, ar kuriem varētu attaisnot tai uzliktā naudas soda palielinājumu.
39     Komisija attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīdēto Pirmās instances tiesas faktu vērtējumu par tās aizliegtās
vienošanās līderes lomu apgalvo, ka šī pamata daļa nav pieņemama.
40     Tā piebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, saskaņā ar kuriem līderes kvalifikācija ir jāatspoguļo naudas
soda apmērā, arī nav pieņemami, jo tā ir to argumentu atkārtošana, kuri jau tika apgalvoti Pirmās instances tiesā.
–       Tiesas vērtējums
41     Vispirms ir jānorāda, ka no EKL 225. panta 1. punkta un Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka Pirmās
instances tiesa ir vienīgā instance, kuras kompetencē ir, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu
materiālā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu vērtējumu.
Ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesai saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetence kontrolēt
šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, kuras Pirmās instances tiesa ir paredzējusi. Tādējādi Tiesai nav kompetences
konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Ja šie pierādījumi
ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārīgie tiesību principi un procesuālie noteikumi attiecībā uz pierādīšanas pienākumu,
iesniegto pierādījumu izvērtējums ir jāveic Pirmās instances tiesai pašai. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīta pati
pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas jāpārbauda Tiesai (skat. 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑551/03 P
General Motors
/Komisija, Krājums, I‑3173. lpp., 51. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
42     Attiecībā uz otrā pamata pirmo daļu ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 316.–331. punktā detalizēti
pārbaudīja faktiskos apstākļus, kas Komisijai lika
SGL Carbon
atzīt par aizliegtas vienošanās līderi un uzskatīt šādu lomu par atbildību pastiprinošu apstākli.
43     Runājot par šādu apstākli, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (skat. it īpaši 2005. gada 28. jūnija spriedumu
apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 240.–242. punkts) pārkāpuma smagums tiek noteikts, ņemot vērā vairākus apstākļus, attiecībā
uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība. Saskaņā ar iepriekš minētajām pamatnostādnēm naudas soda apmēra noteikšanā ņemot vērā
faktu, ka pastāv atbildību pastiprinoši apstākļi, Komisija tikai pilda savu uzdevumu, proti, nodrošina Kopienu konkurences
noteikumu ievērošanu.
44     Lai noteiktu izdarītā pārkāpuma smagumu, jāņem vērā īpaši katra uzņēmuma darbība, katra uzņēmuma loma aizliegtas vienošanās
izveidošanā, kā arī labums, ko tie varēja no tā gūt (šajā sakarā skat. 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 129. punkts).
45     Šādos apstākļos
SGL Carbon
izvirzītie argumenti par atbildību pastiprinošu apstākli, kas saistīts ar tās aizliegtās vienošanās līderes lomu, liek Tiesai
no jauna izvērtēt visus faktus, par kuriem Pirmās instances tiesa jau ir izteikusies.
46     Šajā sakarā
SGL Carbon
nenorāda nevienu dokumentu vai citu apstākli, kas varētu pierādīt to, ka Pirmās instances tiesa savā vērtējumā par šī uzņēmuma
lomu gan aizliegtās vienošanās izcelsmē, gan tās pastāvēšanā, būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
47     Turklāt minētais vērtējums nezaudē spēku to pretrunu dēļ, kas saistītas attiecīgi ar
SGL Carbon
un citu uzņēmumu, aizliegtas vienošanās dalībnieku, darbību.
48     No tā izriet, ka otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
Par otrā pamata otro daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
49
SGL Carbon
apgalvo, ka tā nav tikusi pienācīgi uzklausīta saistībā ar Komisijas vērtējumu par tās pārkāpumu un ka Pirmās instances tiesa
nav ievērojusi šāda veida pārkāpuma juridisko apjomu. Paziņojumā par iebildumiem Komisija tai kopā ar kādu citu uzņēmumu esot
piedēvējusi aizliegtas vienošanās līderes lomu. Savukārt strīdīgā lēmuma pamatojuma 485.–488. punktā Komisija vienīgi apelācijas
sūdzības iesniedzēju esot uzskatījusi par “pārkāpuma līderi un iniciatori izostatiskā grafīta tirgū”, piemērojot tai lielāku
naudas soda pamatsummas palielinājumu, proti, 50 %.
50     Tādēļ
SGL Carbon
uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi tiesības uz aizstāvību. Paziņojumu par iebildumiem nevar ierobežot ar norādi,
ka naudas soda noteikšanā tiks ņemts vērā pārkāpuma smagums un ilgums, bet gan tajā jāuzskaita apstākļi, kurus var ņemt vērā
Komisijas lēmuma pieņemšanā, lai nodrošinātu lietderīgu aizstāvēšanos.
51
SGL Carbon
apgalvo, ka tai piedēvētā līderes loma ir būtisks apstāklis naudas soda apmēra noteikšanā. Ja paziņojumā par iebildumiem
būtu norādīts, ka Komisija plāno izdarīt šādu pārkāpuma smaguma novērtējumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu tam iebildusi.
52     Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pamatoti nospriedusi, ka tiesības uz aizstāvību un īpaši tiesības tikt uzklausītam
ir ievērotas, jo paziņojumā par iebildumiem bija norādīti galvenie faktu un tiesību elementi attiecībā uz izdarītajiem pārkāpumiem,
piemēram, to smagums un ilgums. Tiesības tikt uzklausītam neattiecas uz veidu, kādā Komisija plāno izmantot pārkāpuma smaguma
un ilguma kritērijus, lai noteiktu naudas sodu apmēru.
53     Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas kā aizliegtas vienošanās līderes darbības nozīme vai veids, kādā Pirmās
instances tiesa šajā sakarā novērtēja lietas apstākļus, ir jautājums par faktiem, ko apelācijas stadijā var pārbaudīt tikai
tad, ja ir sagrozīti pierādījumi.
54     Tā šajā sakarā norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apšaubījusi Pirmās instances tiesas faktu konstatējumu atbilstību
tiesību normām. Tā turklāt nav izvirzījusi argumentus, kas varētu pierādīt Pirmās instances tiesas iespējamu pierādījumu sagrozīšanu.
–       Tiesas vērtējums
55     Jāatgādina, ka tieši paziņojums par iebildumiem, no vienas puses, un piekļuve lietas materiāliem, no otras puses, ļauj izmeklējamajiem
uzņēmumiem noskaidrot tos pierādījuma elementus, kas ir Komisijas rīcībā, un nodrošina tiesību uz aizstāvību pilnīgu efektivitāti
(skat. 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P
līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 315. un 316. punkts, kā arī 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 66. un 67. punkts).
56     Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja Komisija paziņojumā par iebildumiem norāda galvenos faktiskos un tiesiskos
apstākļus, kas var izraisīt naudas soda uzlikšanu, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī apstākli, ka tas
ir izdarīts tīši vai nolaidības dēļ, Komisija izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem (šajā sakarā
skat. 1983. gada 9. novembra spriedumu lietā 322/81
Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 19. un 20. punkts, un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 428. punkts).
57     Runājot par šo apelāciju, ir jāatzīst, ka pārsūdzētā sprieduma 138.–142. punktā Pirmās instances tiesa ir pareizi noteikusi
atbilstošās tiesību normas, kas reglamentē paziņojumu par iebildumiem un uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem.
58     Pēc tam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 144. un 145. punktā pamatoti uzskatīja, ka tiesības uz aizstāvību tika
ievērotas tādēļ, ka
SGL Carbon
tika sniegta iespēja izteikt savus apsvērumus par izdarītā pārkāpuma ilgumu, smagumu un raksturu. Pirmās instances tiesa
minētā sprieduma 146. punktā pamatoti norādīja arī to, ka Komisijai nav pienākuma paziņojumā par iebildumiem izskaidrot, kādā
veidā tā varētu izmantot katru no šiem apstākļiem, nosakot naudas soda apmēru (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 434., 435. un 439. punkts).
59     No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka paziņojums par iebildumiem
ietvēra pietiekami precīzas norādes par to, kādā veidā Komisija plāno noteikt naudas soda apmēru, īpaši saistībā ar izdarītā
pārkāpuma smagumu.
60     Īpaši ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 148. punktā konstatēja, ka paziņojumā par iebildumiem bija
norādīts, ka
SGL Carbon
ir rīkojusies kā pārkāpuma līdere un iniciatore. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja bija brīdināta, ka šis apstāklis var
tikt ņemts vērā, nosakot naudas sodu.
61     Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 149. punktā arī ir pamatoti lēmusi, ka neviens apstāklis neliek uzskatīt, ka
SGL Carbon
kā aizliegtas vienošanās līderes atbildība ir palielinājusies tādēļ, ka Komisija strīdīgajā lēmumā atteicās piedēvēt tādu
pašu lomu kādam citam uzņēmumam, kas bija šīs vienošanās dalībnieks.
62     Šādos apstākļos, kā to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 59. punktā, fakts, ka Komisija strīdīgajā lēmumā
SGL Carbon
atzina par aizliegtas vienošanās vienīgo līderi, negrozīja šī uzņēmuma stāvokli tādā mērā, lai aizskartu tā tiesības uz aizstāvību,
jo paziņojuma par iebildumiem būtība ir tāda, ka tas ir provizorisks un Komisija to var labot, veicot vēlāku izvērtējumu,
pamatojoties uz pušu iesniegtajiem apsvērumiem un citiem faktu konstatējumiem.
63     Tādēļ otrā pamata otrā daļa nav pamatota.
64     No visa iepriekš minētā izriet, ka
SGL Carbon
izvirzītais otrais pamats savas apelācijas sūdzības atbalstam ir noraidāms kopumā.

Par trešo pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību, kuras ietver tiesības tikt uzklausītam, neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
65
SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 154. punktā nepamatoti nospriedusi, ka uz tādu faktu balstīti argumenti,
ka izmeklēšanā pilnvarotajiem Komisijas pārstāvjiem bija nepietiekamas vācu valodas zināšanas, nav pamatoti ar nopietniem
pierādījumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja esot pierādījusi, kādā mērā un uz kādiem apstākļiem pamatojoties tā varēja
secināt, ka neviens no minētajiem pārstāvjiem pietiekami nepārvaldīja šo valodu.
66
SGL Carbon
norāda, ka Komisijas pārstāvjiem ir jāspēj saprast visi lietas materiāli, uz kuriem atsaucas attiecīgie uzņēmumi, vai nu
tieši, vai ar tulkojuma starpniecību.
67     Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav iesniegusi nevienu nopietnu
pierādījumu, kas varētu pamatot šādu pieņēmumu.
68     Tā apgalvo, ka viena vai otra pārstāvja individuālajām valodu zināšanām nav ne mazākās nozīmes tiesību uz aizstāvību ievērošanā.
Administratīvo procesu virzīja Konkurences ģenerāldirektorāts un to pabeidza ar Komisijas kā iestādes lēmumu.
69     Komisija piebilst, ka visa sarakste procedūras laikā notika vācu valodā ar vienu izņēmumu. Vienīgi trešais apelācijas sūdzības
iesniedzējai nosūtītais informācijas pieprasījums bija formulēts angļu valodā, taču tā, nepieprasot tulkojumu, atbildēja uz
to vācu valodā.
Tiesas vērtējums
70     Vispirms ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var tikt noteiktas sankcijas,
it īpaši naudas sodi un kavējuma naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīva rakstura procesā
(skat. it īpaši 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/04 P
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, I‑10821. lpp., 30. punkts).
71     Tiesību uz aizstāvību ievērošana īpaši prasa, lai izmeklējamais uzņēmums administratīvajā procesā varētu lietderīgi darīt
zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu patiesumu un atbilstību, kā arī par Komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem (skat.
1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑310/93 P
BPB Industries
un
British Gypsum
/Komisija,
Recueil
, I‑865. lpp., 21. punkts).
72     Runājot par trešo pamatu, kas izvirzīts apelācijas sūdzības atbalstam, ir jānorāda, ka tiktāl, ciktāl
SGL Carbon
apstrīd to, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 154. punktā ir noraidījusi tās argumentus, saskaņā ar kuriem Komisija
lietas materiālus esot uzticējusi pārstāvjiem ar nepietiekamām vācu valodas zināšanām, šāds secinājums ir balstīts uz faktu
novērtējumu un Pirmās instances tiesā iesniegto pierādījumu novērtējumu, kas, kā jau atgādināts šī sprieduma 41. punktā, nav
apstrīdami apelācijas ietvaros.
73     Taču, pat kā pierādītu pieņemot faktu, ka Komisijas pārstāvjiem, kam tika uzticēta lieta, nebija vajadzīgās valodas zināšanas,
attiecībā uz
SGL Carbon
apgalvojumu, ka Komisija ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, pietiek norādīt, ka aizliegtas vienošanās izmeklēšanas
grupas locekļa valodu zināšanas pašas par sevi nav izšķirošas, lai novērtētu jautājumu, vai Komisija galu galā ir pārkāpusi
tiesības uz aizstāvību.
74     Līdz ar to Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka Komisija nav pārkāpusi tiesības
uz aizstāvību.
75     Tādēļ
SGL Carbon
trešais pamats savas apelācijas sūdzības pamatojumam nav atbalstāms.

Par ceturto pamatu, kas attiecas uz
SGL Carbon
un Komisijas sadarbības neņemšanu vērā
Lietas dalībnieku argumenti
76
SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā argumentus, saskaņā ar kuriem šī uzņēmuma sadarbība ar Komisiju salīdzinājumā
ar citiem uzņēmumiem nav pietiekami novērtēta. Apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu Komisija esot samazinājusi
tikai par 35 %, lai gan piemērots būtu bijis samazinājums no 50 % līdz 70 %.
77     Tā uzskata, ka ir sadarbojusies vismaz tik pat lielā mērā, kā citi uzņēmumi, un ka tā vienīgā sniedza informāciju par citu
uzņēmumu dalību saistībā ar aizliegto vienošanos.
78
SGL Carbon
apgalvo arī to, ka izšķirošs nav jautājums, vai Komisija savā lēmumā ņem vai neņem vērā pārkāpumus, kurus norādījuši uzņēmumi,
kas ir sadarbojušies. Pretējā gadījumā uzņēmumiem, kas vēlas sadarboties, vienmēr būtu jāraizējas, ka to sadarbība, kā, piemēram,
apelācijas sūdzības iesniedzējas sadarbība, netiks ņemta vērā vai netiks pilnībā ņemta vērā.
79     Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz novērtējumu par
SGL Carbon
sadarbību izmeklēšanā. Tā esot pareizi novērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas un citu uzņēmumu ieguldījumu. Tā kā apelācijas
sūdzības iesniedzējas sadarbība nepalīdzēja konstatēt pārkāpumu, nebija arī iemesla ņemt to vērā, lai noteiktu naudas soda
samazinājumu.
80     Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi pārbaudījusi pierādījumus par iesaistīto uzņēmumu attiecīgo ieguldījumu
izmeklēšanā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja nav paskaidrojusi, cik lielā mērā šāda pārbaude varēja sagrozīt pierādījumus,
kas ir vienīgais apstāklis, ko varētu pārbaudīt apelācijā.
Tiesas vērtējums
81     Jau šī sprieduma 43. punktā ir atgādināts, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanas
metodi un tā šajā sakarā var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes
dienesti. Šādā kontekstā Komisijai ir jāveic komplekss novērtējums par tādiem faktiem, kas, piemēram, attiecas uz minēto uzņēmumu
attiecīgo sadarbību.
82     Runājot par šo lietu, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 358.–362. punktā Pirmās instances tiesa savu vērtējumu par šo jautājumu,
pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību, balstīja uz apsvērumu, ka tikai viens uzņēmums, proti, pirmais, kas sniedz pierādījumus
par aizliegtas vienošanās esamību, var saņemt ievērojamu naudas soda samazinājumu un nevis citi uzņēmumi, kas vēlākā administratīvā
procesa stadijā iesniedz konkrētus pierādījumus par šo pašu aizliegto vienošanos.
83     Runājot par uzņēmuma sadarbību ar Komisiju, pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka šāds ieguldījums var pamatot naudas soda
samazinājumu saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību vienīgi tad, ja tas efektīvi ļauj Komisijai izpildīt tās pienākumu konstatēt
pārkāpumu un to izbeigt (šajā sakarā skat. 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑297/98 P
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, I‑10101. lpp., 36. punkts, un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 399. punkts).
84     Konkrētāk izsakoties, jau Paziņojumā par sadarbību, proti, C un B iedaļā, paredzēts naudas soda samazinājums pirmajam uzņēmumam,
kas sniedz pierādījumus par aizliegtas vienošanās esamību, un mērķis veicināt uzņēmumu sadarbību tādu slepenu vienošanos atklāšanā,
kas ietekmē Kopienu, īpaši to uzņēmumu, kas pirmie iesniedz pierādījumus, ir apliecināts un nostiprināts Komisijas Paziņojumā
par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.).
85     Šajā lietā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 360. punktā ir norādījusi, ka tikai viens uzņēmums, kas nav
SGL Carbon
, ir pirmais sniedzis šāda veida pierādījumus.
86     Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 367. punktā nolēma, ka
SGL Carbon
aizliegtas vienošanās līderes lomas dēļ neatbilst Paziņojumā par sadarbību noteiktajiem nosacījumiem, lai varētu pretendēt
uz ievērojamu tai uzliktā naudas soda samazinājumu. Šādu vērtējumu, kas pamatots ar faktiem, nevar apšaubīt apelācijā.
87     Runājot par
SGL Carbon
argumentiem par tās sadarbības ar Komisiju ņemšanu vērā, neatkarīgi no fakta, ka šis uzņēmums tika kvalificēts kā aizliegtas
vienošanās līderis, ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 368. punktā ir pamatoti uzskatījusi, ka Komisijai
nebija pienākuma atlīdzināt šādu sadarbību ar ievērojamu naudas soda samazinājumu, ņemot vērā to, ka šī sadarbība efektīvi
neatviegloja šīs aizliegtās vienošanās esamības konstatēšanu un tās izbeigšanu.
88     Attiecībā uz
SGL Carbon
apgalvojumu, ka tās sadarbība netika pietiekami novērtēta salīdzinot ar citu aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību,
ir jānorāda, kā Pirmās instances tiesa pareizi atzīmēja pārsūdzētā sprieduma 371. punktā – Komisijai ir plaša rīcības brīvība,
izvērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu ieguldījumu.
89
SGL Carbon
neiesniedza nevienu pierādījumu, kas varētu pierādīt, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā
saistībā ar tās analīzi par Komisijas rīcības brīvības izmantošanu attiecībā uz uzņēmumu sadarbību izmeklēšanas gaitā.
90     No visa iepriekš minētā izriet, ka
SGL Carbon
nav pamata, lai apgalvotu, ka Pirmās instances tiesas vērtējums par šī uzņēmuma un Komisijas sadarbību izmeklēšanā ir zaudējis
spēku kļūdas tiesību piemērošanā dēļ.
91     Tādēļ
SGL Carbon
ceturtais pamats savas apelācijas sūdzības atbalstam ir noraidāms.

Par piekto pamatu, kas attiecas uz naudas soda nesamērīgumu
Lietas dalībnieku argumenti
92
SGL Carbon
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti ir uzskatījusi, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma novērtēt
attiecīgā uzņēmuma ekonomisko stāvokli.
93     Tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kā uzliktā naudas soda sekas nevar pieļaut uzņēmuma bankrotu, neņemot vērā ar to saistīto
finansiālo iedarbību. Samērīguma princips nozīmē to, ka jāņem vērā sankciju iedarbības raksturs attiecībā uz attiecīgā uzņēmuma
ekonomisko stāvokli.
94     Komisija uzskata, ka piektais pamats nav pieņemams.
SGL Carbon
, vēloties panākt naudas soda apmēra noteikšanas piemērotības pārskatīšanu, izvirzot vairākus apgalvojumus, kas pārsniedz
Pirmās instances tiesas izdarītos atzinumus pārsūdzētajā spriedumā. Šādi faktu vērtējumi nav pakļauti Tiesas kontrolei apelācijā.
95     Komisija apgalvo, ka piektais pamats katrā ziņā nav pamatots. Īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa
esot apstiprinājusi pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijai nav pienākuma ņemt vērā uzņēmuma ekonomisko stāvokli,
lai noteiktu naudas soda apmēru.
96     Komisija piebilst, ka Pirmās instances tiesa ir ievērojami samazinājusi apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda
apmēru, pat pārsniedzot Komisijas piemēroto samazinājumu.
Tiesas vērtējums
97     Vispirms ir jāatgādina, kā jau ir minēts šī sprieduma 41. punktā, ka Tiesas kontrole apelācijā neattiecas uz Pirmās instances
tiesas konstatētajiem faktiem, izņemot gadījumus, kad šo konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no lietas materiāliem,
kad Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi pierādījumu sagrozīšanu, kad tās faktu juridiskā kvalifikācija ir kļūdaina un kad
runa ir par to, vai ir ievēroti noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu nodrošināšanu.
98     Tāpat, lemjot par apelācijas sūdzību, Tiesa taisnīguma apsvērumu dēļ nedrīkst ar savu novērtējumu aizstāt Pirmās instances
tiesas novērtējumu, kura, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, lemj par naudas sodu apmēru, kas uzlikti uzņēmumiem par
Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu (skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 31. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑835. lpp., 152. punkts).
99     Tiktāl, ciktāl
SGL Carbon
vēlas apšaubīt tai uzliktā naudas soda samērīgumu, pamats ir jānoraida, jo tā mērķis ir panākt faktu novērtējuma pārskatīšanu,
kas apelācijas ietvaros nav Tiesas kompetencē (skat. arī 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑359/01 P
British Sugar
/Komisija,
Recueil
, I‑4933. lpp., 47. un 48. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 245. un 246. punkts).
100   Attiecībā uz argumentiem, ka Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā
SGL Carbon
maksātspēju, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kura pamatoti ir piesaukta pārsūdzētā sprieduma 333. punktā,
Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma ekonomiskais stāvoklis, jo šāda pienākuma atzīšana
nozīmētu nepamatotu konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem
(skat. 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82
IAZ International Belgium
u.c./Komisija,
Recueil
, 3369. lpp., 54. un 55. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 105. un 106. punkts).
101   Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 333. punktā noraidot
pamatu, ar kuru tika apgalvots, ka Komisija neesot ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas maksātspēju.
102   Tādēļ
SGL Carbon
izvirzītais piektais pamats savas apelācijas sūdzības atbalstam ir noraidāms.

Par sesto pamatu, kas attiecas uz Komisijas noteikto procentu likmju prettiesiskumu
Lietas dalībnieku argumenti
103
SGL Carbon
uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi tās argumentus par procentu likmju noteikšanu un ka tādējādi pārsūdzētajā
spriedumā šajā sakarā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
104   Tā apgalvo, ka tai piemērotie procenti ir pārāk augsti. Bez juridiska pamata Komisija nevar noteikt procentu likmes, kas skaidri
pārsniedz tirgus likmes. Nosakot augstas procentu likmes, Komisija tai faktiski esot uzlikusi papildu sodu.
105
SGL Carbon
uzskata, ka nekādā gadījumā Pirmās instances tiesai nav pamata, lai noraidītu atsaukšanos uz procentu likmi, ko piemēro uzņēmumu
pagaidu maksājumiem par uzliktajiem naudas sodiem, norādot, ka šīs procentu likmes vienīgais mērķis ir nepieļaut Kopienu nepamatotu
iedzīvošanos. Jau procentu likmes, kas tiek piemērota vēl nesamaksātajiem naudas sodiem, vienīgajam mērķim vajadzētu būt nepieļaut,
ka attiecīgais uzņēmums gūst labumu no garantijas iesniegšanas.
106   Komisija apgalvo, ka sestais pamats nav pieņemams, jo tā mērķis ir panākt procentu noteikšanas pārskatīšanu Tiesā apelācijas
tiesvedības ietvaros.
107   Komisija apgalvo, ka katrā ziņā šis pamats nav pamatots. Ja uzņēmumi varētu gūt ekonomisku labumu, novilcinot tiem uzlikto
naudas sodu maksājumus, tiktu vājināta šāda soda iedarbība un uzņēmumi, kas kavē to samaksu, gūtu finansiālas priekšrocības
salīdzinājumā ar tiem uzņēmumiem, kas sodu samaksā paredzētajā termiņā.
108   Komisija piebilst, ka Pirmās instances tiesa ir tiesiski pietiekami pamatojusi iemeslu, kādēļ Komisija nav ļaunprātīgi izmantojusi
savu diskrecionāro varu attiecībā uz procentu noteikšanu, un ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav izvirzījusi nevienu argumentu,
kas varētu pierādīt, ka nokavējuma procenti ir noteikti nesamērīgi.
Tiesas vērtējums
109   Jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa, atbildot uz tai iesniegto pamatu, pārsūdzētā sprieduma 411. punktā ir atsaukusies uz
pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam piešķirtās pilnvaras ietver
tiesības noteikt naudas sodu samaksas termiņu, no kura tiek aprēķināti procenti, kā arī to likmi un detalizētus noteikumus
sava lēmuma ieviešanai.
110   Ja Komisijai nebūtu šādu pilnvaru, uzņēmumi varētu izmantot vēlas samaksas priekšrocības, tādējādi vājinot sankciju iedarbību
(iepriekš minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 114. punkts).
111   Līdz ar to Pirmās instances tiesa ir pamatoti lēmusi, ka Komisijai bija tiesības kā izejas punktu pieņemt augstāku likmi nekā
tirgū piemēroto – tādu, kādu piedāvā vidusmēra aizņēmējam, atbilstīgi vajadzībai atturēt no vilcināšanās samaksāt naudas sodu
(iepriekš minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 115. punkts).
112   Turklāt jāpiebilst, ka
SGL Carbon
nav pierādījusi, kā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 412. punktā nospriežot,
ka Komisija nav pārsniegusi savas rīcības brīvības robežas, nosakot nokavējuma procentu likmi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja
šajā sakarā cenšas panākt Pirmās instances tiesas faktu vērtējuma pārskatīšanu.
113   Šādi argumenti nav pakļauti Tiesas kontrolei apelācijas tiesvedībā (skat. 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑113/04 P
Technische Unie
/Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 81.–83. punkts). Līdz ar to šis pamats šajā aspektā ir jāatzīst kā nepieņemams.
114   Runājot par
SGL Carbon
apgalvojumiem, ka tās arguments par Komisijas piemēroto 2 % likmi skaidras naudas pagaidu maksājumiem ir nepamatoti noraidīts
kā novēlots, jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka šis arguments, kas netika izvirzīts prasības pieteikumā,
ierosinot lietu, ir jauns pamats Reglamenta 48. panta 2. punkta nozīmē. Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
413. punktā to pamatoti noraidīja kā nepieņemamu.
115   Tādēļ
SGL Carbon
izvirzītais sestais pamats savas apelācijas sūdzības atbalstam ir daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
116   No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka neviens no
SGL Carbon
izvirzītajiem pamatiem savas apelācijas sūdzības atbalstam nav sekmīgs un līdz ar to apelācijas sūdzība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
117   Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
SGL Carbon
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
SGL Carbon AG
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.