CELEX: 62003CJ0017
Elektri siseturg
Eesõigustatud juurdepääs elektri piiriülesele ülekandevõrgule
Üldisest majandushuvist tulenevate teenuste haldamise eest varem vastutanud ettevõtja
Enne elektrituru liberaliseerimist sõlmitud pikaajalised lepingud
Direktiiv 96/92/EÜ
Mittediskrimineerimise põhimõte
Õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtted

1       Eelotsusetaotlus puudutab ühelt poolt EÜ artikli 86 lõike 2 ja teiselt poolt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta
direktiivi 96/92/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta ( EÜT 1997, L 27, lk 20; ELT 12/02, lk 3; edaspidi „direktiiv”)
artikli 7 lõike 5 tõlgendamist.
2       Eelotsusetaotlus on esitatud ühelt poolt ettevõtete Vereniging voor Energie, Milieu en Water, Amsterdam Power Exchange Spotmarket
BV ja Eneco NV ning teiselt poolt Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie (energiavarustuse ja -kontrolli teenistuse
direktor; edaspidi „DTE” või „võrgu majandamise kontrollija”) vahelises kohtuvaidluses viimase poolt tehtud otsuse üle anda
Nederlands Elektriciteit Administratie kantoor BV-le (edaspidi „NEA”), põhikohtuasjas kohtuvaidluse tekkimise ajal Samenwerkende
ElektriciteitsProdukctiebedrijven NV (edaspidi „SEP“), põhikohtuasjas kohtuvaidluse tekkimise ajal eesõigus ühele osale piiriülese
võrgu võimsusest elektrienergia importimiseks Madalmaadesse.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
3       Direktiiv märgib Euroopa Ühenduse elektrituru liberaliseerimise teist etappi. Vastavalt selle teisele põhjendusele on selle
eesmärk konkurentsile rajatud siseturu väljakujundamine.
4       Neljanda põhjenduse kohaselt on „elektri siseturu loomine eriti tähtis elektri tootmise, ülekandmise ja jaotamise tõhususe
suurendamiseks, tugevdades samal ajal varustuskindlust ning Euroopa majanduse konkurentsivõimet […].”
5       Viienda põhjenduse kohaselt peab „elektri siseturu rajamine toimuma järk-järgult, et tööstus võiks uute oludega paindlikult
ja kaalutletult kohaneda ning võtta arvesse praegust elektrisüsteemide erinevat korraldust.”
6       Kahekümne viiendas põhjenduses on täpsustatud, et „iga ülekandevõrk peab alluma keskjuhatusele ja -kontrollile, et tootjate
ja nende klientide huvides tagada tema kindlus, usaldusväärsus ja tõhusus; […] seetõttu tuleks määrata ülekandevõrgu operaator
ja usaldada talle võrgu kasutamine, hooldamine ja vajaduse korral arendamine; […] ülekandevõrgu operaator peab käituma objektiivsel,
selgel ja arusaadaval ning mittediskrimineerival viisil.”
7       Direktiivi viimases põhjenduses on öeldud, et „käesolev direktiiv on järgmine etapp turgude liberaliseerimisel; […] selle
jõustumisel säilivad liikmesriikide vahel siiski teatavad takistused elektriga kauplemisel; […] saadud kogemuste põhjal tuleks
teha ettepanekuid elektri siseturu toimimise parandamiseks.”
8       IV peatüki pealkirjaga „Ülekandevõrgu kasutamine” artikkel 7 sätestab:
„1. Liikmesriigid määravad või kohustavad ülekandevõrke omavaid ettevõtjaid määrama liikmesriikide poolt kindlaksmääratavaks
ajavahemikuks tõhusust ja majanduslikku tasakaalu silmas pidades võrguoperaatori, kes varustuskindluse tagamiseks vastutaks
ülekandevõrgu kasutamise, selle hoolduse tagamise ja vajaduse korral selle ülekandevõrgu ning teiste võrkude ühenduste arendamise
eest kõnealuses piirkonnas.
2. Liikmesriigid tagavad, et koostatakse ja avaldatakse tehnilised eeskirjad, millega kehtestatakse tootmisseadmete, jaotusvõrkude,
otse ühendatud tarbijate seadmete, võrkudevaheliste ühenduste ja otseliinide võrku ühendamise kavandamist ja kasutamist käsitlevad
tehnilised miinimumnõuded. Tehnilised eeskirjad tagavad võrkude koostalitlusvõime ning on objektiivsed ja mittediskrimineerivad.
[…]
3. Võrguoperaator vastutab võrgu energiavoogude juhtimise eest, võttes arvesse energia vahetust teiste ühendatud võrkudega.
Selleks vastutab võrguoperaator kindla, usaldusväärse ja tõhusa elektrivõrgu ja sellega seoses kõigi vajalike abiteenuste
kättesaadavuse tagamise eest.
[…]
5. Võrguoperaator ei diskrimineeri võrgukasutajaid või kasutajarühmi üksteise suhtes ega oma tütarettevõtjate või osanike/aktsionäride
kasuks.
[…].”
9       Direktiivi VII peatüki peakirjaga „Võrgule juurdepääsu korraldamine” artikkel 16 sätestab, et liikmesriigid võivad valida
läbirääkimistel põhineva võrgule juurdepääsu ning üksikostja vahel. Nagu sätestab sama artikli teise lause sõnastus „rakendatakse
mõlemat menetlust objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel.”
10     Direktiivi artikli 24 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1. Need liikmesriigid, kus enne käesoleva direktiivi jõustumist võetud kohustusi või antud tegevusgarantiisid ei tohi käesoleva
direktiivi sätete tõttu täita, võivad taotleda üleminekukorda, mille komisjon võib neile anda, võttes muu hulgas arvesse asjaomase
võrgu suurust, selle ühendamise määra ning elektritööstuse struktuuri. Komisjon teatab enne otsuse tegemist nendest taotlustest
liikmesriikidele, võttes arvesse konfidentsiaalsuskohustust. Otsus avaldatakse Euroopa Ühenduste Teatajas.
2. Üleminekukorra kehtimise aeg on piiratud ning seotud lõikes 1 nimetatud kohustuste või garantiide tähtajaga. Üleminekukord
võib hõlmata erandeid käesoleva direktiiviIV,VI ja VII peatükist. Üleminekukorra taotlustest tuleb komisjonile teatada hiljemalt
üks aasta pärast käesoleva direktiivi jõustumist.“

Siseriiklikud õigusnormid
11     16. novembri 1989. aasta seaduse elektri tootmise, impordi, ülekandmise ning müügi korra kohta (Elektriciteitswet), (
Staatsblad
1989, lk 535; edaspidi „EW 1989”), artikli 2 kohaselt on selleks määratud äriühingule (edaspidi „määratud äriühing”) antud
kohustus koos kontsessionääridega tagada usaldusväärne ning tõhus avalik elektrivarustus võimalikult väikeste kuludega ning
lähtudes üldistest huvidest.
12     EW 1989 artikli 34 kohaselt oli üksnes määratud äriühingul lubatud Madalmaadesse avalikuks jaotamiseks elektrit importida.
13     EW 1989 artikli 35 kohaselt ei olnud sellel äriühingul avalikuks jaotamiseks mõeldud elektri importimiseks volitust sõlmida
lepinguid ilma asjaomase ministri nõusolekuta. Viimane võis keelduda nõusoleku andmisest üksnes siis, kui see oli tingitud
elektriga või elektrienergiaga kohase varustamise huvist.
14     Määratud äriühinguks EW 1989 artiklite 2, 34 ja 35 tähenduses oli SEP, mille õigused läksid alates 1. jaanuarist 2001 üle
NEA-le.
15     2. juuli 1998. aasta seaduse elektri tootmise, ülekandmise ning tarnimise kohta (Elektriciteitswet) (
Staatsblad
1998, lk 427; edaspidi „EW 1998”) eesmärk oli direktiivi ülevõtmine ning 1989. aasta seaduse tühistamine alates 1. juulist
1999.
16     Pärast EW 1998 jõustumist andis SEP kõrgepinge võrgu majandamise üle oma filiaalile TenneT BV-le (edaspidi „TenneT”). Nimetatud
võrgu omanik loovutas selle 2001. aastal Saranne BV-le (edaspidi „Saranne”), mis oli samuti SEP-i filiaal. Samal aastal sai
riik kõigepealt TenneTi ning seejärel Saranne’i omanikuks.
17     EW 1998 artikli 16 kohaselt oli TennetTi kohustus eelkõige nimetatud võrgu rajamine ja hooldamine, selle usaldusväärsuse ning
turvalisuse ja piisava reservtoite tagamine ning Madalmaadesse imporditud ning sealt eksporditud elektri kolmandatele riikidele
tarnimine.
18     EW 1998 artikli 24 kohaselt peab võrguoperaator mittediskrimineerivatel tingimustel tagama juurdepääsu elektri tootjatele,
vahendajatele, varustajatele ning ostjatele.
19     Järelevalve võrgu majandamise ja võrguoperaatori üle on EW 1998 kohaselt usaldatud DTE-le. Viimane on hierarhiliselt sõltuv
majandusministrist, kes võib talle anda nii üksik- kui üldjuhiseid.
20     DTE määrab eelkõige EW 1998 artikli 36 alusel võrguoperaatori ettepanekul kindlaks võrgule juurdepääsu tingimused.
21     Selleks võttis DTE 12. novembri 1999. aasta otsusega vastu elektri piiriülese ülekandmisvõrgu opereerimise tingimused (edaspidi
„võrgukoodeks”).
22     Eelkõige võrgukoodeksi V peatüki punktide 5.6.4 ja 5.6.7 kohaselt oli 2000. aastal riikidevaheliste liinide 3200 MW-st elektriimpordi
võimsusest reserveeritud 1500 MW elektri ülekandmiseks eesõigusega SEP-ile vastavalt tema poolt kooskõlas EW 1989 artikliga 35
allkirjastatud ostulepingutele.
23     See puudutas kolme elektri ostulepingut, mis SEP sõlmis seoses EW 1989 artiklis 2 ettenähtud kohustuse täitmisega.
24     Need lepingud olid sõlmitud vastavalt:
–       1989. aastal Électricité de France’iga 600 MW ostmiseks aastas kuni 31. märtsini 2002 ning 750 MW ostmiseks aastas alates
1. aprillist 2002 kuni 31. märtsini 2009;
–       1989. aastal Preussen Elektra AG-ga 300 MW ostmiseks aastas kuni 31. detsembrini 2005;
–       1990. aastal Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG-ga 600 MW ostmiseks aastas kuni 31. märtsini 2003 (edaspidi kolm lepingut
ühiselt „SEP-i rahvusvahelised lepingud”).
25     Elektri piiriülese iga-aastase ülekandmisvõimsuse osas oli SEP-ile pärast 2000. aastat eesõiguse andmine täpselt reguleeritud
21. detsembri 2000. aasta Overgangswet elektriciteitsproduktiesector’iga (üleminekuseadus elektri tootmissektori kohta) (
Staatsblad
2000, lk 607; edaspidi „Overgangswet 2000”).
26     Selle seaduse artikli 13 lõige 1 sätestab:
„Riikliku kõrgepingevõrgu operaator annab määratud äriühingule viimase taotlusel elektri ülekandmiseks maksimaalselt 900 MW
kuni 31. märtsini 2000 k.a ning maksimaalselt 750 MW alates 1. aprillist 2005 kuni 31. märtsini 2009 k.a, kui ülekandmise
eesmärk on ühelt poolt määratud äriühingu ja teiselt poolt Électricité de France, Preussen Elektra AG ning Vereinigte Elektrizitätswerke
Westfalen AG vahel 1989. ja 1990. aastal sõlmitud kokkulepete täitmine 1. augustil 1998 jõus olnud redaktsioonis, ning osas,
milles need kokkulepped olid endiselt jõus. […]”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
27     Põhikohtuasja hagejad koostasid kaebuse DTE poolt võrgukoodeksi V peatüki vastuvõtmise peale.
28     17. juuli 2000. aasta otsusega jättis DTE kaebuse rahuldamata. Ta leidis, et SEP-ile antud eesõigused takistavad elektrituru
tõhusat toimimist. Samuti märkis ta, et tegelik konkurents Madalmaade elektritootmisturul toimib seni veel küllalt piiratult,
mistõttu konkurents on praktiliselt võimalik üksnes välismaal toodetud elektri osas. Antud kontekstis tuletas ta meelde, et
piiriülese ülekandmise olemasolev võimsus on 3200 MW ning et selle suurendamine oleks kulukas. Ta järeldas sellest, et SEP-ile
rahvusvaheliste lepingute kehtimise perioodil reserveeritud võimsus piirab tõsiselt impordivõimalusi ning seega elektrikaubandust
teiste turuoperaatorite jaoks.
29     Samal ajal õigustas DTE oma kaebuse rahuldamata jätmise otsust asjaoluga, et SEPi pikajalised lepingud olid sõlmitud kooskõlas
tol ajal kehtinud õigusaktidega ning üldist majandushuvi esindavate teenuste osutamiseks EÜ artikli 86 tähenduses. Lisaks
sellele ei sisaldanud EW 1998 ühtki sätet, mis seaks kahtluse alla nende lepingute kehtivuse, seega pidi neid põhimõtteliselt
täitma. Olemasolevate lepingute katkestamine tooks kaasa poolte suhtes vastuvõetamatu õiguskindluse põhimõtte rikkumise, samuti
olulise majandusliku kahju. Lisaks sellele ei hõlmata nende lepingute täitmisega kogu riikidevahelise ülekandmise võimsust.
30     Põhikohtuasja hagejad esitasid DTE otsuse peale hagi College van Beroep voor het bedrijfsleven’ile. Nad väitsid, et see otsus
on vastu võetud EÜ artikleid 28, 81, 81 ja 86 ning direktiivi artikli 7 lõikes 5 ja EW 1998 artiklis 24 sätestatud mittediskrimineerimise
põhimõtet, samuti mittediskrimineerimise ja objektiivsuse põhimõtteid rikkudes. Lisaks jättis see otsus arvestamata elektrituru
kaubavahetuse arengu huvid viimati nimetatud seaduse artikli 36 tähenduses. Hagejad väitsid muu hulgas, et võrgukoodeksis
sätestatud võrgu jagamise viisi tuleks vaadelda kui „tehnilist eeskirja” ning selle tagajärjel oleks tulnud sellest komisjoni
teavitada kooskõlas nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiiviga 83/189/EMÜ, milles on sätestatud tehnilisi standardeid ja
norme käsitleva teabe esitamise kord (EÜT L 109, lk 8).
31     Neil asjaoludel otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised
eelotsuse küsimused:
„1.       a) Kas EÜ artikli 86 lõikega 2 võib õigustada seda, et ettevõtjale, kellele oli varem antud üldist majandushuvi esindavate
teenuste osutamine ning kes oli selleks võtnud teatud kohustusi, antakse pärast nende konkreetsete ülesannete täitmist eriõigus
selleks, et ta saaks neid võetud kohustusti täita?
b) Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, kas siis kord, millega nähakse kõnealusele ettevõtjale ette kümne aastase perioodi
jooksul (vähenevalt) eesõiguse andmine poolest kuni veerandini elektri riikidevahelisest ülekandmisvõimsusest, on ikkagi kehtetu
selles osas, milles see
–       ei ole proportsionaalne – avaliku – huviga, mida ta teenib;
–       puudutab kaubavahetust ulatuses, mis on ühenduse huvidega vastuolus?
2.       a) Kas [direktiivi] artikli 7 lõiget 5 tuleb tõlgendada selliselt, et seal esinev mittediskrimineerimise põhimõte on piiratud
tingimusega, et võrguoperaator peab hoiduma igasugusest diskrimineerimisest tehniliste eeskirjade abil seoses võrgule juurdepääsu
lubamisega?
Kas sellisel juhul tuleb elektri riikidevahelise ülekandmisvõimsuse jagamise viisi pidada tehniliseks eeskirjaks selle sätte
tähenduses?
b) Kui elektri riikidevahelise ülekandmisvõimsuse jagamise viisi tuleb selle sätte tähenduses pidada tehniliseks eeskirjaks,
või kui [direktiivi] artikli 7 lõige 5 ei piirdu tehniliste eeskirjadega, kas siis kord, millega antakse riikidevahelise ülekandmise
võimsuse kasutamise eesõigus avaliku teenuse osutamise eriülesannete raames sõlmitud lepingute jaoks, on kooskõlas selles
artiklis sätestatud mittediskrimineerimise põhimõttega?”

Teine küsimus
32     Teise küsimusega, mida tuleb kõigepealt uurida, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas direktiivi artikli 7
lõikes 5 sätestatud diskrimineerimise keeluga on vastuolus võrgukoodeksi punktides 5.6.4 ja 5.6.7 toodud meetmed ja Overgangswet
2000 artikli 13 lõige 1 (edaspidi „kõnealused meetmed”), mis annavad SEP-ile eesõigustatult osa elektriimpordi võimsusest
selleks, et tal oleks võimalik täita kohustusi, mis tulenevad rahvusvahelistest lepingutest, mis ta sõlmis ajal, mil tema
ülesanne oli avaliku elektrivaruste usaldusväärne ja tõhus toimimine võimalikult madalate hindade eest ja lähtudes üldistest
huvidest.
33     Esiteks tuleb sedastada, et direktiivi artikli 7 lõige 5 viitab riigi ülekandevõrgu operaatorile (14. aprilli 2005. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑128/03 ja C‑129/03: AEM ja AEM Torino, EKL 2005, lk I-2861 punkt 56). Kuigi nähtavasti ei pärine
DTE poolt välja antud võrgukoodeks Madalmaade elektrivõrgu operaatorilt TenneT, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sellegipoolest
Euroopa Kohtult selle sätte kohaldamise ulatust.
34      EÜ artiklis 234 sätestatud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames on vaid siseriiklikul kohtul, kes asja menetleb
ja kes vastutab tehtava lahendi eest, pädevus hinnata kohtuasja eripärasid arvestades, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja
eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimusel on kohtuasja suhtes tähtsust. Viimase poolt siseriikliku kohtu esitatud
taotluse läbi vaatamata jätmine on võimalik üksnes siis, kui on ilmselge, et taotletud ühenduse õiguse tõlgendamisel puudub
igasugune seos põhikohtuasja asjaoludega või esemega, või kui küsimus on üldine või hüpoteetiline (vt eelkõige 15. detsembri
1995. aasta otsus kohtuasjas C‑415/93: Bosman, EKL 1995, lk I‑4921, punktid 59–61; 27. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C‑369/95: Somalfruit ja Camar, EKL 1997, lk I‑6619, punktid 40–41, ning 13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑36/99: Idéal
Tourisme, EKL 2000, lk I-6049, punkt 20).
35     Põhikohtuasjast nähtuvalt võttis võrguoperaator konkreetseid meetmeid, millega keelas vähemalt ühele põhikohtuasja hagejatest
(Eneco NV) juurdepääsu võrgule vastavalt võrgukoodeksi punktidele 5.6.4 ja 5.6.7. Seetõttu oli eelotsusetaotluse esitanud
kohtul põhikohtuasja vaidlust silmas pidades põhjust pidada vajalikuks direktiivi artikli 7 lõike 5 tõlgendamist. Seda sätet
tuleb seega tõlgendada seoses punktidega 5.6.4 ja 5.6.7.
36     Selles osas, kus põhikohtuasja vaidlus puudutab võrguoperaatorile mitteomistatavaid riiklikke meetmeid, peab viitama ka direktiivi
artiklile 16. Selle sätte kohaselt võivad liikmesriigid valida läbirääkimistel põhineva võrgule juurdepääsu ja üksiksostja
vahel, mõlemat menetlust rakendatakse objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumite alusel (eespool
viidatud kohtuotsus AEM ja AEM Torino, punkt 57). Seega keelab artikkel 16 liikmesriikidel võrgule juurdepääsu korraldamise
diskrimineerival viisi.
37     Overgangswet 2000 artikli 13 lõige 1, mille kohaselt annab võrguoperaator 2001. aasta ja järgnevate aastate eest SEP-ile eesõigustatud
juurdepääsu elektri riikidevahelisele ülekandevõrgule, võeti vastu pärast põhikohtuasjas hagi esitamist. Seega tuleb seda
sätet uurida direktiivi artiklis 16 ettenähtud mittediskrimineerimise põhimõtte seisukohalt.
38     Mis puutub direktiivi artikli 7 lõike 5 kohaldamisala, siis vastavalt põhikohtuasja hagejate seisukohale ei piirdu see säte
tehniliste eeskirjade sätestamisega, vaid keelab sellised kõnealused meetmed.
39     Madalmaade, Prantsuse, Soome ja Norra valitsus ning komisjon väidavad samuti, et direktiivi artikli 7 lõige 5 ei ole kohaldatav
üksnes tehnilistele eeskirjadele. Nad leiavad siiski, et kõnealused meetmed ei kujuta endast nimetatud sättega keelatud diskrimineerimist.
40     Seevastu on NEA seisukohal, et kuna teised direktiivi artikli 7 lõiked reguleerivad tehnilisi eeskirju, peab sellest järeldama,
et lõige 5 käsitleb samuti tehnilisi eeskirju. Kuna kõnealuseid meetmeid ei saa käsitleda tehniliste meetmetena, siis nad
ei kuulu selle direktiivi artikli 7 lõike 5 kohaldamisalasse.
41     Ühenduse õigusnormi tõlgendamiseks tuleb arvesse võtta mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga
taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on (vt eelkõige 17. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 292/82: Merck, EKL 1983,
lk 3781, punkt 12; 21. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 337/82: Nikolaus Brennerei, EKL 1984, lk 1051, punkt 10, ning
14. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑223/98: Adidas, EKL 1999, lk I-7081, punkt 23).
42     Esiteks on direktiivi artikli 7 lõige 5 üldsõnaline, kuna selle sõnastuse kohaselt „ei diskrimineeri võrgukasutajaid või kasutajarühmi
üksteise suhtes.” Selle sätte sõnastus ei sisalda seega ühtki tunnust, mis räägiks tehniliste eeskirjadega piirduva keelava
tõlgenduse kasuks.
43     Teiseks tuleneb direktiivi artikli 7 kontekstist, et selle lõige 5 ei saa piirduda tehniliste eeskirjadega. Sama artikli lõige 2
juba sätestab, et tehnilised eeskirjad peavad olema mittediskrimineerivad. Kui lõikes 5 sätestatud mittediskrimineerimise
nõue piirduks tehniliste eeskirjadega, puudub lõikes 2 sätestatul igasugune mõte.
44     Kolmandaks, ilma et see näeks ette ühtki piirangut tehniliste eeskirjade kohta, on direktiivi kahekümne viiendas põhjenduses
väljendatud direktiivi eesmärke selliselt, et „ülekandevõrgu operaator peab käituma objektiivsel, selgel ja arusaadaval ning
mittediskrimineerival viisil.”
45     Eelneva valguses tuleb järeldada, et direktiivi artikli 7 lõige 5 ei piirdu tehniliste eeskirjadega, vaid seda tuleb tõlgendada
nii, et see kohaldub igasugusele diskrimineerimisele.
46     Samale järeldusele tuleb jõuda direktiivi artikli 16 osas. Selles ettenähtud mittediskrimineerimise nõue on esitatud üldsõnaliselt
ning seda tuleb lugeda sama direktiivi artikli 3 lõike 1 valguses, mille kohaselt liikmesriigid hoiduvad igasugusest diskrimineerimisest
elektriettevõtjate õiguste ja kohustuste suhtes.
47     Mis puutub küsimusse, kas kõnealused meetmed kujutavad endast direktiiviga vastuolus olevat diskrimineerimist, siis peab meeles
pidama, et direktiivi sätted, mis nõuavad, et võrguoperaatori ning liikmesriigi tegevus võrgule juurdepääsu andmisel ei oleks
diskrimineeriv, on üldise võrdsuspõhimõtte konkreetne väljendus (vt eespool viidatud kohtuotsus AEM ja AEM Torino, punkt 58;
samuti analoogselt, mis puudutab EÜ asutamislepingu artikli 40 lõike 3 teist lõiku (muudetuna EÜ artikli 34 lõike 2 teine
lõik), 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑280/93: Saksamaa
v.
nõukogu, EKL 1994, lk I-4973, punkt 67, ning kolmandatest riikidest pärit impordi dumpinguvastase kaitse kohta 27. jaanuari
2005. aasta otsus kohtuasjas C‑422/02 P: Europe Chemi-Con (Saksamaa)
v.
nõukogu, EKL 2005, lk I-791, punkt 33).
48     Üheks ühenduse õiguse aluspõhimõtteks olev diskrimineerimise keeld nõuab, et sarnaseid olukordi ei või kohelda erineval viisil,
v.a siis, kui selline eristamine on objektiivselt õigustatud (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Saksamaa
v.
nõukogu, punkt 67).
49     Vastavalt kõnealustele meetmetele määrati SEP-ile 2000. aastal riikidevahelise elektriülekandmise võrgu mahust eelisõigustatult
1500 MW võimalikust 3200 MW-st, mis vastab 47%-le koguvõimsusest. NEA-le kooskõlas Overgangswet 2000 artikli 13 lõikega 1
eesõigusega reserveeritud maksimumvõimsus alates 2001. aasta algusest kuni 2009. aasta 31. märtsini on 750 MW, mis vastab
23,4%-le koguvõimsusest. Ilma et tema seisukohta oleks selles osas vaidlustatud, väidab Eneco NV, et TenneT keeldus kõnealuseid
meetmeid rakendades tema taotlust elektrivõimsuse importimiseks rahuldamast ning selle tagajärjel ei saanud ta oma kliente
elektriga varustada, milleks ta oli turu liberaliseerimise tagajärjel kohustatud. Selle tulemusena asetati SEP-i konkurendid
märkimisväärselt ebasoodsasse majanduslikku olukorda, nii nagu tuleneb eeotsusetaotlusest, et konkurents Madalmaade elektriga
varustamisel toimib üksnes väljaspool Madalmaid toodetud elektri osas.
50     On selge, et vastavalt kõnealustele meetmetele SEP-ile, ning hiljem ka NEA-le, elektri piiriülesele ülekandmisvõrgule eesõigustatud
juurdepääsu võimaldamine kujutab endast erinevat kohtlemist.
51     Ometi kinnitab NEA, keda toetavad sisuliselt Madalmaade ja Prantsuse valitsus, et tema olukord ei ole teiste operaatorite
omaga võrreldav. SEP-i rahvusvahelised lepingud sõlmiti ajal, mil ta oli kõrgepingevõrgu ja ühendusliini omanik. Need lepingud
sõlmiti EW 1989-l põhineva üldist majandushuvi esindava kohustuse täitmise raames, mille eesmärk oli tagada Madalmaade elektriga
varustamine mõistliku hinna eest edasimüümise eesmärgil.
52     Enne Madalmaade elektrituru liberaliseerimist oli SEP ainus elektri importimiseks volitatud ettevõte, kelle üldise majandushuvi
kohaseks ülesandeks oli hoolitseda usaldusväärse ja tõhusa avaliku elektrivarustuse toimimise eest võimalikult madalate hindade
eest ja lähtudes üldistest huvidest.
53     Direktiivi ülevõtmisele järgnenud turu liberaliseerimise põhjusel kaotas SEP impordimonopoli. Imporditurg avati ka konkureerivatele
operaatoritele. Samal ajal, alates EW 1998 jõustumisest ei olnud SEP enam vastutav oma ülesannete täitmise eest.
54     Sel põhjusel on vajalik tuvastada, kas erinev kohtlemine, mis seisnes kõnealuste meetmete alusel SEP-ile, ning hiljem NEA-le,
elektri piiriülesele ülekandevõrgule eesõigusega juurdepääsu võimaldamises, on nimetatud direktiivi eesmärke silmas pidades
õigustatud.
55     NEA, Madalmaade ja Norra valitsus väidavad sisuliselt, et selline erinev kohtlemine on õigustatav asjaoluga, et SEP oli oma
ülesande täitmiseks kohustatud sõlmima pikaajalisi lepinguid. Iseloomulikult kõrge kindlaksmääratud hinna ning suhteliselt
madala MW hinna tõttu oleksid need lepingud NEA-d tõsiselt kahjustavad, kui viimane ei suudaks importida kokkulepitud elektrikoguseid
piiriülesel ülekandevõrgul piisava võimsuse puudumise tõttu. See asjaolu õigustab NEA-le teatud võrguvõimsuse eesõigustatud
määramist.
56     See põhjendus ei ole vastuvõetav.
57     Selleks et vähendada liberaliseerimise tagajärgi, näeb nimetatud direktiivi artikkel 24 ette võimaluse kohaldada teatud tingimustel
üleminekukorda. Nende sätete kohaselt võivad liikmesriigid nõuda erandeid eelkõige direktiivi IV ja VII peatükkides, mis sisaldavad
vastavalt artikleid 7 ja 16, olukorras, kus enne direktiivi jõustumist võetud kohustustest või tegevusgarantiidest ei ole
võimalik nende sätete tõttu kinni pidada.
58     Võttes arvesse erisätet, tegeledes eriliste olukordadega, mis tulenevad enne selle direktiivi jõustumist esinevast õiguslikust
kontekstist, tuleb diskrimineerimise olemasolu selle direktiivi artikli 7 lõike 5 ja artikli 16 tähenduses hinnata neid erilisi
olukordi arvestamata.
59     Vastavalt direktiivi artiklile 24 peavad liikmesriigid üleminekukorra taotlustest komisjonile teatama hiljemalt üks aasta
pärast direktiivi jõustumist. Sama sätte kohaselt otsustab selle üle komisjon, kes peab muu hulgas arvesse võtma asjaomase
võrgu suurust, selle ühendamise määra, samuti kõnealuse liikmesriigi elektritööstuse struktuuri. Enne otsuse tegemist peab
komisjon teavitama nendest nõuetest liikmesriiki, kellel on samuti võimalus oma seisukoht teatavaks teha. Lõpetuseks on üleminekukorra
kehtimise aeg piiratud ning seotud asjaomaste kohustuste või garantiide tähtajaga.
60     Madalmaade Kuningriik oleks võinud kasutada direktiivi artiklit 24, et kohaldada mõistliku aja jooksul SEP-i huvides selle
direktiivi artikli 7 lõikele 5 ja artiklile 16 ajutist üleminekuperioodi, võimaldamaks sellele ettevõttele vastavalt tema
taotlusele määrata eesõigusega osa elektri piiriülesest ülekandevõimsusest. Seda ta aga ei teinud, kuna ta esitas alles pärast
ettenähtud tähtaja lõppemist taotluse ühe osa SEP-i nende majanduslike kahjude kompenseerimiseks, mis oleks SEP-ile kaasnenud
tema varasema avaliku teenuse osutamise jaoks sõlmitud rahvusvaheliste lepingute täitmisest (vt komisjoni 8. juuli 1999. aasta
otsus 1999/796/EÜ Madalmaade poolt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 96/92/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta
(EÜT L 319, lk 34, punkt 44) artikliga 24 kooskõlas esitatud üleminekukorra taotluse kohta). Seega ei taotlenud Madalmaade
Kuningriik kõnealuste meetmete osas luba ning komisjon ei saanud anda luba meetmele, mida Madalmaade Kuningriik oli silmas
pidanud, kuna sellest teatati pärast tähtaja möödumist.
61     Direktiivi artiklis 24 ettenähtud menetlus, kriteeriumid ning piirangud kaotaksid mõtte, kui nõustutaks sellega, et liikmesriik
võib ühepoolselt, ning nimetatud menetlusnorme eirates, kohaldada elektri importijate suhtes erinevat kohtlemist põhjusel,
mis direktiivi artikli 24 kohaselt õigustab täpselt erandit selle direktiivi artikli 7 lõikest 5 ja artiklist 16.
62     Ühest küljest võib erinev tõlgendamine, mis ei arvesta direktiivi eesmärki, seada ohtu monopolistliku ja eraldatud elektrituru
ülemineku avatud ja konkurentsipõhisele turule. Kõnealuste meetmetega seatakse tõsisesse ohtu uute operaatorite juurdepääs
turule, seda isegi takistades, ning endise Madalmaade monopolettevõtte positsiooni võidakse teiste operaatorite konkurentsi
eest kaitsta teiste võimalustega kui need, mida ühenduse seadusandja on direktiivis ette näinud elektrituru väljakujunemise
saavutamiseks, kaitstes varasema seadusandluse alusel sõlmitud kokkuleppeid.
63     Teisest küljest on direktiivi artiklis 24 ettenähtud üleminekukord välja töötatud eelkõige selleks, et tagada võrdne kohtlemine
varasemate riiklike monopolettevõtete suhtes, kes olid NEAga sarnases olukorras. Taoline võrdne kohtlemine võidakse seada
ohtu juhul, kui nõustutakse sellega, et iga liikmesriik võiks anda väljaspool direktiivi artiklis 24 ettenähtud menetlust
ning tingimusi eelise varasemale monopolettevõttele, eesmärgiga tagada viimase poolt enne elektrituru liberaliseerimist sõlmitud
pikaajaliste lepingute täitmine. See rikuks direktiivi kaheteistkümnendas põhjenduses toodud eesmärki, mille kohaselt „olenemata
valitseva turukorralduse laadist peab vastavalt käesolevale direktiivile juurdepääs võrgule olema vaba ning viima liikmesriikides
samaväärsete majandustulemusteni ja seega otseselt võrreldava turgude avatuse tasemeni ning otseselt võrreldava elektriturule
pääsu astmeni.”
64     Madalmaade valitsuse väitel näitavad direktiivi artikli 3 lõige 3 ning artikli 17 lõige 5, mis lubavad võrguoperaatoril teatud
juhtudel võrgule juurdepääsust keelduda, et elektri teatud piiriülese ülekandevõimsuse jätmine varusse ei lähe tingimata mittediskrimineerimise
põhimõttega vastuollu. Sarnase põhjenduse tõi Soome valitsus, kes viitab direktiivi artikli 8 lõikele 2 ja artikli 17 lõikele 5,
samuti Norra valitsus ja komisjon, kes viitavad samuti sama direktiivi viimasele sättele ning artikli 3 lõikele 3.
65     Direktiivi artikli 3 lõige 3 lubab liikmesriikidel teatud tingimustel direktiivi artikleid 5, 6, 17, 18 ja 21 mitte kohaldada.
Samas ei hõlma see direktiivi artikleid 7 ega ka 16. Seega ei või artikli 7 lõikest 5 ja artiklist 16 erandite tegemise õigustamiseks
tugineda artikli 3 lõikele 3.
66     Mis puutub direktiivi artikli 17 lõikesse 5, siis see sätestab, et asjaomane ülekande- või jaotusvõrgu operaator võib vajaliku
võimsuse puudumise korral võrgule juurdepääsust keelduda, kui selline keeldumine on nõuetekohaselt põhjendatud. Võttes arvesse
käesoleva kohtuotsuse punktides 56–63 toodud asjaolusid, ei saa eesõigustatud juurdepääsu turule pidada õigustatuks enne direktiivi
jõustumist sõlmitud ning väljaspool direktiivi artiklis 24 ettenähtud menetlust heakskiidetud lepingutega.
67     Direktiivi artikli 8 lõige 2 näeb ette:
„Ilma et see piiraks elektritarneid lepinguliste, sealhulgas pakkumistingimustest tulenevate kohustuste alusel, määratakse
tootmisseadmete dispetšjuhtimine ja võrkudevaheliste ühenduste kasutus kindlaks objektiivsete avaldatud kriteeriumide alusel,
mille liikmesriik võib heaks kiita ja mida tuleb kohaldada mittediskrimineerival viisil, mis tagab elektri siseturu nõuetekohase
toimimise. Neis kriteeriumides võetakse arvesse kasutusel olevatest tootmisseadmetest lähtuvate või võrkudevaheliste ühenduste
kaudu toimuvate elektriedastuste majanduslikku tähtsusjärjestust ning võrgu tehnilisi piiranguid.”
68     Selle sättega ei piirata otseselt ega kaudselt direktiivi artikli 7 lõikes 5 ja artiklis 16 ettenähtud mittediskrimineerimise
põhimõtte ulatust. Seetõttu ei saa sellele sättele tõhusalt tugineda.
69     Samuti ei saa sellisel juhul tugineda tõhusalt komisjoni viidatud direktiivi viimasele põhjendusele, mille kohaselt on käesolev
direktiiv ainult järgmine etapp turgude liberaliseerimisel, mis säilitab liikmesriikidele teatavad takistused elektriga kauplemisel.
Selle äärmiselt üldise sõnastusega ei saa õigustada erandite tegemist direktiivi artikli 7 lõikest 5 ja artiklist 16.
70     Eelnevaga on sarnane direktiivi viies põhjendus, millele tugines NEA ning mille kohaselt peab elektri siseturu rajamine toimuma
järk-järgult. Järkjärguline liberaliseerimine tuleneb sellest, et turg peaks olema avatud üksnes suurtarbijatele aastal 2000,
seejärel keskmistele tarbijatele aastal 2002 ning lõpuks kõikidele tarbijatele aastal 2004. Järkjärguline olemus on muu hulgas
kirja pandud direktiivi artikli 24 ülemineku- ja erandsätetes. Igal juhul ei anna viies põhjendus alust direktiivi artikli 7
lõikest 5 ja artiklist 16 erandite tegemiseks.
71     Sellest tuleneb, et ühele operaatorile elektri piiriülese ülekandevõimsuse ühele osale eesõigusega juurdepääsu andmist, põhjendades
seda enne direktiivi jõustumist sõlmitud kokkulepetega, kuid ilma et oleks järgitud direktiivi artiklis 24 ettenähtud menetlust,
tuleb käsitleda diskrimineerivana artikli 7 lõike 5 ja artikli 16 tähenduses ning järelikult nende artiklitega vastuolus olevana.
72     NEA ja Soome valitsus märgivad siiski, et tulenevalt õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse kaitse põhimõtetest on NEA-ga
sarnastel ettevõtjatel õigus SEP-i sõlmitud rahvusvahelisi lepinguid täita.
73     Mõistagi kuulub õiguspärase ootuse kaitse põhimõte ühenduse õiguse aluspõhimõtete hulka (vt eelkõige 14. oktoobri 1999. aasta
otsus kohtuasjas C‑104/97 P: Atlanta
v.
Euroopa Ühendus, EKL 1999, lk I-6983, punkt 52; ning 15. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑37/02 ja C‑38/02:
Di Leonardo ja Dilexport, EKL 2004, lk I-6945, punkt 70).
74     Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib iga ettevõtja, kelles institutsioon on tekitanud põhjendatud ootusi, tugineda õiguspärase
ootuse kaitse põhimõttele. Sellegipoolest, kui ettevaatlik ja mõistlik ettevõtja võib ette näha tema huve mõjutada võiva ühenduse
õigusnormi vastuvõtmist, ei saa ta õiguspärase ootuse põhimõttele tugineda, kui see meede vastu võetakse (vt eelkõige eespool
viidatud kohtuotsus Atlanta
v.
Euroopa Ühendus, punkt 52, samuti kohtuotsus Di Leonardo ja Dilexport, punkt 70).
75     Käesolevas asjas ei võtnud institutsioonid ühtki meedet ega tegutsenud viisil, millega oleks võinud ette näha 1989. ja 1990.
aastal kehtinud seadusandluse püsimajäämist, mille alusel kõnealused rahvusvahelised lepingud sõlmiti.
76     Kuigi Euroopa Kohus oma 23. oktoobri 1997. aasta otsuses C‑157/94: komisjon
v.
Madalmaad (EKL 1997, lk I-5699) jättis rahuldamata komisjoni hagi, milles viimane püüdis väita, et kuna varasem õiguslik
olukord kehtis enne direktiivi jõustumist, siis Madalmaade seadusandlus, antud juhul EW 1989, millega rikuti EÜ asutamislepingu
artiklit 37 (muudetuna EÜ artikkel 31) seoses SEP-ile elektri importimiseks ainuõiguste andmisega, ei garanteerinud ta mingil
viisil, et seadusandlus jääb muutumatuks ka ühenduse tasandil.
77     Peale selle kujutab direktiiv endast elektrituru liberaliseerimise väljakuulutatud teist etappi, esimene etapp oli toodud
nõukogu 29. oktoobri 1990. aasta direktiivis 90/547/EMÜ elektri edastamise kohta ülekande- ja jaotusvõrkude kaudu (EÜT L 313,
lk 30; ELT 12/01 lk 147). Selle direktiivi esimese põhjenduse kohaselt on Euroopa Ülemkogu oma järjestikustel istungitel tunnistanud
ühtse energiasiseturu vajadust. Samas kaalus komisjon võimalust oma 29. septembri 1989. aasta teatises ühendusesisese elektrituru
suurendamise kohta (KOM(89) 336 lõplik), mis lisati direktiivi 90/547 eelnõule, et siseriiklikele või piirkondlikele monopolidele
reserveeritud elektri ülekandevõrgud oleksid antud kolmandate riikide käsutusse ning ta pidas vajalikuks impordi- ja ekspordimonopolide
kõrvaldamist (vt nimetatud teatise punkte 2 ja 52).
78     Seetõttu ei saa väita, et ühenduse institutsioonid tekitasid SEPi seisukohalt põhjendatud lootusi, mis puudutavad Madalmaadesse
elektri importimise monopoli allesjäämist või kuni rahvusvaheliste lepingute tähtaja lõppemiseni elektri piiriülese ülekandevõrgu
eesõigusega kasutamist.
79     Sellegipoolest võtsid Madalmaade ametivõimud vastu siseriikliku seadusandluse, mille raames sõlmis SEP rahvusvahelisi lepinguid
üldist majandushuvi esindavate teenuste osutamiseks, milleks oli võimalikult madala hinnaga ning üldistest huvidest lähtuva
usaldusväärse ja tõhusa elektrivarustuse toimimise kindlustamine. Liikmesriik ei saa sellegipoolest siduda ühendust nii, et
viimane ei saaks teostada või jätkata elektrituru liberaliseerimist.
80     Mis puudutab õiguskindluse põhimõtet, siis see nõuab eriti, et üksikisikutele soovimatuid tagajärgi kaasa toov regulatsioon
peab olema selge ja täpne ning selle kohaldamine tema subjektidele ettenähtav (vt selle kohta 15. detsembri 1987. aasta otsus
kohtuasjas 325/85: Iirimaa
v.
komisjon, EKL 1987, lk 5041; 13. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑143/93: Van Es Douane Agenten, EKL 1996, lk I-431,
punkt 27, ning 15. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑63/93: Duff jt, EKL 1996, lk I-569, punkt 20).
81     Nagu Euroopa Kohus on varem otsustanud, ei saa siiski oodata, et seadusandlikke muudatusi üldse ei tehta, küll aga saab vaidlustada
sellise muudatuse rakendussätteid (vt selle kohta, mis puudutab seadusandlikku muudatust, millega kaotatakse õigus käibemaksu
maha arvata kinnisvara rentimisega seotud teatud tasudelt, 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑487/01 ja
C‑7/02: Gemeente Leusden ja Holin Groep, EKL 2004, lk I-5368, lk 81). Samamoodi ei nõua õiguskindluse põhimõte seda, et seadusemuudatused
jäetakse tegemata, vaid nõuab pigem, et seadusandja arvestaks ettevõtjate erilist olukorda ning võtaks võimaluse korral uute
õigusnormide kohaldamiseks vastu mugandusi.
82     Selle kohta peab rõhutama, et direktiiv sisaldab sätteid, mis lubavad elektrituru liberaliseerimise kontekstis arvestada SEP-iga
sarnaste ettevõtjate erilist olukorda. Eelkõige pakkus direktiivi artikkel 24 liikmesriikidele võimaluse taotleda erandit
artikli 7 lõikest 5 ja artiklist 16 selles osas, mis puudutab enne direktiivi jõustumist kokkulepitud kehtivaid kohustusi
ja tegevusgarantiisid. Madalmaade Kuningriik oma hagis seda võimalust ei kasutanud (vt otsus 1999/796, punkt 44).
83     Komisjon väidab, et direktiiv ei sisalda rahvusvaheliste lepingute, nagu seda olid SEPi lepingud, lõpetamise kohustust. Sellegipoolest
ei lubanud see olukord direktiivi norme eirata, põhjendusel et see oleks vajalik lepingutest kinnipidamiseks. Veelgi enam,
lepingute lõpetamine oleks üksnes selle direktiivi kaudne ja juhuslik tagajärg. Samuti ei takistaks direktiiv operaatoril
nagu SEP (alates 2001. aastast NEA) müüa väljaspool Madalmaid elektrit, mida ta vastavalt rahvusvahelistele lepingutele oli
kohustatud ostma.
84     NEA tugineb muu hulgas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta määrusele (EÜ) nr 1228/2003, milles käsitletakse
võrkudele juurdepääsu tingimusi piiriüleses elektrikaubanduses (ELT L 176, lk 1) ning eelkõige määruse lisas pealkirjaga „Pikaajalised
lepingud” asuvale punktile 2, mille kohaselt „olemasolevatel pikaajalistel lepingutel ei ole uuendamise korral eesõigust.”
NEA arvates tuleneb sellest sättest, et enne direktiivi jõustumist sõlmitud lepingutest tuleb kinni pidada.
85     See argument ei muuda antud hinnangut. Nimetatud säte, mis ei olnud põhikohtuasja faktiliste asjaolude tekkimisel veel jõustunud,
sobib täielikult kokku käesoleva otsuse punktides 56–63 toodud direktiivi artikli 7 lõike 5 ja artikli 16 tõlgendamisega ning
ei ole seega vaidlustatav. Käesolevas asjas ta üksnes kinnitab, et direktiivi artikli 24 alusel lubatud võimalike erandite
tegemine nendest artiklitest ei ületa enne selle direktiivi jõustumist sõlmitud lepingutes allkirjastatud kohustuste kestvust.
86     Need kaalutlused ei anna vastust küsimusele, kas ja millises ulatuses võib selline ettevõtja nagu NEA siseriikliku õiguse
alusel taotleda kahju hüvitamist, mis talle oleks tekitatud tänu Madalmaade ametivõimude poolt tehtud otsusele mitte taotleda
kõnealuste meetmete osas direktiivi artiklis 24 sätestatud erandeid.
87     Eeltoodud kaalutlustest järeldub, et poolte ja huvitatud isikute, kes esitasid Euroopa Kohtule märkusi, poolt esitatud arvamuses
toodud asjaolud ei saa tõhusalt viidata õiguspärase ootuse ja õiguskindluse kaitse põhimõtetele.
88     Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et:
–       direktiivi artikli 7 lõige 5 ja artikkel 16 ei piirdu tehniliste eeskirjadega, vaid neid tuleb tõlgendada kui igasugusele
diskrimineerimisele kohalduvatena;
–       nimetatud artiklitega on vastuolus ettevõtjale elektri piiriülesele ülekandmisvõimsusele eesõigustatud juurdepääsu lubavad
siseriiklikud meetmed, olenemata sellest, kas need meetmed tulenevad võrguoperaatorilt, võrgukontrollijalt või seadusandjalt,
juhul kui need meetmed ei ole lubatud direktiivi artiklis 24 ettenähtud menetluse raames.

Esimene küsimus
89     Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib esimeses küsimuses, kas EÜ artikli 86 lõiget 2 peab sisuliselt tõlgendama põhikohtuasjas
vaidlustatud meetmeid õigustavana.
90     Võttes arvesse teisele küsimusele antud vastust, ei ole esimesele küsimusele vaja vastata.

Kohtukulud
91     Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta direktiivi 96/92/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta artikli 7
lõige 5 ja artikkel 16 ei piirdu tehniliste eeskirjadega, vaid neid tuleb tõlgendada kui igasugusele diskrimineerimisele kohalduvatena.
2.
Nimetatud artiklitega on vastuolus ettevõtjale elektri piiriülesele ülekandmisvõimsusele eesõigustatud juurdepääsu lubavad
siseriiklikud meetmed, olenemata sellest, kas need meetmed tulenevad võrguoperaatorilt, võrgukontrollijalt või seadusandjalt,
juhul, kui need meetmed ei ole lubatud direktiivi artiklis 24 ettenähtud menetluse raames.
Allkirjad.
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.