CELEX: 62008CJ0585
Jurisdikcija civillietās un komerclietās
Regula (EK) Nr. 44/2001
15. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 15. panta 3. punkts
Jurisdikcija patērētāju līgumu jomā
Līgums par ceļojumu ar kravas kuģi
"Kompleksa ceļojuma" jēdziens
Līgums par uzturēšanos viesnīcā
Ceļojuma un viesnīcas piedāvāšana interneta vietnē
Darbības, kas "novirzīta uz" patērētāja domicila dalībvalsti, jēdziens
Kritēriji
Interneta vietnes pieejamība

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par
jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu
un 15. panta 3. punktu.
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar diviem strīdiem starp, pirmkārt, P. Pammeru un
Reederei Karl Schlüter GmbH & Co KG
(turpmāk tekstā – “
Reederei Karl Schlüter
”) par tās atteikumu viņam pilnībā atmaksāt maksu par ceļojumu ar kravas kuģi, kurā viņš nav devies un kura apraksts bija
pieejams internetā (lieta C‑585/08), un, otrkārt,
Hotel Alpenhof GesmbH
(turpmāk tekstā – “
Hotel Alpenhof
”) un O. Helleru par viņa atteikšanos samaksāt savu viesnīcas rēķinu par internetā rezervētu uzturēšanos viesnīcā (lieta C‑144/09).

Atbilstošās tiesību normas

Regula Nr. 44/2001
Regulas Nr. 44/2001 preambulas 13. apsvērumā ir noteikts, ka saistībā ar patērētāju līgumiem vājākajai pusei vajadzētu būt
aizsargātai ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normas.
Minētās regulas 2. panta 1. punktā, kas ir iekļauts tās II nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, ir noteikts:
“Saskaņā ar šo regulu, personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās
dalībvalsts tiesā.”
Tās pašas regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir iekļauta šāda īpašās jurisdikcijas norma:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
1)      a)     lietās, kas attiecas uz līgumiem, attiecīgās saistības izpildes vietas tiesā.”
Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. un 3. punkts un 16. panta 1. un 2. punkts, kas ir iekļauti tās II nodaļas 4. iedaļā ar nosaukumu
“Jurisdikcija patērētāju līgumos”, ir formulēti šādi:
“
15. pants
1.      Lietās, kas saistītas ar līgumiem, kurus noslēgusi kāda persona [–] patērētājs [–] mērķiem, kas var būt uzskatāmi par nesaistītiem
ar viņa arodu vai profesiju, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neierobežojot 4. pantu un 5. panta 5. punktu, ja:
a)      līgums attiecas uz preču tirdzniecību ar nomaksu pa daļām vai
b)      līgums attiecas uz aizdevumu, kas atmaksājams pa daļām, vai visa cita veida kredītu, kas izsniegts, lai finansētu preču tirdzniecību;
vai
c)      visos citos gadījumos līgums ir noslēgts ar personu, kas veic komercdarbību vai piekopj arodu patērētāja domicila valstī vai
ar visiem līdzekļiem novirza šādas darbības uz attiecīgo dalībvalsti vai vairākām dalībvalstīm, to skaitā uz attiecīgo dalībvalsti,
un līgums ietilpst šādu darbību jomā.
[..]
3.      Šī iedaļa neattiecas uz transporta [pārvadājuma] līgumiem, izņemot līgumus, kas paredz apvienot ceļošanu un izmitināšanu par
kopīgu cenu.
16. pants
1.      Patērētājs var ierosināt tiesvedību pret citu līgumslēdzēju pusi vai nu tās dalībvalsts tiesās, kurā ir minētās puses domicils,
vai patērētāja domicila vietas tiesās.
2.      Cita līgumslēdzēja puse var ierosināt tiesvedību pret patērētāju tikai tās dalībvalsts tiesās, kurā ir patērētāja domicils.”
Kā izriet no Regulas Nr. 44/2001 preambulas apsvērumiem, šī regula ir turpinājums 1968. gada 27. septembra konvencijai par
jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas ir grozīta ar 1978. gada
9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos
(OV L 304, 1. lpp., redakcija ar grozījumiem – 77. lpp.), 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos
(OV L 388, 1. lpp.), 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos (OV L 285,
1. lpp.) un 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanos
(OV 1997, C 15, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”). Kopš šīs regulas stāšanās spēkā 2002. gada 1. martā tā attiecībās
starp dalībvalstīm, izņemot Dānijas Karalisti, aizstāja Briseles konvenciju.
Regulas Nr. 44/2001 preambulas 19. apsvērumā Eiropas Savienības Padome ir uzsvērusi vajadzību nodrošināt nepārtrauktību Briseles
konvencijas un šīs regulas starpā, ieskaitot interpretāciju, ko Tiesa jau sniegusi attiecībā uz šīs konvencijas tiesību normām,
kas ir līdzīgas minētās regulas tiesību normām.

Briseles konvencija
Briseles konvencijas 13. panta pirmā daļa ir formulēta šādi:
“Lietās, kas saistītas ar līgumiem, kurus noslēgusi kāda persona, mērķiem, kas var būt uzskatāmi par nesaistītiem ar viņa
arodu vai profesiju (turpmāk tekstā – “patērētājs”), jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neierobežojot 4. pantu un 5. panta 5. punktu,
ja:
1)      līgums attiecas uz preču tirdzniecību ar nomaksu pa daļām;
2)      līgums attiecas uz aizdevumu, kas atmaksājams pa daļām, vai jebkura cita veida kredītu, kas izsniegts, lai finansētu preču
tirdzniecību;
3)      tas ir jebkurš cits preču piegādes vai pakalpojumu sniegšanas līgums, ja
a)      patērētāja domicila valstī līguma noslēgšana sekoja viņam īpaši adresētam uzaicinājumam vai reklāmai
un ja
b)      patērētājs šajā valstī veica līguma noslēgšanai nepieciešamās darbības.”

Regula (EK) Nr. 593/2008
Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām
(Roma I) (OV L 177, 6. lpp.), preambulas 7. apsvērumā ir noteikts, ka šīs regulas materiāltiesiskajai darbības jomai un noteikumiem
ir jābūt saderīgiem ar Regulas Nr. 44/2001 darbības jomu un noteikumiem.
Regulas Nr. 593/2008 preambulas 24. apsvērums ir formulēts šādi:
“Konkrētāk attiecībā uz patērētāju līgumiem [..] saskanība ar Regulu (EK) Nr. 44/2001 prasa, lai patērētāju aizsardzības noteikumu
piemērošanas nosacījums būtu atsauce uz mērķtiecīgi vērstas darbības jēdzienu un lai šo jēdzienu saskanīgi interpretētu Regulā
(EK) Nr. 44/2001 un šajā regulā, paturot prātā, ka Padomes un Komisijas Kopīgajā deklarācijā par Regulas (EK) Nr. 44/2001
15. pantu teikts, ka “15. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanai nepietiek ar to, ka uzņēmums mērķtiecīgi vērš savas
darbības uz dalībvalsti, kas ir patērētāja mītnesvietas [domicila] valsts, vai uz vairākām dalībvalstīm, tostarp šo dalībvalsti;
šo darbību ietvaros ir arī jābūt noslēgtam līgumam”. Minētajā deklarācijā arī teikts, ka “ar to vien, ka interneta vietne
ir pieejama, nepietiek, lai 15. pants būtu piemērojams, tomēr faktors būs tas, ka šajā interneta vietnē ir aicinājums noslēgt
distances līgumu un ka distances līgums patiešām jebkādiem līdzekļiem ir noslēgts. Šajā sakarā [interneta] vietnē izmantotā
valoda vai valūta nav būtisks faktors.”
Regulas Nr. 593/2008 6. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka šī paša panta 1. un 2. punktā iekļautos noteikumus
par tiesību aktiem, kas piemērojami patērētāju līgumiem, nepiemēro šādiem līgumiem:
“pārvadājuma līgumiem, kas nav līgumi saistībā ar kompleksiem ceļojumiem, kā tie definēti Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīvā 90/314/EKK
par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām”.

Direktīva 90/314/EEK
Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīvas 90/314/EEK par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām
(OV L 158, 59. lpp.) 2. panta 1. punktā kompleksa pakalpojuma jēdziens ir definēts šādi:
“Šajā direktīvā:
1)      “komplekss pakalpojums” nozīmē iepriekš sagatavotu vismaz divu še turpmāk uzskaitītu pakalpojumu apvienojumu, kas pārdots
vai piedāvāts tirdzniecībā par kopīgu cenu un attiecas uz laika posmu, kas garāks par divdesmit četrām stundām, vai kurš ietver
izmitināšanu:
a)      transports [pārvadājums],
b)      izmitināšana,
c)      citi tūrisma pakalpojumi, kas nav palīgpakalpojumi attiecībā uz transportu [pārvadājumu] vai izmitināšanu un aizņem proporcionāli
ievērojamu daļu kompleksajā pakalpojumā.
Atsevišķu rēķinu izrakstīšana dažādām viena un tā paša kompleksā pakalpojuma daļām neatbrīvo organizatoru vai pārstāvi no
šīs direktīvas uzliktajām saistībām.”

Pamata lietas un prejudiciālie jautājumi

Lieta C‑585/08
P. Pammeram, kura domicils ir Austrijā, ir radies strīds ar
Reederei Karl Schlüter
, Vācijā dibinātu sabiedrību, par šīs sabiedrības organizēto ceļojumu ar kravas kuģi no Triestes (Itālija) uz Tālajiem Austrumiem,
par kuru pēdējā minētā un P. Pammers noslēdza līgumu (turpmāk tekstā – “ceļojuma līgums”).
P. Pammers ceļojumu rezervēja ar
Internationale Frachtschiffreisen Pfeiffer GmbH
starpniecību, kas ir sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Vācijā (turpmāk tekstā – “starpniecības sabiedrība”).
Šī starpniecības sabiedrība, kas savu darbību veic caur internetu, ceļojumu savā interneta mājaslapā aprakstīja, norādot,
ka uz kuģa ir sporta zāle, āra peldbaseins, salons, iespēja skatīties videoierakstus un televīziju. Piedāvājumā bija paredzētas
arī trīs divvietīgas kajītes ar dušu un tualeti, atsevišķa viesistaba, kas aprīkota ar klubkrēsliem, rakstāmgaldu, mīksto
grīdas segumu un ledusskapi, kā arī izkāpšana ostās, lai varētu apskatīt pilsētas.
P. Pammers atteicās doties ceļojumā ar kuģi un pieprasīja atmaksāt maksu, ko viņš bija samaksājis par šo ceļojumu, jo šis
apraksts, viņaprāt, neatbilda uz kuģa nodrošinātajiem apstākļiem. Tā kā
Reederei Karl Schlüter
atmaksāja tikai daļu no šīs maksas, proti, apmēram EUR 3500, P. Pammers, vēršoties Austrijas pirmās instances tiesā –
Bezirksgericht Krems an der Donau
[Kremsas pie Donavas apgabaltiesā], pieprasīja atmaksāt atlikumu, proti, apmēram EUR 5000, kā arī ar to saistītos procentus.

Reederei Karl Schlüter
norādīja, ka tā neveic nekādu profesionālo darbību vai komercdarbību Austrijā, un attiecībā uz minēto tiesu izteica iebildi
par kompetences neesamību.
Šī iebilde pirmajā instancē ar
Bezirksgericht Krems an der Donau
2008. gada 3. janvāra spriedumu tika noraidīta, jo šī tiesa uzskatīja, ka tās kompetencē ir izskatīt strīdu tāpēc, ka ceļojuma
līgums ir patērētāju līgums, proti, komplekss ceļojums, un starpniecības sabiedrība ar interneta starpniecību bija veikusi
reklāmas darbību Austrijā
Reederei Karl Schlüter
vārdā.
Apelācijas tiesa –
Landesgericht Krems an der Donau
[Kremsas pie Donavas federālās zemes tiesa] – savukārt 2008. gada 13. jūnija spriedumā atzina, ka Austrijas tiesas nav kompetentas
izskatīt strīdu, jo uzskatīja, ka ceļojuma līgums ir jāatzīst par pārvadājuma līgumu, kas nav paredzēts Regulas Nr. 44/2001
II nodaļas 4. iedaļā. Tas, ka piedāvātajā ceļojumā, proti, garajā pārbraucienā no Eiropas uz Tuvajiem Austrumiem, tika nodrošinātas
zināmas ērtības, nepadarot ceļojuma līgumu par patērētāju līgumu.
P. Pammers minēto spriedumu pārsūdzēja kasācijas (
Revision
) kārtībā.

Oberster Gerichtshof
[Augstākajai tiesai] ir šaubas par kritērijiem, kas ir piemērojami “kompleksa ceļojuma” jēdzienam, un tā uzsver, ka šajā gadījumā
rodas jautājums, vai piedāvātie pakalpojumi līdzinās kruīzam, kas ļauj secināt, ka runa ir par “kompleksu pakalpojumu“, un
tādējādi līdzinās minētajā 4. iedaļā paredzētajam pārvadājuma līgumam.
Ja runa būtu par šādu līgumu, varētu būt piemērojams Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts un tādējādi būtu
lietderīgi zināt, kādiem kritērijiem ir jāatbilst interneta vietnei, lai komersanta veikto darbību varētu uzskatīt par tādu,
kas ir “novirzīta uz” patērētāja dalībvalsti minētās tiesību normas nozīmē. Iesniedzējtiesa tomēr uzsver, ka šajā gadījumā
pirmās instances tiesa un apelācijas instances tiesa nav izdarījušas precīzus secinājumus ne par to, kādā veidā ceļojuma līgums
ticis noslēgts, ne par interneta vietnes nozīmi, ne arī, visbeidzot, par saistību starp
Reederei Karl Schlüter
un starpniecības sabiedrību.
Šādos apstākļos
Oberster Gerichtshof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai “ceļojums ar kravas kuģi” ir komplekss ceļojums [Regulas Nr. 44/2001] 15. panta 3. punkta nozīmē?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai, lai varētu uzskatīt, ka darbības ir “novirzītas” (uz patērētāja domicila
dalībvalsti) [Regulas Nr. 44/2001] 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē, pietiek ar to, ka internetā ir pieejama starpnieka
interneta mājaslapa?”

Lieta C‑144/09

Hotel Alpenhof
, sabiedrībai, kurai pieder viesnīca ar tādu pašu nosaukumu, kas atrodas Austrijā, ir radies strīds ar patērētāju O. Helleru,
kurš dzīvo Vācijā.
Uzzinājis par minēto viesnīcu no tai veltītas interneta vietnes apmeklējuma, O. Hellers uz nedēļu laikā ap 2008. gada 1. janvāri
rezervēja vairākas istabas. Viņa rezervācija tika veikta un rezervācijas apstiprinājums tika saņemts pa elektronisko pastu,
jo viesnīcas interneta vietnē šim nolūkam bija norādīta elektroniskā pasta adrese.
O. Hellers apšaubīja viesnīcas pakalpojumus un pameta viesnīcu, nesamaksājot savu rēķinu, neraugoties uz
Hotel Alpenhof
piedāvāto cenas pazeminājumu. Tādējādi pēdējā minētā iesniedza prasību Austrijas tiesā –
Bezirksgericht Sankt Johann im Pongau
[Sanktjohannas iecirkņa tiesā Pongavā], lai panāktu, ka tai tiek samaksāta summa apmēram EUR 5000 apmērā.
O. Hellers attiecībā uz tiesu, kurā iesniegta prasība, izteica iebildi par kompetences neesamību. Viņš uzskata, ka saskaņā
ar Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu pret viņu kā pret patērētāju prasību var celt tikai tās dalībvalsts
tiesās, kuras teritorijā viņam ir domicils, proti, Vācijas tiesās.
Gan
Bezirksgericht Sankt Johann im Pongau
ar 2008. gada 14. jūlija spriedumu, gan
Landesgericht Salzburg
[Zalcburgas federālās zemes tiesa] apelācijas tiesvedībā ar 2008. gada 27. novembra spriedumu noraidīja tām iesniegtās prasības,
uzskatot, ka Austrijas tiesas nav kompetentas tās izskatīt. Tās uzskatīja, ka darbības, kas ir “novirzīta uz” patērētāja domicila
dalībvalsti, jēdziens attiecas gan uz interaktīvas interneta vietnes izmantošanu, kas ļauj ar šo patērētāju noslēgt līgumu
tiešsaistē, proti, elektroniski pašā profesionāļa mājaslapā, gan uz interneta vietni, kura nesniedz šādu iespēju un kurā tikai
ir izvietota reklāma. Šīs tiesas uzskata, ka pat pēdējā minētajā gadījumā darbība ir vērsta uz patērētāju citās dalībvalstīs,
ņemot vērā, ka reklāmai internetā piemīt pārrobežu raksturs. Šo “novirzīšanu uz ārvalstīm” var novērst tikai ar skaidri paustu
paziņojumu par komersanta komerciālajām attiecībām ar patērētājiem, kuru domicils ir vienā vai vairākās citās konkrētās dalībvalstīs.
Darbība esot novirzīta uz patērētāja dalībvalsti arī tad, ja tas uzzina par komersanta pakalpojumiem interneta vietnē un ja
tam sekojoša rezervācija ir veikta, izmantojot šajā vietnē norādītu elektroniskā pasta adresi, ģeogrāfisko adresi vai arī
tālruņa numuru.

Hotel Alpenhof
vērsās iesniedzējtiesā ar sūdzību kasācijas (
Revision
) kārtībā.
Tā kā
Oberster Gerichtshof
nebija pārliecināta, ka Tiesa atbildēs uz tās otro jautājumu lietā C‑585/08, jo šī atbilde ir atkarīga no tās, kas tiks sniegta
uz tajā pašā lietā uzdoto pirmo jautājumu, tā uzskatīja, ka ir jāaptur tiesvedība un jāuzdod Tiesai šāds prejudiciāls jautājums:
“Vai, lai varētu atzīt, ka darbība ir “novirzīta uz” kādu valsti [Regulas Nr. 44/2001] 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta
nozīmē, pietiek ar to, ka internetā ir pieejama patērētāja līgumslēdzēja puses interneta mājaslapa?”
Ņemot vērā līdzību starp otro jautājumu lietā C‑585/08 un vienīgo jautājumu, kas uzdots lietā C‑144/09, saskaņā ar Tiesas
Reglamenta 43. pantu abas lietas ir jāapvieno šī sprieduma taisīšanai.

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms ir jānorāda, ka, ņemot vērā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas datumus un tā kā jautājumus ir uzdevusi
Oberster Gerichtshof
– valsts tiesa, kuras nolēmumus atbilstoši valsts tiesībām nevar pārsūdzēt tiesā, Tiesas kompetencē ir lemt par Regulas Nr. 44/2001
interpretāciju saskaņā ar EKL 68. pantu.

Par pirmo jautājumu lietā C‑585/08
Uzdodot savu pirmo jautājumu lietā C‑585/08, iesniedzējtiesa jautā, vai līgums par ceļojumu ar kravas kuģi, kas ir aplūkots
pamata lietā, ir uzskatāms par Regulas Nr. 44/2001 15. panta 3. punktā paredzēto pārvadājuma līgumu.
Saskaņā ar šī 15. panta 3. punktu minētās regulas II nodaļas 4. iedaļā paredzētās jurisdikcijas normas attiecas tikai uz pārvadājuma
līgumiem, kuros par kopīgu cenu ir apvienota ceļošana un izmitināšana.
Jānorāda, ka minētajā punktā paredzētie pārvadājuma līgumi ir līdzīgi līgumiem, kas atbilst “komplekso ceļojumu” jēdzienam
Direktīvas 90/314 nozīmē, uz kuru iesniedzējtiesa turklāt tieši atsaucas savā lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu.
Kā Tiesa to jau ir atzinusi, lai pakalpojumu varētu kvalificēt kā “kompleksu pakalpojumu” Direktīvas 90/314 2. panta 1. punkta
nozīmē, pietiek, pirmkārt, ar to, ka tajā ir apvienoti tūrisma pakalpojumi, kas tiek pārdoti par kopīgu cenu un kuros ir ietverti
divi no trim šajā tiesību normā paredzētajiem pakalpojumiem, proti, pārvadājums, izmitināšana un citi tūrisma pakalpojumi,
kas nav palīgpakalpojumi attiecībā uz pārvadājumu vai izmitināšanu un aizņem proporcionāli ievērojamu daļu kompleksajā pakalpojumā,
un, otrkārt, ar to, ka šis pakalpojums attiecas uz laika posmu, kas garāks par 24 stundām, vai ietver izmitināšanu (skat.
2002. gada 30. aprīļa spriedumu lietā C‑400/00
Club-Tour
,
Recueil
, I‑4051. lpp., 13. punkts).
Tādējādi, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jānoskaidro, vai “kompleksa ceļojuma” jēdziens, uz ko atsaucas iesniedzējtiesa
un kas ir viens no Direktīvas 90/314 1. pantā paredzētajiem kompleksajiem pakalpojumiem, ir atbilstošs minētā 15. panta 3. punkta
interpretācijai.
Šis jēdziens nav iekļauts Regulas Nr. 44/2001 15. panta 3. punktā, kaut arī tā tika pieņemta pēc Direktīvas 90/314. Kā ģenerāladvokāte
to ir norādījusi secinājumu 47. punktā, Savienības likumdevējs Regulā Nr. 44/2001 ir izmantojis noteikumus, kas ir gandrīz
identiski tiem, kuri bija iekļauti konvencijā par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai
Romā 1980. gada 19. jūnijā (OV L 266, 1. lpp.). 2008. gadā šī konvencija tika aizstāta ar Regulu Nr. 593/2008, kuras 6. panta
4. punkta b) apakšpunktā ir tieša norāde uz “kompleksa ceļojuma” jēdzienu Direktīvas 90/314 nozīmē.
Regulas Nr. 593/2008 6. pants attiecas uz tiesību aktiem, kas piemērojami patērētāju līgumiem, un tā 4. punkta b) apakšpunktā
ir paredzēts, ka pie tiem nav pieskaitāmi pārvadājuma līgumi, izņemot tos, kuri atbilst kompleksa ceļojuma jēdzienam Direktīvas 90/314
nozīmē.
No Regulas Nr. 44/2001 15. panta 3. punktā minēto pārvadājuma līgumu un Regulas Nr. 593/2008 6. panta 4. punkta b) apakšpunktā
minēto pārvadājuma līgumu tuvināšanas izriet, ka Savienības likumdevējs bija vēlējies paredzēt viena un tā paša veida līgumus,
proti, līgumus, ko var reglamentēt ar patērētāju aizsardzības tiesību normām, kuras attiecīgi paredzētas abās šajās regulās.
Šis mērķis izriet arī no Regulas Nr. 593/2008 preambulas 7. apsvēruma, kurā ir noteikts, ka šīs regulas materiāltiesiskajai
darbības jomai un noteikumiem ir jābūt saderīgiem ar Regulas Nr. 44/2001 darbības jomu un noteikumiem.
Tādējādi minētā 15. panta 3. punkts ir jāinterpretē, ņemot vērā atbilstošo Regulā Nr. 593/2008 iekļauto tiesību normu, un
ir jāatsaucas uz kompleksa ceļojuma jēdzienu, uz kuru ir norāde šajā pēdējā minētajā regulā. Vispirms runa ir par jēdzienu,
kas ir iekļauts direktīvā, kuras īpašais mērķis ir aizsargāt patērētāju saistībā ar kompleksajiem ceļojumiem. Jaunākajā regulā,
proti, Regulā Nr. 593/2008 ir tieša norāde uz šo jēdzienu. Visbeidzot, izklāstot pamatojumu Padomes regulas (EK) priekšlikumam
par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (COM(1999) 348, galīgā redakcija), Eiropas Kopienu
Komisija ir izmantojusi terminu “komplekss ceļojums” un tieši atsaukusies uz Direktīvu 90/314, lai paskaidrotu savu izstrādāto
15. panta 3. punkta projektu, kura noteikumi ir saglabājušies nemainīgi Regulas Nr. 44/2001 galīgajā versijā.
Tādējādi ir jānoskaidro, vai ceļojums ar kravas kuģi, kas ir aplūkots pamata lietā, atbilst Direktīvā 90/314 definētajam “kompleksa
pakalpojuma” jēdzienam.
Šajā ziņā netiek apstrīdēts, ka papildus pārvadājumam minētajā ceļojumā ar kravas kuģi par kopīgu cenu bija paredzēta arī
izmitināšana un ka šis ceļojums attiecās uz laika posmu, kas ilgāks par 24 stundām. Līdz ar to šāds pakalpojums atbilst nosacījumiem,
kam ir jābūt izpildītiem, lai pakalpojumu atzītu par “kompleksu pakalpojumu” Direktīvas 90/314 2. panta 1. punkta nozīmē,
un uz to attiecas līguma par pārvadājumu par kopīgu cenu definīcija, kas ir paredzēta Regulas Nr. 44/2001 15. panta 3. punktā,
kurš aplūkots kopā ar šī 2. panta 1. punktu.
Tādējādi uz pirmo jautājumu lietā C‑585/08 ir jāatbild, ka līgums par ceļojumu ar kravas kuģi, kas ir aplūkots pamata lietā,
ir pārvadājuma līgums, kurā ir paredzēts apvienot ceļošanu un izmitināšanu par kopīgu cenu Regulas Nr. 44/2001 15. panta 3. punkta
nozīmē.

Par otro jautājumu lietā C‑585/08 un vienīgo jautājumu lietā C‑144/09
Uzdodot savu otro jautājumu lietā C‑585/08 un savu vienīgo jautājumu lietā C‑144/09, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, pirmkārt,
atbilstoši kādiem kritērijiem var uzskatīt, ka komersants, kura darbība ir izklāstīta tā interneta vietnē vai starpnieka interneta
vietnē, “novirza” savu darbību uz patērētāja domicila dalībvalsti Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē,
un, otrkārt, vai, lai šo darbību uzskatītu par tādu, pietiek ar to, ka šīs vietnes var apskatīt internetā.
Kā tas izriet no lēmumiem uzdot prejudiciālus jautājumus, šis jautājums ir uzdots saistībā ar diviem dažādiem strīdiem.
Lietā C‑585/08 strīdā ir iesaistīts komersants
Reederei Karl Schlüter
, kas ir noslēdzis līgumu ar patērētāju P. Pammeru, kura domicils ir dalībvalstī, kas nav tā, kurā ir dibināta šī sabiedrība.
Šķiet, ka netiek apstrīdēts tas, ka šis līgums ietilpst šī komersanta komercdarbībā.
Saskaņā ar apsvērumiem, ko Tiesā iesniedzis P. Pammers, informāciju par to, ka šāds ceļojums pastāv, viņš esot ieguvis, apmeklējot
starpniecības sabiedrības interneta vietni, kurā ir atrodami dažādi ceļojumu piedāvājumi. Sākumā viņš ar pēdējo minēto esot
sazinājies pa elektronisko pastu, lai saņemtu papildu informāciju, un pēc tam rezervējis ceļojumu pa pastu.
Lietā C‑144/09 strīdā ir iesaistīts komersants
Hotel Alpenhof
, kas līgumu, kurš ietilpst tā komercdarbībā, ir noslēdzis ar patērētāju O. Helleru, kura domicils ir dalībvalstī, kas nav
tā, kurā atrodas attiecīgā viesnīca. Netiek apstrīdēts, ka informāciju par šīs viesnīcas esamību O. Hellers ieguva, savu rezervāciju
veica un rezervāciju apstiprināja no attāluma ar interneta starpniecību.
Abās šajās lietās
Oberster Gerichtshof
cenšas izvērtēt, vai komersants savu darbību ir novirzījis uz patērētāja domicila dalībvalsti Regulas Nr. 44/2001 15. panta
1. punkta c) apakšpunkta nozīmē, lai noteiktu, kuras tiesas kompetencē ir izskatīt pamata lietas.
Minētā 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir atkāpe gan no vispārējās normas par jurisdikciju, kas paredzēta Regulas Nr. 44/2001
2. panta 1. punktā, kurā kompetence ir piešķirta tās dalībvalsts tiesām, kuras teritorijā ir atbildētāja domicils, gan no
īpašās jurisdikcijas normas saistībā ar līgumiem, kas ir paredzēta šīs pašas regulas 5. panta 1. punktā un saskaņā ar kuru
kompetentā tiesa ir tā, kas atrodas vietā, kur prasības pamatā esošā saistība ir izpildīta vai ir jāizpilda (šajā ziņā skat.
2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C‑464/01
Gruber
, Krājums, I‑439. lpp., 34. punkts).
Ja komersanta darbība tiktu uzskatīta par tādu, kas ir “novirzīta uz” patērētāja domicila dalībvalsti Regulas Nr. 44/2001
15. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē, attiecībā uz lietu C‑585/08, kurā strīds ir starp P. Pammeru un
Reederei Karl Schlüter
, no tā izrietētu, ka Austrijas tiesas būtu kompetentas izskatīt strīdu atbilstoši šīs regulas 16. panta 1. punktam, ja patērētājs
izvēlētos celt prasību Austrijas tiesās, nevis tās dalībvalsts tiesās, kurā ir dibināta atbildētāja –
Reederei Karl Schlüter
, proti, Vācijas tiesās. Tā kā lietā C‑144/09 patērētāja O. Hellera domicils ir Vācijā, strīda izskatīšana atbilstoši minētās
regulas 16. panta 2. punktam esot šīs dalībvalsts tiesu kompetencē, nevis tās dalībvalsts tiesu kompetencē, kurā atrodas
Hotel Alpenhof
, šajā gadījumā Austrijā.
Regulā Nr. 44/2001 nav iekļauta nekāda tās 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētās darbības, kas “novirzīta uz” patērētāja
domicila dalībvalsti, jēdziena definīcija. Šis jēdziens tāpat kā tie, kas ir iekļauti Briseles konvencijas 13. pantā, kas
ir aizstāts ar šo 15. pantu, ir interpretējams patstāvīgi, atsaucoties galvenokārt uz šīs regulas sistēmu un mērķiem, lai
nodrošinātu tās pilnīgu efektivitāti (skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑96/00
Gabriel
,
Recueil
, I‑6367. lpp., 37. punkts).
Šajā ziņā saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 preambulas 19. apsvērumu ir jāņem vērā interpretācija, ko Tiesa ir sniegusi par minēto
13. pantu, vienlaikus ņemot vērā grozījumus, kas tajā ir veikti ar šo regulu.
Šajā ziņā Tiesa jau ir atzinusi, ka ar Regulu Nr. 44/2001 izveidotajā sistēmā tās 15. panta 1. punkta c) apakšpunktam, kā
izriet no šīs pašas regulas preambulas 13. apsvēruma, ir tāda pati vieta un tāds pats uzdevums – aizsargāt vājāko pusi – kā
Briseles konvencijas 13. panta pirmās daļas 3. punktam (2009. gada 14. maija spriedums lietā C‑180/06
Ilsinger
, Krājums, I‑3961. lpp., 41. punkts).
Attiecībā uz šo pēdējo minēto tiesību normu Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka ar Briseles Konvencijas par jurisdikciju patērētāju
līgumu jomā noteikumiem ieviestais īpašais režīms paredz nodrošināt adekvātu aizsardzību patērētājam, kas ir ekonomiski vājāka
un juridiski mazāk pieredzējusi puse nekā otra profesionālā līgumslēdzēja puse (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Gruber
, 34. punkts, un 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C‑27/02
Engler
, Krājums, I‑481. lpp., 39. punkts).
Tomēr Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
Ilsinger
48. punktā ir konstatējusi, ka Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta teksts visos aspektos nav vienāds ar Briseles konvencijas
13. panta pirmās daļas tekstu. Minētā sprieduma 50. punktā tā īpaši ir norādījusi, ka piemērošanas nosacījumi, kuriem patērētāju
līgumiem ir jāatbilst, tagad ir formulēti daudz vispārīgāk nekā iepriekš, lai nodrošinātu labāku patērētāju aizsardzību, ņemot
vērā jaunos sakaru līdzekļus un elektroniskās tirdzniecības attīstību.
Tādējādi nosacījumus, kas ir piemērojami, pirmkārt, komersantam, ka tam ir jābūt izteikušam īpašu uzaicinājumu vai izvietojušam
reklāmu patērētāja domicila valstī, un, otrkārt, patērētājam, ka tam šajā valstī ir bijis jāveic darbības, kas vajadzīgas
līguma noslēgšanai, Savienības likumdevējs ir aizstājis ar nosacījumiem, kas ir piemērojami tikai komersantam. Šajā ziņā šim
pēdējam minētajam sava komercdarbība ir jāveic dalībvalstī, kurā ir patērētāja domicils, vai ar jebkādiem līdzekļiem sava
darbība ir jānovirza uz šo dalībvalsti vai uz vairākām valstīm, to skaitā uz šo dalībvalsti, un līgumam ir jābūt noslēgtam
šādas darbības ietvaros.
Jāuzskata, ka 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta tekstā ir aptverti un aizstāti agrākie “īpaša uzaicinājuma” un “reklāmas”
jēdzieni, iekļaujot tajā, kā uz to norāda frāze ar “jebkādiem līdzekļiem”, plašāku darbību spektru.
Šīs izmaiņas, kas nostiprina patērētāja aizsardzību, tika veiktas ar interneta starpniecību notiekošās saziņas attīstības
dēļ, kā rezultātā grūtāk ir noteikt vietu, kur ir veiktas līguma noslēgšanai nepieciešamās darbības, un vienlaikus ir palielinājusies
patērētāja neaizsargātība attiecībā pret komersantu piedāvājumiem.
No Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta tomēr neizriet tas, vai frāze “novirza šādas darbības uz” norāda
uz komersanta vēlmi pievērsties vienai vai vairākām citām dalībvalstīm, vai arī tā attiecas tikai uz
de facto
darbību, kas uz tām vērsta, neatkarīgi no šādas vēlmes.
Tādējādi rodas jautājums, vai ir jābūt komersanta vēlmei pievērsties vienai vai vairākām citām dalībvalstīm un, ja tas tā
ir, kādā formā šādai vēlmei ir jāizpaužas.
Šī vēlme ir netieši izteikta atsevišķu veidu reklāmā.
Attiecībā uz “reklāmas” un “īpaša uzaicinājuma” jēdzieniem Briseles konvencijas 13. panta nozīmē Tiesa ir atzinusi, ka tie
attiecas uz visu veidu reklāmu līgumslēdzējā valstī, kur patērētājam ir domicils, neatkarīgi no tā, vai šī reklāma vispārīgā
veidā ir izplatīta presē, radio, televīzijā, kinoteātros vai jebkādā citā veidā, vai arī adresēta tieši, piemēram, ar katalogu
palīdzību, kas ir īpaši paredzēti izplatīšanai minētajā valstī, kā arī ar darījumu piedāvājumiem, kuri nodoti individuāli
patērētājam ar aģenta vai izplatītāja starpniecību (iepriekš minētais spriedums lietā
Gabriel
, 44. punkts).
Klasiskie reklāmas veidi, kas skaidri ir minēti iepriekšējā punktā, ir saistīti ar izdevumiem, kas reizēm var būt lieli un
kas komersantam rodas, lai iepazīstinātu ar sevi citās dalībvalstīs, un šī apstākļa dēļ vien liecina par komersanta vēlmi
savu darbību vērst uz minētajām dalībvalstīm.
Šī vēlme savukārt ne vienmēr pastāv gadījumā, kad reklāma ir ievietota internetā. Tā kā šis saziņas veids tā rakstura dēļ
ir pasaules mēroga saziņas veids, reklāma, ko komersants izvietojis interneta vietnē, principā ir pieejama visās valstīs un
tādējādi visā Eiropas Savienībā, nepastāvot vajadzībai tērēt papildu līdzekļus un neatkarīgi no komersanta vēlmes vērsties
vai nevērsties pie patērētājiem ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kurā tas ir dibināts.
No tā tomēr neizriet, ka frāze “novirza savas darbības uz” būtu jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas tikai uz piekļuvi interneta
vietnei dalībvalstīs, kas nav tā, kurā attiecīgais komersants ir dibināts.
Kaut arī nav nekādu šaubu, ka Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 16. panta mērķis ir patērētāju aizsardzība,
tas nenozīmē, ka šāda aizsardzība ir absolūta (pēc analoģijas attiecībā uz Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvu 85/577/EEK
par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (OV L 372, 31. lpp.), skat. 2010. gada
15. aprīļa spriedumu lietā C‑215/08
E. Friz
, Krājums, I‑2947. lpp., 44. punkts).
Kā ģenerāladvokāte to norādīja secinājumu 64. punktā, ja tāda būtu bijusi Savienības likumdevēja vēlme, tas kā nosacījumu
patērētāju līgumu jomā esošo noteikumu piemērošanai būtu noteicis nevis “darbību novirzīšanu uz dalībvalsti”, bet vienkārši
interneta vietnes esamību.
Vēloties galvenokārt aizsargāt patērētāju, minētais likumdevējs nav norādījis, ka interneta vietnes izmantošana vien, kas
ir kļuvusi par parastu veidu, kādā tiek veikta tirdzniecība, neatkarīgi no paredzētās teritorijas, ir darbība, kas ir “novirzīta
uz” citām dalībvalstīm, kā rezultātā ir piemērojama Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā aizsargājošā
norma par jurisdikciju.
Tādējādi no šī sprieduma 43. punktā minētā regulas priekšlikuma izriet, ka Savienības likumdevējs ir noraidījis Komisijas
ieteikumu iekļaut Regulā Nr. 44/2001 apsvērumu, saskaņā ar kuru preču vai pakalpojumu tirdzniecība ar elektronisko līdzekļu
starpniecību, kas ir pieejama kādā dalībvalstī, ir darbība, kas ir “novirzīta uz” šo valsti.
Šī interpretācija ir nostiprināta arī Padomes un Komisijas kopīgajā deklarācijā, ko tās pieņēmušas, pieņemot Regulu Nr. 44/2001,
un kas ir pārņemta Regulas Nr. 593/2008 preambulas 24. apsvērumā, saskaņā ar kuru ar to vien, ka interneta vietne ir pieejama,
nepietiek, lai būtu piemērojams Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka, lai būtu piemērojams minētā 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts, komersantam ir jābūt izrādījušam
savu vēlmi izveidot komerciālas attiecības ar patērētājiem vienā vai vairākās citās dalībvalstīs, kuru skaitā ir tā, kuras
teritorijā ir patērētāja domicils.
Tādējādi saistībā ar līgumu, kas ir noslēgts starp komersantu un konkrētu patērētāju, ir jānoskaidro, vai pirms iespējamās
līguma noslēgšanas ar šo patērētāju pastāvēja norādes, kas pierāda, ka komersants bija paredzējis tirgoties ar patērētājiem,
kuriem ir domicils citās dalībvalstīs, tostarp tajā, kurā ir šī patērētāja domicils, kas nozīmē, ka tas bija gatavs noslēgt
līgumu ar šiem patērētājiem.
Par šādām norādēm nevar uzskatīt ne to, ka interneta vietnē ir minēta komersanta elektroniskā pasta adrese vai ģeogrāfiskā
adrese, ne arī to, ka ir norādīts tā tālruņa numurs bez starptautiskā koda. Tas, ka ir minēta šāda informācija, neliecina,
ka komersants savu darbību novirza uz vienu vai vairākām citām dalībvalstīm, jo šāda veida informācija katrā ziņā ir vajadzīga,
lai patērētājs, kura domicils ir dalībvalstī, kurā ir dibināts šis komersants, varētu stāties attiecībās ar pēdējo minēto.
Turklāt attiecībā uz tiešsaistē piedāvātajiem pakalpojumiem atsevišķa šāda veida informācija ir jānorāda obligāti. Kā Tiesa
to jau ir atzinusi, saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīvas 2000/31/EK par dažiem informācijas
sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko
tirdzniecību) (OV L 178, 1. lpp.) 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu pakalpojumu sniedzējam jau pirms līguma noslēgšanas ar
pakalpojuma saņēmējiem papildus savai elektroniskā pasta adresei ir jāsniedz cita informācija, kas ļauj ar to ātri sazināties
tiešā un efektīvā veidā (2008. gada 16. oktobra spriedums lietā C‑298/07
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände
, Krājums, I‑7841. lpp., 40. punkts). Šis pienākums ir ikvienai dalībvalstij, uz kuru komersants novirza savu darbību, pat
ja šī darbība ir novirzīta tikai uz to dalībvalsti, kurā šis komersants ir dibināts.
No tā izriet, ka nošķiršana – ko veikušas dažas valdības un atsevišķi lietas dalībnieki, kuri ir iesnieguši apsvērumus Tiesā,
– starp interneta vietnēm, kurās ir iespēja ar komersantu sazināties pa elektronisko pastu vai pat noslēgt līgumu tiešsaistē
ar tā sauktās “interaktīvās” vietnes starpniecību, un interneta vietnēm, kas šo iespēju nesniedz, proti, nošķiršana, atbilstoši
kurai tikai pirmās minētās vietnes ir iekļaujamas to vietņu kategorijā, kuras ļauj veikt darbību, kas ir “novirzīta uz” citām
dalībvalstīm, nav noteicoša. Tā kā ir minēta komersanta ģeogrāfiskā adrese vai citas tā koordinātas, patērētājam ir iespēja
ar to sazināties, lai noslēgtu līgumu. Šī iespēja viegli sazināties pastāv neatkarīgi no tā, vai komersants ir paredzējis
tirgoties ar patērētājiem, kuru domicils ir dalībvalstīs, kas nav tā, kurā tas ir dibināts.
Viena no norādēm, kas ļauj noteikt, vai darbība ir “novirzīta uz” dalībvalsti, kurā ir patērētāja domicils, ir jebkura acīmredzama
gribas izpausme noslēgt sliekšņa darījumus ar šīs dalībvalsts patērētājiem.
Acīmredzamu šādas komersanta gribas izpausmju vidū ir norāde, saskaņā ar kuru komersants piedāvā savus pakalpojumus vai savas
preces vienā vai vairākās dalībvalstīs, kas ir konkrēti nosauktas. Tas pats attiecas uz izdevumiem par atsauces pakalpojumu
internetā, ko nodrošina meklētājprogrammas operators, lai patērētājiem, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs, atvieglotu
piekļuvi komersanta mājaslapai, kas arī pierāda šādas gribas esamību.
Tomēr tas, vai darbība ir “novirzīta uz” citām dalībvalstīm, ir atkarīgs ne tikai no acīmredzamu norāžu esamības. Šajā ziņā
ir svarīgi konstatēt, ka Eiropas Parlaments ar savu normatīvo rezolūciju par šī sprieduma 43. punktā minēto regulas priekšlikumu
(OV 2001, C 146, 101. lpp.) ir noraidījis formulējumu, saskaņā ar kuru komersanta “darbībai bija jābūt ar nodomu būtiski novirzītai”
uz citām dalībvalstīm vai uz vairākām valstīm, to skaitā dalībvalsti, kurā ir patērētāja domicils. Šāds formulējums būtu mazinājis
patērētāja aizsardzību, jo tiktu prasīts pierādīt komersanta vēlmi zināmā mērā izvērst darbību attiecībā uz šīm citām dalībvalstīm.
Citas norādes, kas var būt kombinētas savā starpā, var liecināt par to, ka pastāv darbība, kas ir “novirzīta uz” patērētāja
domicila dalībvalsti. Tādās lietās kā pamata lieta ir jāuzskata, ka turpmāk minētās pazīmes, uz kurām ir norādīts Tiesā un
kuru uzskaitījums nav izsmeļošs, – ar nosacījumu, ka to esamību pārbauda valsts tiesa, – esot uzskatāmas par norādēm uz darbību,
kas ir “novirzīta uz” vienu vai vairākām citām dalībvalstīm Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē.
Runa ir par attiecīgās darbības starptautisko raksturu, piemēram, atsevišķām ar tūrismu saistītām darbībām, norādi uz tālruņa
numuru kopā ar starptautisko kodu, to, ka ir izmantots pirmā līmeņa domēna nosaukums, kas nav tās dalībvalsts domēna nosaukums,
kurā ir dibināts komersants, piemēram, “.de”, vai arī ir izmantoti tādi neitrāli pirmā līmeņa domēna nosaukumi kā “.com” vai
“.eu”, maršrutu aprakstu no vienas vai vairākām citām dalībvalstīm uz pakalpojuma sniegšanas vietu, kā arī par norādi uz starptautisko
klientūru, ko veido klienti, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs, īpaši publicējot šādu klientu atsauksmes.
Attiecībā uz izmantoto valodu vai valūtu Padomes un Komisijas kopīgajā deklarācijā, kas ir minēta šī sprieduma 11. punktā
un pārņemta Regulas Nr. 593/2008 preambulas 24. apsvērumā, ir noteikts, ka tās nav atbilstoši kritēriji, lai novērtētu, vai
darbība ir “novirzīta uz” vienu vai vairākām citām dalībvalstīm. Tā tas ir gadījumā, ja izmantotā valoda atbilst tām valodām,
ko parasti izmanto dalībvalstī, no kuras komersants veic savu darbību, un izmantotā valūta atbilst šīs dalībvalsts valūtai.
Savukārt, ja interneta vietnē patērētājiem ir iespēja izmantot citu valodu vai citu valūtu, nevis attiecīgās dalībvalsts valodu
vai valūtu, valodu un/vai valūtu var ņemt vērā un tās var būt norāde, kas ļauj uzskatīt, ka komersanta darbība ir novirzīta
uz citām dalībvalstīm.
Tādā lietā kā lieta, kurā strīds ir starp
Hotel Alpenhof
un O. Helleru, šķiet, ka pastāv vairākas no šī sprieduma 83. un 84. punktā minētajām norādēm, kas var pierādīt, ka komersants
ir novirzījis savu darbību uz vienu vai vairākām dalībvalstīm, kas nav Austrijas Republika. Valsts tiesai tomēr ir jānoskaidro,
vai tas tā ir.

Hotel Alpenhof
tomēr apgalvo, ka līgums ar patērētāju ir noslēgts uz vietas, nevis no attāluma, jo istabu atslēgas tika nodotas un maksājums
tika veikts uz vietas, un ka tādējādi nevar piemērot Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
Šajā ziņā tas, ka atslēgas patērētājam tika nodotas un ka maksājumu viņš veica dalībvalstī, kurā komersants ir dibināts, neliedz
piemērot minēto tiesību normu, kaut arī rezervācija tika veikta un rezervācijas apstiprinājums tika saņemts no attāluma, kā
rezultātā patērētājs līgumsaistības bija uzņēmies no attāluma.
Lietā C‑585/08, kurā strīds ir starp P. Pammeru un
Reederei Karl Schlüter
, iesniedzējtiesa varēja sniegt tikai nedaudz informācijas par šīs sabiedrības darbību, starpniecības sabiedrības mājaslapu
un attiecībām starp pēdējo minēto un
Reederei Karl Schlüter
.
Tas, ka interneta vietne ir starpniecības sabiedrības vietne, nevis komersanta vietne, nav šķērslis, lai varētu uzskatīt,
ka komersants savu darbību novirza uz citām dalībvalstīm, to skaitā patērētāja domicila dalībvalsti, jo šī sabiedrība rīkojās
minētā komersanta vārdā un tā interesēs. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai pēdējais minētais apzinājās vai tam bija jāapzinās,
ka starpniecības sabiedrības darbībai piemīt starptautisks mērogs un kāda saikne vienoja starpniecības sabiedrību un komersantu.
Attiecīgās darbības, proti, ceļojumu ar kravas kuģi no Eiropas uz Tālajiem Austrumiem organizēšanas starptautiskais raksturs
ir atbilstoša norāde, bet pati par sevi tā neļauj uzskatīt, ka komersants savu darbību ir novirzījis uz citām dalībvalstīm,
to skaitā patērētāja domicila dalībvalsti. Komersanta darbībai šāda pazīme piemistu pat tad, ja tas viens pats vai ar starpniecības
sabiedrības palīdzību savu darbību veiktu tikai Vācijā un to nenovirzītu uz citām dalībvalstīm. Līdz ar to noteikti ir jāpastāv
citām norādēm, īpaši kādai no šī sprieduma 83. un 84. punktā minētajām, piemēram, norādei uz tālruņa numuru kopā ar starptautisko
kodu, ir jābūt izmantotai valodai, kas nav vācu valoda, vai ir jābūt norādei uz starptautisko klientūru, ko veido klienti,
kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs, lai pierādītu, ka komersants bija paredzējis tirgoties ar klientiem, kuru domicils
ir Savienībā, neatkarīgi no dalībvalsts.
Savukārt norāde uz starpniecības sabiedrības vai komersanta elektroniskā pasta adresi vai ģeogrāfisko adresi nav atbilstoša
norāde, kā tas izriet no šī sprieduma 77. punkta. Tas pats attiecas uz vācu valodas izmantošanu un uz iespēju rezervēt ceļojumu
šajā valodā, ja tā ir komersanta valoda.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas jautājumu ir jāatbild, ka, lai noskaidrotu, vai var uzskatīt,
ka komersants, kura darbība ir izklāstīta tā interneta vietnē vai starpnieka interneta vietnē, savu darbību “novirza uz” dalībvalsti,
kurā ir patērētāja domicils Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē, ir jāpārbauda, vai pirms iespējamās
līguma noslēgšanas ar patērētāju no šīm interneta vietnēm un no komersanta darbības kopumā izriet, ka komersants bija paredzējis
tirgoties ar patērētājiem, kuru domicils ir vienā vai vairākās dalībvalstīs, to skaitā šī patērētāja domicila dalībvalstī,
kas nozīmē, ka tas bija gatavs noslēgt līgumu ar tiem.
Turpmāk norādītie apstākļi, kuru uzskaitījums nav izsmeļošs, var būt norādes, kas ļauj uzskatīt, ka komersanta darbība ir
novirzīta uz patērētāja domicila dalībvalsti, proti, darbības starptautiskais raksturs, norāde par to, pa kādiem maršrutiem
no citām dalībvalstīm var ierasties vietā, kur komersants ir dibināts, tas, ka ir izmantota valoda vai valūta, kas nav tā
valoda vai valūta, kuru parasti izmanto dalībvalstī, kurā ir dibināts komersants, pastāvot iespējai rezervēt un apstiprināt
rezervāciju šajā citā valodā, norāde uz tālruņa numuru kopā ar starptautisko kodu, izdevumi par atsauces pakalpojumu internetā,
lai patērētājiem, kuru domicils ir citās dalībvalstīs, atvieglotu piekļuvi komersanta vai tā starpnieka mājaslapai, tas, ka
ir izmantots pirmā līmeņa domēna nosaukums, kas nav tās dalībvalsts domēna nosaukums, kurā ir dibināts komersants, un norāde
uz starptautisko klientūru, ko veido klienti, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs. Valsts tiesa ir tā, kurai ir jāpārbauda,
vai pastāv šādas norādes.
Savukārt nepietiek ar to vien, ka ir pieejama komersanta vai starpnieka interneta vietne dalībvalstī, kurā ir patērētāja domicils.
Tas pats attiecas uz norādi par elektroniskā pasta adresi, kā arī citām koordinātām vai tādas valodas vai valūtas izmantošanu,
kas ir valoda un/vai valūta, kura parasti tiek izmantota dalībvalstī, kurā ir dibināts komersants.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
līgums par ceļojumu ar kravas kuģi, kas ir aplūkots pamata lietā, kas ir saistīta ar lietu C‑585/08, ir pārvadājuma līgums,
kurā ir paredzēts apvienot ceļošanu un izmitināšanu par kopīgu cenu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001
par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 15. panta 3. punkta nozīmē;
2)
lai noskaidrotu, vai var uzskatīt, ka komersants, kura darbība ir izklāstīta tā interneta vietnē vai starpnieka interneta
vietnē, savu darbību “novirza uz” dalībvalsti, kurā ir patērētāja domicils Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta
nozīmē, ir jāpārbauda, vai pirms iespējamās līguma noslēgšanas ar patērētāju no šīm interneta vietnēm un no komersanta darbības
kopumā izriet, ka komersants bija paredzējis tirgoties ar patērētājiem, kuru domicils ir vienā vai vairākās dalībvalstīs,
to skaitā šī patērētāja domicila dalībvalstī, kas nozīmē, ka tas bija gatavs noslēgt līgumu ar tiem.
Turpmāk norādītie apstākļi, kuru uzskatījums nav izsmeļošs, var būt norādes, kas ļauj uzskatīt, ka komersanta darbība ir novirzīta
uz patērētāja domicila dalībvalsti, proti, darbības starptautiskais raksturs, norāde par to, pa kādiem maršrutiem no citām
dalībvalstīm var ierasties vietā, kur komersants ir dibināts, tas, ka ir izmantota valoda vai valūta, kas nav tā valoda vai
valūta, kuru parasti izmanto dalībvalstī, kurā ir dibināts komersants, pastāvot iespējai rezervēt un apstiprināt rezervāciju
šajā citā valodā, norāde uz tālruņa numuru kopā ar starptautisko kodu, izdevumi par atsauces pakalpojumu internetā, lai patērētājiem,
kuru domicils ir citās dalībvalstīs, atvieglotu piekļuvi komersanta vai tā starpnieka mājaslapai, tas, ka ir izmantots pirmā
līmeņa domēna nosaukums, kas nav tās dalībvalsts domēna nosaukums, kurā ir dibināts komersants, un norāde uz starptautisko
klientūru, ko veido klienti, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs. Valsts tiesa ir tā, kurai ir jāpārbauda, vai pastāv šādas
norādes.
Savukārt nepietiek ar to vien, ka ir pieejama komersanta vai starpnieka interneta vietne dalībvalstī, kurā ir patērētāja domicils.
Tas pats attiecas uz norādi par elektroniskā pasta adresi, kā arī citām koordinātām vai tādas valodas vai valūtas izmantošanu,
kas ir valoda un/vai valūta, kura parasti tiek izmantota dalībvalstī, kurā ir dibināts komersants.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.