CELEX: 62004CJ0142
Direktīva 92/51/EEK
Darba ņēmēji
Diplomu atzīšana
Darba terapijas speciālists

1       Prejudiciālā nolēmuma lūgums ir par nosacījumiem, kādos atsevišķus noteikumus Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/51/EEK
par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai, lai papildinātu Direktīvu 89/48/EEK (OV L 209, 25. lpp.),
diploma, kas attiecas uz šīs direktīvas piemērošanas jomu, turētājs var izvirzīt gadījumā, ja nav veikta šīs direktīvas transpozīcija
pēc šai transpozīcijai noteiktā termiņa beigām. Pakārtoti šis lūgums ir par EK līguma 48. un 52. panta interpretāciju (jaunajā
redakcijā pēc grozījumiem – EK līguma 39. un 43. pants).
2       Šis lūgums, kas ir ļoti līdzīgs lūgumam, kas ir pamatā spriedumam lietā C‑141/04
Peros
(Krājums, I‑7163. lpp.), kas tiek pasludināts vienā dienā ar šo spriedumu, tika iesniegts prāvas ietvaros starp Aslanidu
un
Ypourgos Ygeias & Pronoias
(Veselības un labklājības ministru) par tā noraidīto Aslanidu atļaujas pieteikumu praktizēt darba terapijas speciālista profesiju
Grieķijā. Prasītāja bija iesniegusi savu pieteikumu, pamatojoties uz savu atļauju praktizēt šo profesiju Vācijā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Direktīva 92/51 izveido papildu vispārējo sistēmu profesionālās izglītības atzīšanai, kas attiecas uz izglītības līmeņiem,
uz kuriem netika attiecināta sākotnējā vispārējā sistēma, kuru ieviesa ar Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK
par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību
(OV 1989, L 19, 16. lpp.), kuras piemērošana attiecas tikai uz augstāko izglītību.
4       Atbilstoši Direktīvas 92/51 piektajam apsvērumam šī papildu vispārējā sistēma balstās uz tiem pašiem principiem un,
mutatis mutandis
, paredz tādus pašus noteikumus kā sākotnējā vispārējā sistēma.
5       Saskaņā ar Direktīvas 92/51 1. pantu pierādījums, kas apliecina, ka tā turētājs ir sekmīgi beidzis kādu no šīs direktīvas
C pielikumā uzskaitītajiem izglītības kursiem, ir diploms šīs direktīvas nozīmē, ja:
–       to kādā dalībvalstī izsniegusi kompetenta iestāde,
–       tas apliecina, ka turētājam ir profesionālā kvalifikācija, kas vajadzīga darbības veikšanai noteiktā profesijā attiecīgajā
dalībvalstī, un
–       izglītība, ko apliecina šis pierādījums, ir iegūta galvenokārt Kopienā.
6       Viens no vairākiem kursiem, kuri norādīti Direktīvas 92/51 C pielikumā tādā versijā, kas bija piemērojama faktiem pamata lietā,
proti
–
pirms tās grozījumiem ar Komisijas 2004. gada 28. janvāra lēmumu (OV L 32, 15. lpp.)
–
ir darba terapijas speciālista kursi [“Beschäftigungs – und Arbeitstherapeut(in)”], kas attiecībā uz Vāciju norādīti trešajā
ievilkumā 1. punktā ar nosaukumu “Paramedicīnas un sociālās pedagoģijas joma”.
7       Direktīvas 92/51 3. panta pirmās daļas a) apakšpunkts paredz:
“Neskarot Direktīvu 89/48/EEK, gadījumos, kad darbības uzsākšana vai veikšana reglamentētā profesijā uzņēmējā dalībvalstī
ir atkarīga no diploma esamības saskaņā ar šīs direktīvas [..] definīciju, kompetentā iestāde nedrīkst, pamatojot to ar nelīdzvērtīgu
kvalifikāciju, atteikties atļaut kādas dalībvalsts pilsonim sākt vai veikt darbību šajā profesijā ar tādiem pašiem nosacījumiem,
kādi attiecas uz šīs dalībvalsts pilsoņiem:
a)      ja lūguma iesniedzējam ir diploms saskaņā ar šīs direktīvas [..] definīciju, kurš kādā citā dalībvalstī ir vajadzīgs, lai
tās teritorijā sāktu vai veiktu darbību attiecīgajā profesijā, un tas izsniegts kādā no dalībvalstīm [..].”
8       Neraugoties uz šīs direktīvas 3. pantu, tās 4. punkts pie zināmiem nosacījumiem, kas ir izklāstīti šajā pantā, atļauj uzņēmējai
dalībvalstij prasīt, lai lūguma iesniedzējs sniedz pierādījumus par noteikta laika profesionālo pieredzi un par to, ka viņš
ir stažējies uz laiku līdz trīs gadiem, vai arī lai nokārto zināšanu pārbaudi (turpmāk tekstā – “līdzsvarojoši pasākumi”).
Šis pats pants nosaka dažus noteikumus un piemērojamus nosacījumus līdzsvarojošiem pasākumiem, kurus var pieprasīt [attiecīgā
dalībvalsts].
9       Direktīvas 92/51 10. pants uzskaita dokumentus par [attiecīgās personas] labām personiskajām īpašībām vai reputāciju un to,
ka tā nav tikusi pasludināta par bankrotējušu, kā arī par fiziskās vai psihiskās veselības stāvokli, kurus kā pierādījumus
var prasīt uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde, un ietver vairākus noteikumus par zvēresta vai oficiālā paziņojuma formām,
kuras var lūgt nodot citu dalībvalstu pilsoņiem.
10     Saskaņā ar direktīvas 92/51 13. panta 1. punktu dalībvalstis 17. pantā minētajā termiņā – proti, līdz 1994. gada 18. jūnijam
– norāda kompetentās iestādes, kas ir pilnvarotas pieņemt lūgumus, kā arī lēmumus, kas minēti šajā direktīvā, un šo informāciju
dalībvalstis dara zināmu pārējām dalībvalstīm un Eiropas Kopienu Komisijai.

Valsts tiesiskais regulējums
11     Grieķijā darba terapijas speciālista profesiju regulē Prezidenta dekrēts Nr. 83/1989 ar nosaukumu “Nozaru diplomu turētāju
profesionālās tiesības: [..] c) darba terapija tehniskajās izglītības iestādēs (
TEI
) ” (
FEK A’ 37
).
12     Saskaņā ar šī dekrēta 3. panta 4. punktu šīs profesijas praktizēšanai ir jāsaņem Grieķijas Veselības, labklājības un sociālās
apdrošināšanas ministrijas (turpmāk tekstā – “Veselības ministrija”) izsniegta atļauja.
13     Veselības un labklājības ministra 1990. gada 23. janvāra rīkojums A4b/251 (
FEK B’ 94
) Aslanidu pieteikuma iesniegšanas brīdī noteica, ka pieteikumam atļaujai praktizēt darba terapijas speciālista profesiju
ir jāpievieno diploma kopija un “attiecībā uz ārvalstu diplomu turētājiem – lēmums par diploma līdzvērtības atzīšanu, ko izdevusi
Valsts izglītības un reliģijas lietu ministrija”.
14     Ar 1983. gada 22. un 24. novembra likumu Nr. 1404/1983 (
FEK A’ 173
) tādā redakcijā, kas bija spēkā pamata lietas faktu rašanās laikā Valsts izglītības un reliģijas lietu ministrijas pārraudzībā
tika izveidota publiska iestāde ar nosaukumu “Tehniskās izglītības institūts” (turpmāk tekstā – “TII”), lai konsultētu šo
ministriju par pedagoģiskiem un zinātniskiem jautājumiem augstākās tehniskās izglītības jomā.
15     Saskaņā ar likuma Nr. 1404/1983 14.II panta 2. punktu, kuru aizstāja ar 1985. gada 30. septembra likuma Nr. 1566/1985 (
FEK A’ 167
) 71. panta 5. punktu, TII darbības mērķis cita starpā bija sniegt vērtējumu par ārvalstu augstākās izglītības skolu vai nodaļu,
kas nav universitātes, līdzvērtību, kā arī minēto mācību iestāžu izdotajiem izglītības dokumentiem salīdzinājumā ar Grieķijas
tehniskās izglītības iestādēm un to izdotajiem dokumentiem.
16     Prezidenta 1984. gada 3. augusta un 17. decembra dekrēta Nr. 567/1984 (
FEK A’ 204
) 2. pants par TII darbību paredzēja TII ietvaros izveidot Zinātnisko padomi un noteica, ka “studiju vai skolu dokumentu līdzvērtības
atzīšana notiek ar Zinātniskās padomes aktu, kuru šīs padomes priekšsēdētājs kopsavilkuma formā nodod ieinteresētās personas
zināšanai. Šī informācija ir izglītības dokumentu līdzvērtības pierādījums.”
17     Pēc pamata prāvas faktu rašanās 1998. gada 29. jūlijā tika pieņemts Prezidenta dekrēts Nr. 231/1998 (
FEK A’ 178
), kas paredzēja transponēt šo direktīvu Grieķijas tiesību sistēmā.
18     Šī dekrēta 14. pants ekskluzīvu kompetenci piešķir Padomei izglītības un mācību dokumentu līdzvērtīguma atzīšanas jautājumos
(
Symvoulio Epangelmatikis Anagnorisis Titlon Ekpaidefsis kai Katartisis
), kas bija konkrēta pienākuma veikšanai izveidota valsts iestāde, lai atzītu diplomu, uz kuriem attiecas direktīvas piemērošanas
joma, turētājiem tiesības Grieķijā praktizēt attiecīgo reglamentēto profesiju. Minētajā jomā šī ir vienīgā kompetentā iestāde,
un tās viedoklis ir saistošs kompetentajam ministram atļaujas praktizēt profesiju piešķiršanai.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
19     Grieķijas pilsone Aslanidu pēc trīs gadu mācību programmas pabeigšanas nokārtoja valsts darba terapijas speciālista eksāmenu
(
Zeugnis über die Staatliche Prüfung für Beschäftigungs– und Arbeitstherapeuten
) atzītā darba terapijas speciālistu skolā Štutgartē (Vācija), kas viņai sniedza iespēju praktizēt darba terapijas speciālista
profesiju Vācijā.
20     Vēloties praktizēt šo profesiju Grieķijā, Aslanidu 1997. gada 1. septembrī, pamatojoties uz Direktīvu 89/48, iesniedza atļaujas
pieteikumu Saloniku prefektūras Veselības nodaļā. Šis pieteikums tika nosūtīts uz Veselības ministriju, lai pārbaudītu Padomes
darba terapijas speciālistu profesijas kvalifikācijas atzīšanas jautājumos (“Symvoulio Anagnorisis Epaggelmatikon Titlon Ergotherapeuton”,
turpmāk tekstā – “
SAETE
”) noteikumu izpildi.
21
SAETE
apturēja lēmuma pieņemšanu un lūdza informāciju TII par to, vai skola, kurā Aslanidu bija studējusi Vācijā, “atbilst augstākās
izglītības [iestādei] Grieķijā”. Pēc TII atbildes, ka prasītājas diploms nav līdzvērtīgs Grieķijas tehnisko izglītības iestāžu
sniegtajai kvalifikācijai,
SAETE
uzskatīja, ka Aslanidu iesniegtie apliecinošie dokumenti neatbilst Direktīvā 89/48 minētajiem dokumentiem un šī iemesla dēļ
tā nevar izsniegt prasītājai atļauju praktizēt darba terapijas speciālista profesiju, pamatojoties uz Direktīvu 89/48. Tādēļ
SAETE
ierosināja viņai iesniegt jaunu pieteikumu pēc Direktīvas 92/51 transpozīcijas Grieķijas tiesību sistēmā.
22     Ar savu 1998. gada 12. maija lēmumu Nr. 1
SAETE
beidzot formāli noraidīja Aslanidu atļaujas pieteikumu, norādot, ka viņas izglītības kvalifikācija neatbilst augstākās izglītības
diplomam, jo, lai varētu iestāties attiecīgajā Vācijas augstskolā, tika prasīta no astoņu līdz desmit gadu, nevis divpadsmit
gadu pamatizglītība un tādējādi netika izpildītas Direktīvā 89/48 noteiktās prasības.
23     1998. gada 21. jūlijā Aslanidu cēla prasību
Symvoulio tis Epikrateias
[Augstākā administratīvā tiesa] pret šo noraidījuma lēmumu.
24     Kā izriet no iesniedzējtiesas norādītā, pat gadījumā, ja Aslanidu pamata prāvā būtu prasījusi, lai viņai izsniedz atļauju
praktizēt darba terapijas speciālista profesiju, piemērojot Direktīvu 89/48, kompetentajai iestādei bija pienākums pēc savas
ierosmes izvērtēt pieteikumu un prasītājas izvirzītos faktus attiecībā uz piemērotām tiesību normām, proti, Direktīvu 92/51.
25     Šajā sakarā
Symvoulio tis Epikrateias
izvērtēja, vai starp Direktīvas 92/51 transpozīcijai noteiktā termiņa beigām un tās novēloto transpozīciju valsts tiesību
sistēmā kāds indivīds, kas balstās uz citā dalībvalstī saņemtu diplomu, uz kuru attiecas šīs direktīvas piemērošanas joma,
var, pamatojoties uz atbilstošajiem tās noteikumiem, iesniegt pieteikumu uzņēmējas dalībvalsts iestādēs atļaujai sākt praktizēt
atbilstošo reglamentēto profesiju uzņēmējā dalībvalstī.
26     Pamata prāvā
Symvoulio tis Epikrateias
vairākums uzskata, ka Direktīvas 92/51 3., 4. un 10. panta materiālās normas ir beznosacījumu un pietiekoši precīzas attiecībā
uz noteikumiem, kādos uzņēmējas dalībvalsts iestādēm ir pienākums atļaut diploma, kas iegūts citā dalībvalstī, turētājam uzsākt
praktizēt reglamentētu profesiju uzņēmējā dalībvalstī, un tādēļ šāda diploma turētājs var balstīties uz augšminētajiem noteikumiem
pēc šīs direktīvas transpozīcijai noteiktā termiņa beigām.
27     Atbilstoši vairākuma viedoklim kompetentās iestādes nenozīmēšana saskaņā ar Direktīvas 92/51 13. panta 1. punktu nerada šķērsli
balstīties uz šiem noteikumiem, paredzot to, ka dalībvalsts tiesību normas – kādas tās bija spēkā pirms šīs direktīvas transpozīcijas
– deleģēja noteiktai administratīvai iestādei pienākumu konstatēt to, ka nosacījumi, lai varētu uzsākt praktizēt noteiktu
profesiju, ir izpildīti un, attiecīgā gadījumā, izsniegtu ieinteresētajai personai atļauju praktizēt šo profesiju.
28     Tomēr atbilstoši
Symvoulio tis Epikrateias
mazākuma viedoklim, reģistrācijas pieteikuma noraidījums bija pamatots sakarā ar to, ka – no vienas puses – indivīds atbilstošos
Direktīvas 92/51 noteikumus nevarēja izvirzīt laikā, kad tika iesniegts strīdīgais pieteikums, un – no otras puses – tāpēc,
ka saskaņā ar šīs direktīvas 13. panta 1. punktu kompetentā iestāde pieteikumu izskatīšanai vēl nebija nozīmēta.
29
Symvoulio tis Epikrateias
turklāt izvērtēja arī, vai, ievērojot to, ka Veselības ministrijā uz Direktīvas 92/51 noteikumiem nevarēja balstīties, šai
ministrijai tomēr nebija pienākuma saskaņā ar [EK] Līguma 48. un 52. panta noteikumiem pārliecināties, vai prasītājas Vācijā
iegūtais diploms ir līdzvērtīgs Grieķijas diplomiem.
30     Šādos apstākļos
Symvoulio tis Epikrateias
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas 92/51 [..] 3. panta, 4. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta un 2. punkta, kā arī 10. panta 1.–4. punkta noteikumi
ir beznosacījumu un pietiekoši precīzi tādā mērā, ka starp direktīvas transpozīcijai noteiktā termiņa beigām un tās novēlotu
transpozīciju valsts iekšējā tiesību sistēmā (uzņēmējā dalībvalstī) indivīds var – pamatojoties uz citā dalībvalstī iegūtu
diplomu, uz kuru attiecas iepriekšminēto noteikumu piemērošanas joma – balstīties uz minētajiem noteikumiem šīs dalībvalsts
kompetentajā administratīvajā iestādē saskaņā ar valsts tiesību normām, lai iegūtu šīs iestādes atļauju iegūt reglamentētu
profesiju un sākt praktizēt šo profesiju uzņēmējā dalībvalstī?
2)      Gadījumā, ja starp transpozīcijai noteiktā termiņa beigām un novēlotu transpozīcijas termiņu valsts iekšējā tiesību sistēmā
indivīds nevar balstīties uz Direktīvas 92/51 [..] noteikumiem uzņēmējas dalībvalsts kompetentajā administratīvajā iestādē,
kurai saskaņā ar valsts tiesību normām ir deleģēts pienākums izsniegt atļaujas praktizēt noteiktu profesiju valsts tehnisko
izglītības iestāžu (
TEI
) diplomu saņēmējiem vai ārvalstīs izsniegta diploma turētājiem, kas atzīts par līdzvērtīgu saskaņā ar vispārējo procedūru,
kas aprakstīta motīvu izklāstā – vai iepriekšminētā administratīvā iestāde var, ņemot vērā [Līguma 48. un 52.] panta noteikumus,
[..] pakārtot atļauju iegūt attiecīgo profesiju un praktizēt šo profesiju, par ko citā dalībvalstī iegūta diploma turētājs
ir iesniedzis pieteikumu iepriekšminētajā periodā, iepriekšējai atzīšanai saskaņā ar augstāk norādīto vispārīgo procedūru
par šo diplomu līdzvērtību vai arī šai iestādei pašai ir jāveic salīdzinošs vērtējums, no vienas puses, attiecīgajām ar diplomu
apliecinātajām kvalifikācijām un, no otras puses, valsts tiesību aktos prasītajām zināšanām un kvalifikācijai pirms attiecīga
lēmuma pieņemšanas?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
31     Direktīvas 92/51 3. panta pirmās daļas a) apakšpunkts paredz, ka kompetentā uzņēmējas dalībvalsts iestāde nedrīkst atteikt
atļaut kādas dalībvalsts pilsonim, atsaucoties uz nelīdzvērtīgu kvalifikāciju, sākt darbību vai arī veikt darbību reglamentētā
profesijā, ievērojot tādus pašus nosacījumus kā attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem, ja lūguma iesniedzējam ir diploms saskaņā
ar minētās direktīvas definīciju, kurš kādā citā dalībvalstī ir vajadzīgs, lai tās teritorijā uzsāktu praksi vai strādātu
šajā pašā profesijā, un kas izsniegts kādā no dalībvalstīm.
32     Aslanidu ir diploma turētāja Direktīvas 92/51 1. panta nozīmē, skatot to kopā ar šīs direktīvas C pielikuma 1. punktu. Tādējādi
prasītājas situācija atbilst šīs direktīvas 3. panta pirmās daļas a) apakšpunkta piemērošanas jomai. Tādēļ Tiesai nav jāspriež
par Direktīvas 92/51 3. panta pirmās daļas b) apakšpunkta interpretāciju, kas ir piemērojams tikai tad, ja attiecīgā profesija
netiek regulēta izcelsmes dalībvalstī.
33     Attiecībā uz Direktīvas 89/48 3. panta pirmās daļas a) apakšpunktu, kura redakcija pēc būtības identiska Direktīvas 92/51
3. panta pirmās daļas a) apakšpunktam, Tiesa jau ir nospriedusi, ka tās noteikumu saturs ir beznosacījumu un pietiekoši precīzs,
lai indivīds varētu uz tiem balstīties valsts tiesā pret attiecīgo valsti, ja tā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās
noteiktajā termiņā (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑102/02
Beuttenmüller
,
Recueil
, I‑5405. lpp., 55. punkts). Tāda pati konstatācija ir piemērojama Direktīvas 92/51 3. panta pirmās daļas a) apakšpunktam,
ņemot vērā to, ka atbilstoši šīs direktīvas piektajam apsvērumam ar to izveidotajai papildu vispārējai sistēmai ir jābalstās
uz tiem pašiem principiem un,
mutatis mutandis
, jāparedz tādi paši noteikumi kā sākotnējai vispārējai sistēmai, kas izveidota ar Direktīvu 89/48.
34     Attiecībā uz iespēju pakļaut pieeju reglamentētai profesijai nosacījumam, ka lūguma iesniedzējam iepriekš jāizpilda Direktīvas 92/51
4. pantā paredzētie līdzsvarojošie pasākumi, Tiesa Direktīvas 89/48 kontekstā ir nospriedusi, ka principā, ja to paredz spēkā
esošie valsts tiesību akti laikā, kad tiek izskatīts attiecīgais pieteikums, kompetentajai iestādei ir tiesības piemērot ieinteresētajai
personai līdzsvarojošus pasākumus, kurus paredz tās 4. panta 1. punkts, ja tajā paredzētie nosacījumi šajā sakarā ir izpildīti
(šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑285/01
Burbaud
,
Recueil
, I‑8219. lpp., 55. punkts).
35     Tomēr, ja šādu līdzsvarojošu pasākumu piemērošanu neparedz spēkā esošie valsts tiesību akti, tad no judikatūras izriet, ka
dalībvalsts, kas nav izpildījusi pienākumu transponēt savā tiesību sistēmā kādas direktīvas noteikumus, attiecībā pret Kopienu
pilsoņiem nevar balstīties uz ierobežojumiem, kas izriet no šiem noteikumiem, ne arī prasīt no tiem šajā direktīvā paredzēto
pienākumu izpildi (šajā sakarā skat. Tiesas 1991. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90
Francovich
u.c.,
Recueil
, I‑5357. lpp., 21. punkts, un iepriekšminēto spriedumu lietā
Beuttenmüller
, 63. punkts).
36     Attiecīgā gadījumā valsts tiesai piekrīt noteikt, kādā mērā spēkā esošie valsts tiesību akti attiecīgā pieteikuma izskatīšanas
laikā ļauj piemērot tādus līdzsvarojošus pasākumus kā tie, kas paredzēti piemērojamās direktīvas 4. panta 1. punktā. Šajā
sakarā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai gadījumos, kad apstākļi attiecas uz kādas direktīvas piemērošanas
jomu, valsts tiesai ir pienākums, piemērojot savas valsts tiesības, ievērot šo tiesību noteikumu kopumu un veikt interpretāciju,
cik iespējams cieši pieturoties attiecīgās direktīvas tekstam, kā arī tās galamērķim, lai nonāktu līdz šīs direktīvas sasniedzamajam
mērķim atbilstošam risinājumam (šajā sakarā skat. it īpaši Tiesas 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01
līdz C‑403/01
Pfeiffer
, Krājums, I‑8835. lpp., 119. punkts).
37     Jebkurā gadījumā Tiesa jau nosprieda, ka gadījumos, ja ir piemērojama Direktīva 89/48 vai Direktīva 92/51, dalībvalsts publiska
iestāde, kurai jāievēro attiecīgajā direktīvā paredzētās normas, vairāk nevar prasīt, lai kompetentās valsts iestādes veic
ieinteresētās personas kvalifikācijas pielīdzināšanu (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑234/97
Fernández de Bobadilla
,
Recueil
, I‑4773. lpp., 27. punkts).
38     Direktīvas 92/51 10. pants vienīgi uzskaita dokumentus attiecībā uz labām personiskām īpašībām, reputāciju, par to, ka persona
nav tikusi pasludināta par bankrotējušu, kā arī par fizisko vai psihisko veselību, ko kā pierādījumu var prasīt kompetentā
iestāde, un satur vairākus noteikumus par zvēresta vai oficiālā paziņojuma formām, kuru var lūgt nodot citas dalībvalsts pilsonim.
Ņemot vērā to, ka pamata lietā uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde neprasīja nevienu no šiem pierādījumiem, Tiesai nav
jāspriež par šī panta interpretāciju, kura jebkurā gadījumā nevar ietekmēt iespēju balstīties uz šīs direktīvas 3. panta pirmās
daļas a) apakšpunktu.
39     Pienākums dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 92/51 13. panta 1. punktu norādīt kompetentās iestādes, kas ir pilnvarotas pieņemt
lūgumus un lēmumus, kas minēti šajā direktīvā, nav šķērslis iespējai balstīties uz šīs pašas direktīvas 3. panta pirmās daļas
a) apakšpunktu. No 13. panta 1. punkta, kas apskatīts kontekstā ar citiem šī paša panta punktiem, izriet, ka šī noteikuma
paredzētais mērķis ir atvieglot diplomu atzīšanas sistēmu, kas ir izveidota ar Direktīvu 92/51, tādējādi padarot lēmumu pieņemšanas
procesu dalībvalstīs pārskatāmāku. Tomēr [kompetento iestāžu] norādīšana saskaņā ar šo 13. panta 1. punktu nav vajadzīga,
lai identificētu augšminētajā 3. pantā paredzētās kompetentās iestādes, kas ir iestādes, kuras uzrauga pieeju reglamentētajām
profesijām.
40     No judikatūras izriet, ka dalībvalsts nevar balstīties – attiecībā pret indivīdu – uz tās pašas kavējumu pieņemt noteikumus,
kas tieši ir paredzēti, lai atvieglotu ar attiecīgo direktīvu izveidotās sistēmas piemērošanu (šajā sakarā skat. it īpaši
Tiesas 2002. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑141/00
Kügler
,
Recueil
, I‑6833. lpp., 52. punkts, un Tiesas 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑45/01
Dornier
,
Recueil
, I‑12911. lpp., 79. punkts). Kompetentās iestādes nenorādīšana saskaņā ar Direktīvas 92/51 13. panta 1. punktu tādējādi nav
šķērslis balstīties uz šīs direktīvas 3. panta pirmās daļas a) apakšpunktu pret kompetentu iestādi, kas faktiski regulē pieeju
kādai noteiktai profesijai saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām.
41     Pamata prāvā Veselības ministrija, kuras pārraudzībā darbojās
SAETE
, ir kompetentā iestāde Direktīvas 92/51 3. panta pirmās daļas a) apakšpunkta nozīmē, jo darba terapijas speciālista profesijas
praktizēšana atbilstoši valsts tiesību aktiem bija pakļauta šīs ministrijas izsniegtas atļaujas prasībām. Attiecīgi Veselības
ministrija nevarēja indivīdam tādos apstākļos kā Aslanidu atteikt atļauju uzsākt darba terapijas speciālista profesiju, balstoties
uz neatbilstošu kvalifikāciju, kas ir vienīgi iespējamu līdzsvarojošu pasākumu piemērošanas priekšmets šīs direktīvas 4. panta
1. punkta nozīmē, ja šādi līdzsvarojoši pasākumi būtu paredzēti valsts tiesībās.
42     Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, ja nav veikti transpozīcijas pasākumi Direktīvas 92/51 noteiktajā termiņā,
dalībvalsts pilsonis var balstīties uz šīs direktīvas 3. panta pirmās daļas a) apakšpunktu, lai uzņēmējā dalībvalstī iegūtu
atļauju praktizēt tādu reglamentētu profesiju kā darba terapijas speciālists. Šo iespēju nevar pakļaut prasībai kompetentām
valsts iestādēm veikt kvalifikācijas pielīdzināšanu. Direktīvas 92/51 4. panta 1. punktā paredzētos līdzsvarojošos pasākumus
var piemērot ieinteresētajai personai tikai tādā mērā, kādā tos paredz attiecīgā pieteikuma izskatīšanas brīdī spēkā esošās
valsts tiesības.
43     Ievērojot uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
44     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku izdevumus,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Gadījumā, ja nav veikti transpozīcijas pasākumi Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu
profesionālās izglītības un mācību atzīšanai, lai papildinātu Direktīvu 89/48/EEK, 17. pantā noteiktajā termiņā, dalībvalsts
pilsonis var balstīties uz šīs direktīvas 3. panta pirmās daļas a) apakšpunktu, lai uzņēmējā dalībvalstī iegūtu atļauju praktizēt
tādu reglamentētu profesiju kā darba terapijas speciālists.
Šo iespēju nevar pakļaut prasībai kompetentām valsts iestādēm veikt kvalifikācijas pielīdzināšanu.
Direktīvas 92/51 4. panta 1. punktā paredzētos līdzsvarojošos pasākumus var piemērot ieinteresētajai personai tikai tādā mērā,
kādā tos paredz attiecīgā pieteikuma izskatīšanas brīdī spēkā esošās valsts tiesības.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.