CELEX: 62007CJ0198
Apellatsioonkaebus
Karjääriarengu aruanne
Tühistamishagi
Menetluse algatamise huvi
Püsivalt täielikult töövõimetu ametnik

D. Gordon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 7. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas T-175/04: Gordon
vs
. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), milles nimetatud kohus esiteks otsustas, et puudub vajadus otsustada apellandi esitatud tühistamishagi üle Euroopa Ühenduste Komisjoni 11. detsembri 2003. aasta otsuse (edaspidi „vaidlusalune otsus”) peale, millega jäeti menetluse algatamise huvi puudumise tõttu rahuldamata tema kaebus 28. aprilli 2003. aasta otsuse peale kinnitada tema kohta ajavahemiku 1. juuli 2001 kuni 31. detsember 2002 kohta koostatud karjääriarengu aruanne, ning teiseks jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata nõude apellandile väidetavalt tekitatud kahju hüvitamiseks.
Õiguslik raamistik
Ametnike hindamist käsitlevad sätted
Vaidlusaluste asjaolude esinemise ajal kehtinud Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade redaktsiooni (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 43 kohaselt koostatakse iga ametniku, välja arvatud palgaastmete A 1 ja A 2 ametnike, pädevuse, tulemuslikkuse ja tööalase käitumise kohta korrapäraselt, kuid vähemalt üks kord kahe aasta jooksul iga institutsiooni poolt vastavalt personalieeskirjade artiklile 110 aruanne.
Euroopa Ühenduste Komisjon võttis 26. aprillil 2002 vastu otsuse personalieeskirjade artikli 43 üldiste rakendussätete kohta (edaspidi „üldised rakendussätted”) ja otsuse personalieeskirjade artikli 45 üldiste rakendussätete kohta. Sellega kehtestati uus aruandluskord. Eelnimetatud üldiste sätete artikli 4 lõikes 1 sätestatud üleminekureeglist tuleneb, et uue korra kohaselt koostatud esimene hindamisaruanne hõlmab ajavahemikku 1. juuli 2001 kuni 31. detsember 2002.
Personalieeskirjade artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 5 lõike 3 alusel edutatakse ametnikku põhimõtteliselt siis, kui ühe või mitme aruandega kokku kogutud ühelt poolt karjääriarengu aruande hindele vastavate teenetepunktide ja teiselt poolt kõnealuste üldiste sätete artiklite 6, 7 ja 9 kohaselt antud eelispunktide summa ületab „edutamiskünnise”.
Ametnike hindamiskord, karjääriarengu aruande koostamine ja selle vaidlustamine on reguleeritud põhiliselt üldiste rakendussätete artiklites 7 ja 8.
Kõnealuste sätete artikli 7 lõige 2 sätestab, et „hindamisperioodi lõpus toimuval ametlikul kohtumisel töötajaga analüüsib hindaja tulemuslikkust, töötaja ülesnäidatud pädevust ja tööalast käitumist; hindaja arutab töötajaga tema koolitusvajaduste ja edasise karjääriarengu üle […]. Iga-aastase ametliku vestluse läbiviimine on üks hindaja peamine juhtimisülesanne”.
Eelnimetatud sätete artikli 7 lõikes 5 on ette nähtud, et „kui töötaja ei ole aruande sisuga rahul, annab ta sellest kohe hindajale teada ja märgib kommentaaride jaoks ettenähtud lahtrisse oma soovi kinnitajaga vestelda ja põhjendab oma taotlust. Aruande kinnitaja korraldab viie tööpäeva jooksul asjaomase isikuga kokkuleppele jõudmiseks vestluse, mille tulemusena ta kas muudab aruannet või kinnitab selle, ning saadab seejärel uuesti asjaomasele isikule. Nõustumise korral allkirjastab/parafeerib ta aruande viie tööpäeva jooksul ning edastab hindajale, kes viivitama selle allkirjastab/parafeerib […]”.
Sama artikli 7 lõige 6 täpsustab, et „[k]ui töötaja ei ole kinnitaja otsusega rahul, võib ta paluda kinnitajal anda asi viie tööpäeva jooksul arutamiseks artiklis 8 sätestatud ühisele hindamiskomiteele”.
Üldiste rakendussätete artikli 8 lõikes 5 on sätestatud, et „[k]uigi ühine hindamiskomitee ei asenda hindajaid asjaomase isiku töö hindamises, kontrollib ta, kas karjääriarengu aruanne on koostatud õiglaselt, objektiivselt ja tavapäraste hindamisreeglite kohaselt. Ta kontrollib samuti, kas menetlust on õigesti järgitud (eelkõige vestluste, tähtaegade jms osas). Selleks viib ta läbi vajalikud konsultatsioonid”.
Kõnealuste sätete artikli 8 lõikes 7 on märgitud, et „[h]indamiskomitee arvamus, mis tehakse teatavaks töötajale, hindajale ja kinnitajale, saadetakse apellatsiooni korras hindajale. Kolme tööpäeva jooksul viimane kas kinnitab aruande või muudab seda ning saadab selle siis asjaomasele isikule. Kui apellatsiooni korras hindaja kaldub ühise hindamiskomitee arvamuses esitatud soovitustest kõrvale, peab ta oma otsust põhjendama. Ühisele hindamiskomiteele saadetakse aruande koopia. Sellega loetakse aruanne lõplikuks”.
Töövõimetuks tunnistatud ametnikke käsitlevad sätted
Personalieeskirjade artikkel 53 on sõnastatud järgmiselt:
„Ametnik, kelle suhtes tuleb töövõimetuskomitee arvates kohaldada artikli 78 sätteid, läheb pensionile automaatselt selle kuu viimasel päeval, mil ametisse nimetav asutus või ametiisik [edaspidi „ametisse nimetav asutus”] tunnistab, et töötaja on püsivalt võimetu oma kohuseid täitma.”
Personalieeskirjade artikkel 78 sätestab:
„Ametnikul on VIII lisa artiklites 13–16 ettenähtud korras õigus invaliidsuspensionile püsiva täieliku töövõimetuse korral, mille tõttu ametnikul ei ole võimalik täita oma karjäärivahemiku ametikohale vastavaid kohustusi.
[…]”
Personalieeskirjade VIII lisas on sätestatud pensioniskeem. Nimetatud lisa 3. peatüki „Invaliidsuspension” artiklid 13-16 on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 13
Kui artikli 1 lõike 1 sätetest ei tulene teisiti, on alla 65aastasel ametnikul, kelle töövõimetuskomitee on pensioniõiguste omandamise ajal tunnistanud püsivalt ja täielikult töövõimetuks ja kes seetõttu ei saa täita oma ametikohustusi oma karjäärivahemikule vastaval ametikohal ning kes peab seetõttu lõpetama teenistuse ühendustes, õigus sellise töövõimetuse püsimise ajal saada personalieeskirjade artiklis 78 sätestatud invaliidsuspensioni. Invaliidsuspensioni ei maksta üheaegselt vanaduspensioniga.
Artikkel 14
Õigus saada invaliidsuspensioni jõustub selle kalendrikuu esimesel päeval, mis järgneb ametniku pensionilejäämisele vastavalt personalieeskirjade artiklile 53.
Kui endise ametniku puhul ei ole pensioni maksmise tingimused enam täidetud, tuleb ta ennistada tööle esimesele tema karjäärivahemikule vastavale ja tema kategoorias või teenistusüksuses vabanevale ametikohale, tingimusel et ta vastab kõnealusel ametikohal töötamise nõuetele. Kui ametnik loobub talle pakutud ametikohast, säilib tal õigus ennistamisele järgmisele tema karjäärivahemikule vastavale ja tema kategoorias või teenistusüksuses vabanevale ametikohale samadel tingimustel; kui ametnik loobub ka teisest pakutud ametikohast, võib paluda tal teenistusest lahkuda; sellisel juhul kohaldatakse VIII lisa artikli 16 sätteid.
Kui invaliidsuspensioni saav endine ametnik sureb, lõpeb õigus saada pensioni selle kalendrikuu lõpus, mille jooksul ta suri.
Artikkel 15
Kui invaliidsuspensioni saav endine ametnik on alla 60 aasta vanune, võib institutsioon kohustada teda korrapäraselt läbima tervisekontrolli, veendumaks et ta vastab endiselt pensioni maksmise nõuetele.
Artikkel 16
Kui invaliidsuspensioni saanud endine ametnik võetakse uuesti tema institutsiooni või ühenduste muu institutsiooni teenistusse, arvestatakse tema vanaduspensioni arvutamisel invaliidsuspensioni saamise aega, ilma et ta peaks sissemakseid tagantjärele maksma.”
Vaidluse taust
Asjas tähtsust omavad asjaolud on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 7–12 kirjeldatud järgmiselt:
„7
Hageja oli hagi esitamise ajal komisjoni kirjaliku tõlke peadirektoraadi palgaastme LA 5 ametnik.
11. märtsi 2003. aasta õhtul sai apellant tema kohta ajavahemikul 1. juuli 2001 kuni 31. detsember 2002 koostatud karjääriarengu aruande. 12. märtsi 2003. aasta hommikul teatas ta aruande kinnitajale oma soovist temaga vestelda vastavalt [üldiste rakendussätete] artikli 7 lõikele 5. Seejärel võttis ta ennast pärastlõunast alates kaheks ja pooleks päevaks töölt vabaks. Samal päeval andis aruande kinnitaja kõnealusele karjääriarengu aruandele kinnituse, olles sellesse märkinud, et „ei olnud võimalik korraldada [hageja taotletud kohtumist], kuna asjaomane isik läks alates 12. [märtsi] 2003. aasta pärastlõunast puhkusele”.
25. märtsil 2003 kohtus hageja aruande kinnitajaga. Samal päeval pöörduti hageja taotlusel ühise hindamiskomitee poole. 11. aprillil 2003 esitas ühine hindamiskomitee oma arvamuse. Selles arvamuses on märgitud, et „ühine hindamiskomitee täheldab, et ametlikku vestlust ei ole toimunud [ja] järelikult […] soovitab apellatsiooni korras hindajal paluda kinnitajal kõnealune ametlik vestlus läbi viia”. Hageja kohtus veel kord kinnitajaga 14. aprillil 2003.
Hageja ja apellatsiooni korras hindaja kohtusid 25. aprillil 2003. 28. aprillil 2003 tegi apellatsiooni korras hindaja otsuse. Ta kinnitas kõnealuse karjääriarengu aruande, märkides ühelt poolt, et „[t]äpsustati, et [hageja] oli taotlenud ametliku vestluse läbiviimist 12. märtsil [2003], aga [et] seda vestlust ei toimunud asjaomase isiku puhkusetaotluse tõttu […] ja arvestades algset selle ülesande lõpptähtaega (15. märts 2003)”, ja teiselt poolt, et „[s]eejärel toimus aruande kinnitajaga kaks kohtumist: 25. märtsil 2003 ja 14. aprillil 2003”. Sama päeva teates teatas apellatsiooni korras hindaja oma otsusest ühise hindamiskomitee esimehele. Selles teates märkis ta põhjused, mille pärast apellandi taotletud ametlikku vestlust ei olnud võimalik korraldada, ja lisas, et „aruande kinnitaja märkused [olid] esitatud […] arvestades neid elemente, asjaomase isiku nimetatud põhjuseid ja pärast tema vahetu ülemuse ärakuulamist”. Ta mainis lisaks, et „[k]aks ametlikku kohtumist kinnitajaga [olid] korraldatud 25. märtsil 2003 […] ja 14. aprillil 2003”.
25. juulil 2003 esitas hageja personalieeskirjade artikli 90 alusel kaebuse 28. aprilli 2003. aasta otsuse peale, millega kinnitati tema kohta koostatud karjääriarengu aruanne. Ametisse nimetav asutus jättis selle kaebuse rahuldamata [vaidlusaluse otsusega], mis tehti hagejale teatavaks 2. veebruaril 2004 […]
Pärast töövõimetuskomitee 1. veebruari 2005. aasta järeldusi, milles tuvastati, et hagejal „on püsiv täielik töövõimetus, mille tõttu ta ei saa täita oma palgaastmele vastavaid ametikohustusi”, otsustas ametisse nimetav asutus 15. veebruari 2005. aasta otsuses, et hageja „saadetakse pensionile ja talle makstakse invaliidsustoetust, mille suurus määratakse kindlaks vastavalt personalieeskirjade artikli 78 [kolmandale] lõigule […]”. See otsus jõustus 28. veebruaril 2005.”
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Esimese Astme Kohtu kantseleisse 7. mail 2004 saabunud hagiavaldusega esitas apellant hagi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks ja nõude kahju hüvitamiseks.
Komisjon esitas 1. märtsil 2005 taotluse jätta apellandi tühistamishagi kohta viimase pensionile saatmisest tulenevalt kohtuotsus tegemata, väites, et püsiva täieliku töövõimetuse tõttu pensionile saadetud ametnikul ei ole enam huvi teda puudutava karjääriarengu aruande vastu menetlust algatada, kuna kohtupraktikast tulenevalt on karjääriarengu aruande ainus eesmärk olla aluseks tulevikus karjääri puudutavate otsuste tegemisel. Ta vaidlustas ka kahju hüvitamise nõude vastuvõetavuse. Esimese Astme Kohtu 10. juuni 2005. aasta määrusega liideti asjas kohtuotsuse tegemata jätmise nõue põhikohtuasjaga ja kohtukulude küsimus jäeti edaspidiseks lahendamiseks.
Esimese Astme Kohus tegi vaidlustatud kohtuotsuses otsuse vaidlusaluse otsuse peale esitatud tühistamishagi ja apellandi kahju hüvitamise nõude kohta ning viimasena apellandi taotletud menetlust korraldavate meetmete kohta.
Esimese Astme Kohtu otsus tühistamishagi kohta
Esimese Astme Kohus otsustas, et vaidlusaluse otsuse peale esitatud tühistamishagi üle ei ole vaja otsustada vaidlustatud kohtuotsuse punktides 27–39 toodud järgmistel põhjustel:
„27
Esiteks tuleb meenutada, et kuigi menetluse algatamise huvi, millest sõltub hagi vastuvõetavus, hinnatakse hagiavalduse esitamise ajal (Euroopa Kohtu 16. detsembri 1963. aasta otsus kohtuasjas
14/63: Forges de Clabecq
vs.
Ülemamet, EKL 1963, lk 719
, 748, ja [Esimese Astme Kohtu 30. novembri 1998. aasta] määrus [kohtuasjas
T-97/94:] N
vs
. komisjon [EKL AT 1998, lk I-A-621 ja II-1879
], punkt 23), ei takista see Esimese Astme Kohtul tuvastamast, et hagi üle ei ole enam vaja otsustada juhul, kui hageja, kellel oli alguses huvi menetlust algatada, on pärast kõnealuse hagi esitamist toimunud sündmuse tõttu kaotanud isikliku huvi [vaidlustatud] otsuse tühistamiseks. Nimelt peab selleks, et otsuse tühistamiseks esitatud hagi menetlemist saaks jätkata, hagejal säilima isiklik huvi vaidlustatud otsuse tühistamise suhtes (Esimese Astme Kohtu 24. aprilli 2001. aasta otsus kohtuasjas
T-159/98: Torre jt
vs
. komisjon, EKL AT 2001, lk I-A-83 ja II-395
, punkt 30; 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-105/03: Dionyssopoulou
vs
. nõukogu [EKL AT 2005, lk I-A-137 ja II-621
], punkt 18, ja 8. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-274/04: Rounis
vs
. komisjon [EKL AT 2005, lk I-A-407 ja II-1849
], punktid 21 ja 22). Peale selle peab väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hageja nõue vaidlustatud akti tühistamiseks olema õigustatud olemasoleva ja tegeliku huviga, nii et kui hageja toetub huvile, mis puudutab tulevikus tekkivat õiguslikku olukorda, peab ta tõendama, et selle olukorra saabumine talle kindlasti kahju tekitab (Esimese Astme Kohtu 17. septembri 1992. aasta otsus kohtuasjas
T-138/89: NBV ja NVB
vs
. komisjon, EKL 1992, lk II-2181
, punkt 33; 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-141/03: Sniace
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II-1197
, punkt 26, ja Esimese Astme Kohtu 17. oktoobri 2005. aasta määrus kohtuasjas
T-28/02: First Data jt
vs
. komisjon [EKL 2005, lk II-4119
], punktid 42 ja 43).
Teiseks tuleb karjääriarengu aruande tühistamiseks esitatud hagide suhtes meenutada, et karjääriarengu aruanne on asutusesisene dokument, mille esmane ülesanne on juhtkonnale asutuse ametnike teenistusülesannete täitmise kohta perioodilise teabe tagamine (vt selle kohta Euroopa Kohtu 3. juuli 1980. aasta otsus liidetud kohtuasjades
6/79 ja 97/79: Grassi
vs
. nõukogu, EKL 1980, lk 2141
, punkt 20, ja Esimese Astme Kohtu 28. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas
T-59/96: Burban
vs
. parlament, EKL AT 1997, lk I-A-109 ja II-331
, punkt 73) ja millel on seega tähtis osa ametniku karjääriarengus ja seda peamiselt üleviimise ja edutamise jaoks. Sellest tulenevalt mõjutab karjääriarengu aruanne põhimõtteliselt selle isiku huve, kelle tööd hinnati, vaid juhul, kui tal seisab karjäär veel ees, see tähendab kuni teenistuse lõppemiseni. Järelikult ei ole pärast seda lõpetamist ametnikul enam huvi tema kohta koostatud karjääriarengu aruande vastu hagi esitada ega menetlust jätkata, välja arvatud juhul, kui ta tõendab, et on erilised asjaolud, mis õigustavad isiklikku ja tegelikku huvi selle tühistamiseks (vt selle kohta eespool viidatud määrus N
vs
. komisjon, punkt 26, ja eespool viidatud kohtuotsus Dionyssopoulou
vs
. nõukogu, punkt 20).
Käesoleval juhul väidab komisjon, et kuna hageja saadeti personalieeskirjade artikli 78 alusel püsiva täieliku töövõimetuse tõttu pensionile, on tema teenistus täielikult lõppenud ja ta on kaotanud eelnimetatud kohtupraktika kohaselt huvi oma hagi menetlemist jätkata. Hageja aga leiab, et kõnealune kohtupraktika ei ole käesoleval juhul kohaldatav kahel põhjusel. Esiteks ei ole tema arvates käesoleval juhul tegemist teenistuse täieliku lõppemisega, sest vastavalt personalieeskirjade VIII lisa artiklile 14 võidakse ta teenistusse ennistada kohe, kui tema tervislik seisund seda võimaldab. Teiseks oli tema pensionile saatmine kohustuslik ja toimus pärast käesoleva hagi esitamist. Ta on seisukohal, et nendel asjaoludel peaks tema õigus kohtulikule kaitsele muud kaalutlused üles kaaluma ja võimaldama talle kohtumõistmist vaidlustatud karjääriarengu aruande seaduslikkuse üle. Ta leiab järelikult, et tal on veel isiklik ja tegelik huvi karjääriarengu aruande tühistamiseks.
Esiteks tuleb püsiva täieliku töövõimetuse tõttu pensionile saatmise korral teenistuse täieliku lõppemise kohta märkida, et kuigi personalieeskirjade VIII lisa artikkel 14 näeb ette invaliidsuspensionit saava ametniku ennistamise võimaluse, tähendab püsiv täielik töövõimetus seadusandja mõistes asjaomase ametniku karjääri lõppu. Seega näeb personalieeskirjade artikkel 53 ette, et „[a]metnik, kelle suhtes tuleb töövõimetuskomitee arvates kohaldada artikli 78 sätteid, läheb pensionile selle kuu viimasel päeval, mil ametisse nimetav asutus […] tunnistab, et töötaja on püsivalt võimetu oma tööülesandeid täitma”. Personalieeskirjade artiklis 47 on teenistuse lõppemise aluste hulgas loetletud kõik pensionile saatmise liigid, sealhulgas püsivast täielikust töövõimetusest tingitud pensionile saatmine. Seadusandja käsitleb kõnealust töövõimetust seega sellest tingitud teenistuse täieliku või mittetäieliku lõppemise osas samamoodi nagu teisi teenistuse lõppemise aluseid, mille lõplikkuses ei ole kahtlust, nagu ametist lahkumine, ebapädevuse tõttu teenistusest vabastamine või teenistusest vabastamine.
Sellest tulenevalt peetakse personalieeskirjade süsteemis pensionile saatmist püsiva täieliku töövõimetuse tõttu artiklite 53 ja 78 tähenduses põhimõtteliselt ametniku karjääri lõpetamiseks. Selle poolest erineb see personalieeskirjade artiklis 59 ette nähtud haiguspuhkusest, mis ei mõjuta ajutiselt oma ülesannete täitmiseks võimetu ametniku karjääri jätkumist.
Esimese Astme Kohus leiab seega, et vastavalt eespool nimetatud kohtupraktikale kahjustab hageja pensionile saatmine personalieeskirjade artikli 78 alusel tema huvi vaidlustatud karjääriarengu aruande tühistamiseks, sest tema karjäär institutsioonis katkes põhimõtteliselt lõplikult.
Seda järeldust ei lükka ümber hageja argument personalieeskirjade VIII lisa artikli 14 alusel võimaliku teenistusse ennistamise kohta. Nimelt tuleks meenutada, et hageja peab tõendama olemasolevat ja tegelikku huvi vaidlustatud akti tühistamiseks ja et kui hageja toetub huvile, mis puudutab tulevikus tekkivat õiguslikku olukorda, peab ta tõendama, et selle olukorra tekkimine talle kindlasti kahju tekitab. Tuleb aga täheldada, et hageja komisjoni teenistusse ennistamine on vaid võimalik sündmus, mille teostumine on praegusel hetkel ebakindel. Seega on tegemist lihtsalt hüpoteetilise ja seega ebapiisava huviga tuvastamiseks, et vaidlustatud karjääriarengu aruande tühistamata jätmine kahjustab hageja õiguslikku olukorda (vt selle kohta Euroopa Kohtu 21. jaanuari 1987. aasta otsus kohtuasjas
204/85: Stroghili
vs
. kontrollikoda, EKL 1987, lk 389
, punkt 11).
Teiseks, mis puutub asjaolusse, et hageja pensionile saatmine oli kohustuslik ja toimus pärast käesoleva hagi esitamist, siis tuleb esiteks märkida, et Esimese Astme Kohtul on juba olnud võimalus otsustada, et ametnikul, kelle teenistus on lõppenud ametialase ebapädevuse tõttu teenistusest vabastamise või pärast kohtusse hagi esitamist lõplikuks muutunud teenistusest vabastamise tõttu, ei ole huvi oma hindamisaruande tühistamiseks (eespool viidatud kohtumäärus N
vs.
komisjon, punkt 27, ja Esimese Astme Kohtu 21. veebruari 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-200/03 ja T-313/03: V
vs
. komisjon [EKL AT 2006, lk II-A-15
ja
lk II-A-2-57
], punkt 184). Seega tuleneb kohtupraktikast, et asjaolu, kas teenistus lõppes vabatahtlikult või mitte, ei ole menetluse algatamise huvi olemasolu hindamiseks asjassepuutuv. Teiseks, mis puutub pensionile saatmise hetke hagi esitamise kuupäeva suhtes, siis tuleb eespool punktis 27 nimetatud kohtupraktika kohaselt meenutada, et asjaolu, et menetluse algatamise huvi kadus pärast hagi kohtusse esitamist, ei takista Esimese Astme Kohtul tuvastamast, et hagi üle ei ole enam vaja otsustada ([Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 1990. aasta] otsus [kohtuasjas
T-20/89:] Moritz
vs
. komisjon [EKL 1990, lk II-769
], punkt 16; eespool viidatud kohtuotsused Dionyssopoulou
vs
. nõukogu, punkt 18, ja Rounis
vs.
komisjon, punkt 21).
Eelneva põhjal tuleb tuvastada, et hageja taotletava vaidlustatud karjääriarengu aruande muutmisega ei kaasneks põhimõtteliselt mingeid tagajärgi tema karjääri jaoks, mis lõppes alates 28. veebruarist 2005. Seega tuleb hagejal tõendada, et esineb eriline asjaolu, mis õigustab tühistamisnõude esitamiseks tema isikliku ja tegeliku huvi säilimist (eespool viidatud kohtumäärus N
vs.
komisjon, punktid 26 ja 27).
Tuleb märkida, et kuivõrd hageja vaidlustab teenistuse täieliku lõppemise, ei esita ta põhjenduseks ühtegi erilist asjaolu eespool viidatud määruse N
vs
. komisjon tähenduses. Ta väidab seevastu, et tema huvi nõuda vaidlustatud karjääriarengu aruande tühistamist tuleks tunnustada selleks, et tagada tema õigus tõhusale kohtulikule kaitsele.
Selles suhtes piisab, kui märkida, et õigus tõhusale kohtulikule kaitsele hõlmab õigust anda kohtusse ainult neid ühenduse institutsioonide akte, mis on hagejale ebasoodsad, kahjustades tema huve (vt selle kohta Euroopa Kohtu 1. oktoobri 2004. aasta määrus kohtuasjas C-379/03 P: Pérez Escolar
vs
. komisjon, […] punktid 41 ja 42, ja Esimese Astme Kohtu 2. juuni 2003. aasta määrus kohtuasjas
T-276/02: Forum 187
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II-2075
, punkt 50). Käesoleval juhul tuleb tuvastada, et kuna hageja saadeti pensionile, ei kahjusta ei [vaidlusalune] otsus ega vaidlustatud karjääriarengu aruanne praegu hagejat, kuivõrd hagejat ei ole teenistusse ennistatud. Sellest tulenevalt – ilma et praeguses staadiumis oleks vaja otsustada, kas on asjakohane hageja argument, kui see võimaliku hagi põhjenduseks hageja teenistusse ennistamise korral esitatakse – tuleb märkida, et õigus tõhusale kohtulikule kaitsele ei anna talle õigust nõuda Esimese Astme Kohtult käesoleva tühistamisnõude üle otsustamist.
Kõikidest esitatud põhjendustest tuleneb, et hageja ei tõendanud oma olemasolevat ja tegelikku huvi menetlust algatada. Seega ei ole kõnealuse karjääriarengu aruande tühistamise nõuete üle enam vaja otsustada.
Mis puutub nõuetesse, et Esimese Astme Kohus kuulutaks üldised rakendussätted ja üleminekujuhendi või praegu kehtivad sätted õigusvastaseks, siis tuleb märkida, et nagu hageja ise märgib, on need tühistamisnõude raames esitatud õigusvastasuse väited. Seega ei ole selles suhtes enam vaja otsustada.”
Esimese Astme Kohtu otsus kahju hüvitamise nõude kohta
Esimese Astme Kohus jättis kahju hüvitamise nõude põhjendamatuse tõttu rahuldamata vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42-45 toodud järgmistel põhjustel:
„42
Tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 21, mida kohaldatakse sama põhikirja artikli 53 esimese lõigu alusel Esimese Astme Kohtu menetlusele, ja Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c tuleb igas hagiavalduses märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Nende nõuete täitmiseks peab ühenduse institutsiooni poolt väidetavalt tekitatud kahju hüvitamist taotlev hagiavaldus sisaldama andmeid, mis võimaldaksid määratleda hageja poolt institutsioonile etteheidetavat käitumist, põhjuseid, miks hageja leiab, et selle käitumise ja väidetavalt tekkinud kahju vahel on põhjuslik seos, ning kahju iseloomu ja ulatust. Seevastu puudub nõudel hüvitada ükskõik milline kahju vajalik täpsus ning see tuleb järelikult vastuvõetamatuks tunnistada (Euroopa Kohtu 2. detsembri 1971. aasta otsus kohtuasjas
5/71: Zuckerfabrik Schöppenstedt
vs
. nõukogu (EKL 1971, lk 975
, punkt 9; Esimese Astme Kohtu 1. juuli 1994. aasta määrus kohtuasjas
T-505/93: Osório
vs
. komisjon, EKL AT 1994, lk I-A-179 ja II-581
, punkt 33, ja [15. veebruari 1995. aasta] määrus [kohtuasjas
T-112/94:] Moat
vs
. komisjon [EKL AT 1995, lk I-A-37 ja II-135
], punkt 32).
Käesoleval juhul nõudis hageja ainult sellise kahju hüvitamist, mis on tekitatud tema karjäärile, tervisele ja heaolule, esitamata arvuliselt väljendatud nõuet ja märkimata piisavalt täpselt andmeid, mis võimaldavad kahju ulatust kindlaks määrata. Tema hagiavaldus ei sisalda muid sellealaseid täpsustusi peale asjaolu, et„[k]innitaja ilmne kaalutlusviga ning võimu kuritarvitamine [olevat] tõsiselt kahjustanud hageja karjääriväljavaateid” ja et „[s]ee olukord [olevat] tekitanud talle moraalset kahju ja kahjustanud tema tervist lisaks tema karjääriväljavaadetele tekitatud kahjule”.
Ehkki Esimese Astme Kohus on juba tunnistanud, et erilistel asjaoludel ei ole tingimata vaja hagiavalduses täpsustada kahju täpset ulatust ja väljendada nõutavat hüvitissummat arvuliselt (Esimese Astme Kohtu 10. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas
T-64/89: Automec
vs
. komisjon, EKL 1990, lk II-367
, punktid 75–77, ja 20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas
T-37/89: Hanning
vs
. parlament, EKL 1990, lk II-463
, punkt 82), siis käesoleval juhul tuleb märkida, et hageja ei ole selliste asjaolude olemasolu tõendanud ega neile isegi tuginenud (vt selle kohta eespool viidatud kohtumäärused Osório
vs
. komisjon, punkt 35, ja Moat
vs
. komisjon, punkt 37).
Peale selle, mis puutub moraalsesse kahjusse, siis tuleb rõhutada, et peale selle, et kahju ei ole üldse hinnatud, ei võimaldanud hageja Esimese Astme Kohtul hinnata kahju ulatust ega iseloomu. Ent olenemata sellest, kas moraalse kahju hüvitamist nõutakse sümboolselt või tegeliku hüvitise saamiseks, on hageja ülesanne täpsustada väidetava moraalse kahju olemust komisjonile etteheidetava käitumise seisukohast, seejärel täpsustada kas või ligilähedaselt kogu selle kahju hinnanguline ulatus (eespool viidatud kohtumäärus Moat
vs
. komisjon, punkt 38, ja Esimese Astme Kohtu 29. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas
T-157/96: Affatato
vs
. komisjon, EKL AT 1998, lk I-A-41 ja II-97
, punkt 38).”
Esimese Astme Kohtu otsus apellandi esitatud taotluse kohta kohaldada menetlust korraldavaid meetmeid
Esimese Astme Kohus leidis, et apellandi nõue, et komisjon esitaks mitmesuguseid dokumente, nagu ühise hindamiskomitee koosolekute protokolli, kaks kõige soodsamat ja kaks kõige ebasoodsamat karjääriarengu aruannet, mis tema osakonna ametnike kohta ajavahemikul 1. juuli 2001 kuni 31. detsember 2002 on koostatud, ning tõlkeosakondade ametlikke kvantitatiivseid norme sisaldava dokumendi kõnealuse ajavahemiku kohta, ei ole vaidluse lahendamiseks asjassepuutuv ja tuleb seega rahuldamata jätta.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Apellant palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja otsustada tema esitatud hagi üle;
—
tuvastada, et apellandil on isiklik huvi teda puudutava karjääriarengu aruande osas, sõltumata administratsiooni sellekohasest huvist;
—
tuvastada, et töövõimetus on põhimõtteliselt pöörduv seisund, mida komisjoni meditsiinitalitus peab sellisena vaatlema ja käsitlema;
—
tunnistada apellandi õigust kohtulikule kaitsele tema karjääriarengu aruande osas;
—
rahuldada kõrvalnõudena apellandi esitatud kahju hüvitamise nõue ja mõista tema kasuks välja 1,5 miljoni euro suurune hüvitis;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub apellatsioonkaebuse rahuldamata jätta ja mõista kõik kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet. Kolm esimest väidet toetavad apellatsioonkaebust osas, milles see on esitatud tühistamishagi kohta tehtud Esimese Astme Kohtu otsuse peale, ja neljas väide osas, milles see on esitatud kahju hüvitamise nõude kohta tehtud Esimese Astme Kohtu otsuse peale.
Vaidlusaluse otsuse peale esitatud tühistamishagi kohta tehtud Esimese Astme Kohtu otsust käsitlevad väited
Poolte argumendid
Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnorme, tuvastades esiteks, et hinnataval ametnikul on karjääriarengu aruande suhtes huvi vaid juhul, kui tal seisab veel karjäär ees, teiseks, et püsiva täieliku töövõimetuse tõttu pensionile saatmine on samaväärne teenistuse lõppemisega, ja kolmandaks, et õigus tõhusale kohtulikule kaitsele ei anna kutsehaiguse korral õigust vaidlusaluse otsuse peale hagi esitada.
Apellant väidab esiteks, et Esimese Astme Kohus rikkusi õigusnormi, jättes karjääriarengu aruande tegeliku funktsiooni arvesse võtmata.
Apellant selgitab, et kohtupraktika, millele Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 28 tuginenud, ei ole enam asjakohane, kuna see käsitleb endist hindamissüsteemi, mis kehtis enne 2003. aastat ja mille kohaselt oli hindamisaruandel edutamisel vaid täiendav roll. Kehtivas hindamissüsteemis eksisteerib aritmeetiline seos edutamise või vallandamisega ning oluliselt suurem otsustusruum karjääriarengu kiirendamisel või aeglustamisel. Apellandi arvates ei ole kohane pidada dokumenti asutusesiseseks kasutamiseks mõeldud dokumendiks, kui sellel on märkimisväärne objektiivne mõju. Ametniku rolli hindamisprotsessis ei saa administratsiooni rolliga võrreldes teisejärguliseks muuta.
Apellant väidab teiseks, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, andes töövõimetuse tagajärgedele vale hinnangu. Esimese Astme Kohus tõlgendas töövõimetust kui lõplikku seisundit. Personalieeskirjade VIII lisa artikli 14 sõnastustest nähtub selgelt, et töövõimetus on pöörduv seisund, mida näitab ka praktika, mille kohaselt vaadatakse tavaliselt töövõimetuse juhtumid komisjoni meditsiinitalituses iga kahe aasta tagant uuesti läbi.
Apellant rõhutab veel, et ehkki 15. veebruaril 2005 tehtud otsus, mille kohaselt ta töövõimetuse tõttu pensionile saadeti, kehtis kaks aastat, pikendas komisjoni meditsiinitalitus 2007. aastal seda otsust vaid ühe aasta võrra, mis tõendab, et teenistusse ennistamine ei ole pelgalt hüpoteetiline, ning seega on tal olemasolev ja tegelik huvi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks.
Apellant väidab kolmandaks, et Esimese Astme Kohus ei võtnud arvesse tõhusa kohtuliku kaitse üldpõhimõtte tagajärgi.
Apellant selgitab, et arstid ei välistanud käesolevas asjas võimalust, et tema töövõimetus on tööst tingitud. Töövõimetuskomitee otsustas siiski ära oodata pädevate organite arvamuse, mille all ta mõtles Esimese Astme Kohtu arvamust, ning teha seejärel antud küsimuses otsus. Kuna Esimese Astme Kohus ei lahendanud kohtuasja sisuliselt, tähendab see seda, et olukorra lahendamine on nii apellandi, komisjoni meditsiinitalituse kui ka töövõimetuskomitee jaoks takistatud.
Otsus selle kohta, kas töövõimetus on tööst tingitud, määrab kindlaks tingimused, mille kohaselt apellant võidakse töökohale ennistada, või vastupidisel juhul tema invaliidsuspensioni suuruse. Apellant leiab, et neil asjaoludel ei saa väita, et tema huvi menetluse algatamiseks on üksnes hüpoteetiline ja et antud küsimus tuleb lahendada ainult tööle ennistamise korral.
Apellant väidab, et kuna õigus tõhusale kohtulikule kaitsele on põhiõigus, ei tohi asjassepuutuvaid õigusnorme ja õiguslikke asjaolusid tõlgendada ja kohaldada kitsendavalt.
Esimese väitega seoses vaidlustab komisjon apellandi argumendi, mille kohaselt on Esimese Astme Kohtu põhjendused vaidlustatud kohtuotsuse punktis 28 asjakohatud, sest ta viitab enne 2003. aastat kohaldatud hindamissüsteemile, mitte praegu kehtivale süsteemile.
Komisjon märgib esmalt, et kõnesolev karjääriarengu aruanne puudutab 2003. aastale eelnevat perioodi, s.o 2001. aasta 1. juuli ja 2002. aasta 31. detsembri vahele jäävat perioodi. Ta eeldab seega, et apellant peab tegelikult silmas hindamissüsteemi, mis kehtestati alates 2001. aasta juulist.
Komisjon väidab, et ametnike hindamine ja edutamine on alati omavahel seotud olnud. Nii on see ka praegu, kuivõrd 2004. aastal vastu võetud uute personalieeskirjade asjakohased sätted jäid peatükki „Aruanded, kõrgemale ametijärgule tõusmine ja ametialane edutamine” alles. Komisjoni meelest oleks hindamisaruanne kasutu, kui ametnike hindamine ja edutamine ei oleks omavahel seotud. Ta leiab, et apellant ei ole oma seisukoha põhjendamiseks esitanud ühtegi tõsiseltvõetavat argumenti ega tuginenud mõnele väidetavalt olulisele muudatusele eeskirjades ega viidanud ühelegi kohtupraktikast tulenevale uuele seisukohale.
Seoses teise väitega, mis käsitleb töövõimetuse tõttu pensionile saatmise otsuse tagajärgi, märgib komisjon, et apellant tugineb vaid personalieeskirjade VIII lisa artiklile 14, mainimata kordagi personalieeskirjade artikleid 53 ja 78. Vaidlustatud kohtuotsusest tulenevalt ei saa eespool osutatud artiklit 14 lugeda eraldiseisvalt. Personalieeskirjades tehakse selget vahet ühelt poolt ajutise töövõimetuse (artikkel 59) ja teiselt poolt püsiva töövõimetuse (artikkel 53) vahel. Kui ajutine töövõimetus annab õiguse haiguspuhkusele, siis püsiva töövõimetusega kaasneb asjaomase ametniku pensionile saatmine.
Komisjon leiab, et asjaolu, et meditsiinitalitus pikendas oma otsust apellandi töövõimetuse kohta mitte kahe, vaid ühe aasta võrra, ei oma töövõimetuse ulatuse osas tähtsust. Arstlike kontrollide vahelist ajavahemikku ei saa küll pidada kriteeriumiks, mille alusel otsustada, kas ametniku töövõimetus on ajutine või püsiv. Kuna töövõimetust reguleerib personalieeskirjade artikkel 78, tuleb seda artiklit pidada asjakohaseks. Pealegi, olenemata personalieeskirjade VIII lisa artiklist 14, tuleb töövõimetust pidada püsivaks nii kaua, kui see kestab.
Seoses kolmanda väitega, mis käsitleb õiguse rikkumist tõhusale kohtulikule kaitsele, väidab komisjon, et see põhineb vääral eeldusel. Vastupidi apellandi väidetule ei pea Esimese Astme Kohus võtma seisukohta apellandi suhtes tuvastatud töövõimetuse põhjuse kohta. Komisjon väidab, et tegemist on meditsiiniküsimusega, mis kuulub mõne meditsiiniüksuse, nagu ametisse nimetava asutuse arsti või arstliku komisjoni pädevusse vastavalt personalieeskirjade artikli 73 rakenduseeskirjade artiklile 19 jj. Sellest järeldub, et kui töövõimetuskomitee peatas otsuse tegemise asjaomase töövõimetuse põhjuse kohta, et ära oodata „pädevate organite” arvamus, viitas kõnealune komitee meditsiiniüksuste arvamusele, mitte aga vaidlustatud kohtuotsusele.
Komisjon lisab, et apellandil on alati olnud võimalus algatada personalieeskirjade artikli 73 alusel menetlus, et teha kindlaks, kas asjaomane töövõimetus on tööst tingitud. Seega ei ole teda selles osas kohtulikust kaitsest ilma jäetud.
Lisaks väidab komisjon, et Esimese Astme Kohus ei ole apellanti kohtuliku kaitseta jätnud ka kõnealust karjääriarengu aruannet puudutavas osas, kuna ta ei välista täielikult võimalust, et apellandil võib olla huvi seda hiljem vaidlustada juhul, kui ta teenistusse ennistatakse.
Euroopa Kohtu hinnang
Esmalt tuleb rõhutada, et nii nagu kõikidel institutsioonidel, on ka komisjonil erikohustus tagada oma teenistujate hindamise, kõrgemale ametijärgule tõusmise ja edutamise läbipaistvus, mille järgimist kindlustab personalieeskirjade artiklites 43 ja 46 sätestatud ametlik menetlus.
Sellest tulenevalt on karjääriarengu aruanne institutsiooni teenistusse võetud töötajate hindamisel oluline dokument, kuna sellega on võimalik anda hinnang ametniku pädevusele, tulemuslikkusele ja käitumisele, nagu on sätestatud personalieeskirjade artiklis 43. Sellesisuline aruanne koostatakse vähemalt üks kord kahe aasta jooksul iga institutsiooni poolt vastavalt personalieeskirjade artiklis 110 ettenähtud tingimustel.
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 49 märkinud, on hindamisaruanne lisaks ametniku vahetu ülemuse poolt antud hinnang sellele, kuidas hinnatav ametnik on talle usaldatud ülesandeid täitnud ja milline on olnud tema tööalane käitumine asjaomasel perioodil.
Esiteks tuleb märkida, et sõltumata karjääriarengu aruande kasulikkusest tulevikus, on see kirjalikuks ametlikuks tõendiks ametniku tehtud töö kvaliteedi kohta. Selline hinnang ei kirjelda pelgalt täidetud ülesandeid asjaomasel perioodil, vaid sisaldab ka hinnatava isiku ametialases tegevuses ülesnäidatud inimlike omaduste hinnangut.
Seega on igal ametnikul õigus sellele, et tema tööle antaks kinnitus õigesti ja õiglaselt koostatud aruande alusel. Järelikult tuleb vastavalt õigusele tõhusale kohtulikule kaitsele tunnustada igal juhul ametniku õigust vaidlustada teda puudutav karjääriarengu aruanne selle sisu tõttu või seetõttu, et aruanne ei ole koostatud personalieeskirjades sätestatud eeskirjade kohaselt.
Teiseks, kuigi on tõsi, et ametnik, kelle töövõimetuskomitee on püsivalt ja täielikult töövõimetuks tunnistanud, saadetakse personalieeskirjade artiklite 53 ja 78 alusel pensionile, on sellise ametniku olukord erinev selle ametniku olukorrast, kes on jõudnud pensioniikka, ametist lahkunud või teenistusest vabastatud, kuna tegemist on pöörduva olukorraga.
Ametnik, kellel on tuvastatud selline töövõimetus, võib personalieeskirjade VIII lisa artiklit 16 arvestades ühel päeval ühenduse institutsioonis teenistust jätkata. Sellega seoses tuleb personalieeskirjade artikli 53 üldsätet lugeda koostoimes personalieeskirjade VIII lisa artiklite 13-15 erisätetega. Töövõimetuks tunnistatud ametniku töötamine üksnes peatatakse, kuna tema olukorra edasine areng institutsioonis sõltub tingimuste püsivusest, mis õigustavad tema töövõimetust, mida saab regulaarselt kontrollida.
Käesoleval juhul leiti, et apellandi puhul ei ole lõplikult täidetud kõik tingimused, mis on vajalikud, et saata ta püsiva täieliku töövõimetuse tõttu automaatselt pensionile vastavalt personalieeskirjade VIII lisa artiklile 13. Seda kinnitab asjaolu, et apellandi töövõimetusseisundit läbivaatav komisjoni meditsiinitalitus pikendas 31. jaanuaril 2007 apellandi töövõimetuks tunnistamise otsust üksnes ühe, mitte kahe aasta võrra, nagu 1. veebruaril 2005 tehtud töövõimetuskomitee esimeses otsuses. Eelnev tõendab, et tööle ennistamise võimalus ei ole pelgalt hüpoteetiline, vaid üsna reaalne.
Kuna püsivalt ja täielikult töövõimetuks tunnistatud ametnikku võidakse institutsiooni teenistusse ennistada, on tal teenistuses oleva ametnikuga võrdne õigus sellele, et tema karjääriarengu aruanne koostataks õiglaselt, objektiivselt ja nõuetekohaste hindamisalaste õigusnormide alusel.
Tööle ennistamise korral on karjääriarengu aruandest kasu ametniku karjääriarengule oma teenistusüksuses või ühenduse institutsioonides. Aruanne on niisugune konkreetne ametlik tõend tema pädevuse ja töökogemuse kohta institutsioonis, millele ta saab toetuda. Lisaks võimaldab see ülemustel võrrelda võimalikul edutamisel või üleviimisel kandidaatide teeneid.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et personalieeskirjade artiklite 53 ja 78 kohaselt püsivalt täielikult töövõimetul ametnikul säilib huvi karjääriarengu aruannet vaidlustada.
Kuna D. Gordoni püsivalt ja täielikult töövõimetuks tunnistamise otsusest ei saa järeldada, et tema ühenduse institutsioonide teenistusse ennistamine ei oleks ühel päeval võimalik, ei saa välistada, et ta võib pärast institutsioonide teenistusse ennistamist asjaomasele karjääriarengu aruandele tugineda.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et kaks esimest väidet on põhjendatud. Seepärast tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles leitakse, et vaidlusaluse otsuse tühistamisnõude üle ei ole vaja otsustada, ning puudub vajadus käsitleda kolmandat väidet, millega ei kaasneks suuremas ulatuses otsuse tühistamist.
Väide Esimese Astme Kohtu otsuse kohta, mis käsitleb kahju hüvitamise nõuet
Poolte argumendid
Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus tunnistas vääralt tema kahju hüvitamise nõude vastuvõetamatuks põhjusel, et kahju olemus ja ulatus olid täpsustamata. Ta märgib, et vaidlustatud kohtuotsuses endas viidatud Esimese Astme Kohtu praktika kohaselt ei ole erilistel asjaoludel tingimata vaja hagiavalduses täpsustada kahju täpset ulatust ja väljendada nõutavat hüvitissummat arvuliselt.
Apellant toob veel esile, et ta ei ole kunagi oodanud ega taotlenud otsust kahju kohta ilma tühistamishagi kohta tehtud otsuseta. Ta täpsustab, et ta jättis Esimese Astme Kohtule esitatud repliigis selgelt endale õiguse algatada menetlus tekitatud kahju hüvitamiseks, võttes arvesse Esimese Astme Kohtu langetatavat otsust.
Apellant leiab, et eriliste asjaolude ja olukorra keerulisuse tõttu tuleb kahju üle otsustada alles pärast seda, kui Euroopa Kohus on tühistamishagi kohta otsuse teinud.
Ta väidab siiski samas, et kui Euroopa Kohus leiab, et teda on tõepoolest ebaõiglaselt hinnatud ja ta on kannatanud tõsise ebaõigluse all ning et seeläbi on tema karjäärile reaalselt korvamatut kahju tekitatud, ei ole üleliigne nõuda hüvitiseks 1,5 miljoni euro suurust summat.
Komisjon omalt poolt väidab, et võimalus vabaneda kohustusest täpsustada hagiavalduses tekitatud kahju täpset ulatust on erand. Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 44 kohaselt leidis Esimese Astme Kohus, et apellandi kaasuse kohta see erand ei kehti. Komisjon leiab, et apellant ei ole Esimese Astme Kohtus esile toonud, et tema kaasuse puhul esineks ühtegi asjaolu, mis võimaldab tal üldreeglit mitte kohaldada. Liiati ei ole apellant apellatsioonkaebuses märkinud, kuidas on Esimese Astme Kohus seda üldreeglit kohaldades eksinud. Komisjon järeldab sellest, et seega tõstatab tema argument uue vastuvõetamatuse vastuväite, kuna apellandi seisukohta toetavad argumendid puuduvad.
Lisaks vaidlustab komisjon apellandi argumendi, mille kohaselt ei oleks Esimese Astme Kohus pidanud kahju hüvitamise küsimust lahendama, kuna apellant oli teada andnud, et ta kavatseb väidetavalt tekitatud kahju eest hüvitise nõudmiseks hiljem eraldi menetluse algatada. Esimese kohtuastme menetlustoimik seda väidet ei kinnita.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et Esimese Astme Kohus jättis kahju hüvitamise nõuded vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata esiteks põhjusel, et apellant nõudis ainult sellise kahju hüvitamist, mis tekitati tema karjäärile, tervisele ja heaolule, esitamata arvuliselt väljendatud nõuet ja märkimata piisavalt täpselt andmeid, mis võimaldavad kõnesoleva kahju ulatust kindlaks määrata, ning teiseks moraalse kahjuga seoses põhjusel, et peale selle, et kahju ei olnud üldse hinnatud, ei võimaldanud apellant Esimese Astme Kohtul hinnata kahju ulatust ega iseloomu.
Siinkohal piisab tõdemusest, et selgitamaks välja, kas apellant on tema poolt nõutud hüvitissummat piisavalt põhjendanud, tuleb hinnata asjaolusid, mis ei kuulu aga Euroopa Kohtu pädevusse, kuna viimase ülesanne on vaid kontrollida, kas vaidlustatud kohtuotsuses on õigusnorme järgitud (vt selle kohta 15. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-209/94 P: Buralux jt
vs.
nõukogu, EKL 1996, lk I-615
, punkt 21).
Peale selle, nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 78 märkinud, on 1,5 miljoni euro suuruse summa nõudmine hüvitiseks juhul, kui Euroopa Kohus vaatab kohtuasja sisuliselt läbi, Euroopa Kohtu kodukorra artikli 113 tähenduses uus nõue, mis tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.
Järelikult tuleb apellandi apellatsioonkaebus jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles ta vaidlustab kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmise Esimese Astme Kohtu poolt.
Hagi Esimese Astme Kohtus
Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teisele lausele võib Euroopa Kohus juhul, kui ta tühistab Esimese Astme Kohtu otsuse, teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab. Käesoleval juhul on see tühistamishagi osas nii.
Poolte argumendid
Apellant nõuab esiteks, et tühistataks vaidlusalune otsus, millega jäeti rahuldamata tema kaebus 28. aprilli 2003. aasta otsuse peale, millega kinnitati apellandi kohta ajavahemikul 1. juuli 2001 kuni 31. detsember 2002 koostatud karjääriarengu aruanne.
Ta esitab selle hagi põhjenduseks kolm väidet, millest esimene puudutab oluliste menetlusnormide ja kaitseõiguste rikkumist.
Siinjuures väidab apellant, et asutusesiseses kaebemenetluses asjaomase karjääriarengu aruande vastu on toime pandud mitmeid rikkumisi. Ta väidab nimelt, et selle menetluse teist etappi, mis seisneb karjääriarengu aruande vormiliste ja sisuliste tingimuste kontrollimises ühise hindamiskomitee poolt, ei ole nõuetekohaselt läbi viidud.
Nii piirdus nimetatud komitee poolne läbivaatamine menetlusliku aspektiga, ilma et see oleks puudutanud asja sisu. Kuna ametlikku vestlust karjääriarengu aruande hindajaga ei toimunud, soovitas eelnimetatud komitee selle vestluse läbi viia. Apellandi toimikut ei saadetud pärast toimunud vestlust samale komiteele tagasi, et viimane saaks samuti avaldada seisukoha selle kohta, kas karjääriarengu aruanne on koostatud õiglaselt, objektiivselt ja kooskõlas tavapäraste hindamisnormidega, nagu on sätestatud üldiste rakendussätete artikli 8 lõikes 5.
Apellant on seisukohal, et selle puuduse tõttu on asutusesisest kaebemenetlust tõsiselt rikutud. Tegelikult on ühine hindamiskomitee oma koosseisu tõttu ainus kaebusi käsitlev organ, mille raames oleksid võinud temaga samu tööülesandeid täitvad personali liikmed talle antud hinnangut uurida. Peale selle on kõnealuse komitee arvamusel suur väärtus, kuivõrd apellatsiooni korras hindaja on juhul, kui ta keeldub selle arvamuse järgimisest, kohustatud oma otsust põhjendama.
Komisjon väidab, et apellant ei saa kasutada argumendina asjaolu, et ühine hindamiskomitee piirdus täheldamisega, et ametlikku vestlust karjääriarengu aruande kinnitajaga ei toimunud, sest apellant jättis ise ühisele hindamiskomiteele teatamata, et see vestlus oli toimunud 25. märtsil 2003.
Euroopa Kohtu hinnang
Toimikust lähtuvalt ei ole ühine hindamiskomitee asjaomase karjääriarengu aruande sisu suhtes seisukohta võtnud, kuigi tal on kohustus seda teha, kui talle kaebus esitatakse, nagu juhtus käesolevas asjas. Kõnealune komitee täheldas 11. aprillil 2003 apellatsiooni korras hindajale saadetud arvamuses vaid seda, et ametlikku vestlust ei ole toimunud, mis on üldiste rakendussätete artikliga 7 vastuolus.
Seega ei saanud apellatsiooni korras hindaja oma 28. aprilli 2003. aasta otsuses asutusesisese kaebuse kohta seisukohta avaldada, kuivõrd ühine hindamiskomitee ei olnud ise kõnealuse karjääriarengu aruande sisu kohta oma arvamust andnud ja seega ei olnud see lõplik.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 96 rõhutab, käsitas apellatsiooni korras hindaja, avaldades sellist seisukohta oma 28. aprilli 2003. aasta otsuses, apellandi õigust esitada ühisele hindamiskomiteele kaebus puhtalt formaalsusena. Kõnealuse komitee poole kaebusega pöördumise korral on asjaomase karjääriarengu aruande sisu läbivaatamine oluline menetlusnõue, sest ühelt poolt on ühine hindamiskomitee ainus hindamismenetluses osalev üksus, kuhu kuuluvad töötajate esindajad, ja teiselt poolt peab apellatsiooni korras hindaja tema arvamust arvesse võtma.
Seetõttu näib, et kuna ühine hindamiskomitee ei ole vastavalt üldiste rakendussätete artiklile 8 asjaomase karjääriarengu aruande sisu suhtes seisukohta võtnud, on see karjääriarengu aruande koostamise menetluse oluline rikkumine, mis kahjustab apellandi õigusi.
Seega tuleb vaidlusalune otsus tühistada, ilma et oleks vaja otsustada muude väidete üle, mis on tühistamishagi põhjendamiseks esitatud.
Kohtukulud
Kodukorra artikkel 122 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab kohus kohtukulude jaotuse.
Vastavalt sama kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna D. Gordon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb mõlema astme kohtukulud mõista välja komisjonilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 7. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas T-175/04: Gordon
vs.
komisjon osas, milles Esimese Astme Kohus tuvastas, et puudub vajadus D. Gordoni esitatud tühistamishagi üle otsustada.

2.
Jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles vaidlustatakse kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmine Esimese Astme Kohtu eelnimetatud otsuses.

3.
Tühistada Euroopa Ühenduste Komisjoni 11. detsembri 2003. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata D. Gordoni kaebus 28. aprilli 2003. aasta otsuse peale, millega kinnitati tema kohta ajavahemikul 1. juuli 2001 kuni 31. detsember 2002 koostatud karjääriarengu aruanne.

4.
Mõista Euroopa Ühenduste Komisjonilt välja D. Gordoni kohtukulud Euroopa Ühenduste Kohtus ja Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtus.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.