CELEX: 61995CJ0076
Tjenestemænd
Ulykkesforsikring og forsikring mod erhvervssygdomme

Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. marts 1995 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i henhold til en i medfoer af EF-traktatens artikel 181 aftalt voldgiftsbestemmelse anlagt sag med paastand om, at sagsoegte, Royale belge SA, der handler paa egne vegne og som mandatar for syv andre forsikringsgivere, nemlig Assurances Générales de France SA, Caisse nationale de Prévoyance, Mutuelles du Mans, Assurantie van de Belgische Boerenbond SA, Hannover SA, Securitas AG og Condor, der alle er parter i en med De Europaeiske Faellesskabers institutioner indgaaet gruppeforsikringsaftale (herefter "forsikringsgiverne"), betaler et beloeb, som Kommissionen skylder eller maatte komme til at skylde i henhold til artikel 73 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter "vedtaegten") til en af sine tjenestemaend, der er ramt af en erhvervssygdom. Kommissionen har ogsaa nedlagt paastand om betaling af morarenter fra den 6. maj 1994, paa hvilken dato der blev tilstillet forsikringsgiverne en betalingsopfordring.
De relevante retsregler
2 En tjenestemand er i henhold til vedtaegtens artikel 73, stk. 1, sikret mod risiko for erhvervssygdomme og ulykker under de betingelser, der er fastsat i henhold til en af Faellesskabets institutioner efter faelles aftale vedtaget ordning. Ifoelge samme artikels stk. 2, litra b), er de garanterede ydelser i tilfaelde af vedvarende, total invaliditet udbetaling til den paagaeldende af et engangsbeloeb, der er lig med hans aarlige grundloen multipliceret med otte, udregnet paa grundlag af tjenestemandens maanedsloen i de sidste tolv maaneder forud for ulykken.
3 I artikel 12, stk. 1, i den i vedtaegtens artikel 73 omhandlede ordning om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter "ordningen") er det bestemt, at i tilfaelde af tjenestemandens vedvarende, totale invaliditet som foelge af en ulykke eller erhvervssygdom, udbetales der ham det i vedtaegtens artikel 73, stk. 2, litra b), fastsatte beloeb.
4 Ifoelge ordningens artikel 14 ydes der erstatning til tjenestemanden for enhver varig beskadigelse eller misdannelse, der, selv om den ikke paavirker tjenestemandens arbejdsevne, skader hans fysiske integritet og forvolder faktisk skade paa hans forhold til omverdenen. Erstatningen beregnes ved en analog anvendelse af satserne i de i artikel 12 naevnte invaliditetstabeller.
5 De naevnte satser er angivet i bilaget til ordningen, der baerer overskriften "Tabel over de satser for vedvarende, delvis invaliditet, der er omhandlet i artikel 12, stk. 2, i ordningen ...". I sidste afsnit i bilaget hedder det: "Den samlede erstatning, som foelger af flere invaliditeter, der skyldes samme ulykke, beregnes ved sammenlaegning, men kan hverken overstige det beloeb, som er sikret ved vedvarende og total invaliditet eller det forholdsmaessige beloeb, som er sikret ved totalt tab af brugen af det laederede lem eller organ."
6 Efter ordningens artikel 17, stk. 1, skal den tjenestemand, der anmoder om, at ordningen finder anvendelse paa ham paa grund af en erhvervssygdom, udfaerdige en anmeldelse til administrationen i den institution, som han tilhoerer. Efter samme artikels stk. 2 ivaerksaetter administrationen dernaest en undersoegelse med henblik paa at tilvejebringe alle oplysninger om lidelsens art, hvorvidt den er af erhvervsmaessig oprindelse, og omstaendighederne ved dens opstaaen. Paa grundlag af den undersoegelsesrapport, der udarbejdes, afgiver den eller de af institutionerne udpegede laeger deres konklusioner, jf. ordningens artikel 19.
7 Naevnte artikel 19 bestemmer, at afgoerelser om anerkendelse af en sygdoms erhvervsmaessige oprindelse samt om fastsaettelse af grad for vedvarende invaliditet traeffes af ansaettelsesmyndigheden i henhold til den i artikel 21 fastsatte procedure paa grundlag af de konklusioner, som er afgivet af den eller de af institutionerne udpegede laeger, og, hvis tjenestemanden anmoder herom, efter hoering af det i artikel 23 fastsatte laegeudvalg.
8 Ifoelge ordningens artikel 21 skal ansaettelsesmyndigheden inden den traeffer afgoerelse i henhold til artikel 19, give meddelelse til tjenestemanden om udkastet til naevnte afgoerelse, ledsaget af de konklusioner, som er afgivet af den eller de af institutionen udpegede laeger. Tjenestemanden kan inden for 60 dage anmode om, at det i artikel 23 fastsatte laegeudvalg afgiver udtalelse. Saafremt der ved denne frists udloeb ikke er indgivet anmodning om en udtalelse fra laegeudvalget, traeffer ansaettelsesmyndigheden afgoerelse i overensstemmelse med det meddelte udkast hertil.
Gruppeforsikringsaftalen
9 Forsikringsgiverne har med Faellesskaberne indgaaet "Aftale om gruppeforsikring mod ulykker og erhvervssygdomme" af 28. januar 1977 (herefter "aftalen") og har herved paataget sig paa de i aftalen fastsatte vilkaar at daekke de oekonomiske foelger af de vedtaegtsmaessige forpligtelser, som Faellesskaberne har paataget sig i forbindelse med ulykker og erhvervssygdomme, der kan ramme personer omfattet af vedtaegtens artikel 73, og den i medfoer af denne bestemmelse vedtagne ordning. Det er Faellesskaberne, der er daekket af forsikringen, og som alene er ydelsesberettigede i henhold til aftalen, og forsikringsgiverne skal til dem udbetale de ydelser saavel i forsikringsbeloeb som i morarenter, der resulterer af anvendelsen af bestemmelserne i de naevnte regelsaet (aftalens artikel 1).
10 Efter aftalens artikel 3, stk. 1, fastlaegger Faellesskabernes kompetente administrative myndigheder i faellesskab med forsikringsgiverne de bestemmelser af praktisk art, der vedroerer indtraadte ulykker og erhvervssygdomme og behandlingen af forsikringssagerne, for derigennem at goere det muligt for forsikringsgiverne at foelge udviklingen i de enkelte tilfaelde og lette dem adgangen til at goere regres mod ansvarlige tredjemaend og muliggoere dannelsen af de reserver, som de efter loven om tilsyn med forsikringsvirksomhed har pligt til at raade over. Efter aftalens artikel 3, stk. 3, skal forsikringsgiverne i henhold til de praktiske i artikel 3, stk. 1, fastlagte bestemmelser hoeres vedroerende afgoerelser, der kan foere til udbetaling af forsikringsbeloeb (udgifter i anledning af sygdomme/invaliditet/doed), foer endelig afgoerelse traeffes, og foer afgoerelserne af den kompetente faellesskabsmyndighed meddeles de beroerte.
11 Aftalens artikel 5 indeholder foelgende bestemmelse:
"Enhver tvist vedroerende gennemfoerelsen af denne aftale og dens bilag kan forelaegges De Europaeiske Faellesskabers Domstol, saafremt der ikke opnaas en mindelig ordning.
Forsikringsgiverne afstaar dog fra at benytte dette retsmiddel i tvister vedroerende helbredsspoergsmaal, naar ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om udbetaling af oekonomiske ydelser til de skadelidte eller de ydelsesberettigede er i overensstemmelse med den udtalelse, forsikringsgivernes sagkyndige forinden har afgivet, eller med den udtalelse, som er afgivet af det laegeudvalg, der er naevnt i artikel 23 i den i artikel 1.1 omhandlede ordning, naar forsikringsgivernes sagkyndige selv som laege har vaeret medlem af dette udvalg; i saa fald godtgoer forsikringsgiverne Faellesskaberne fuldt ud de beloeb, disse har udbetalt til de skadelidte eller de ydelsesberettigede i henhold til naevnte afgoerelse fra ansaettelsesmyndigheden ..."
12 Efter aftalens artikel 10, stk. 2, er SA J. Van Breda & Co. International (herefter "Van Breda") blevet udpeget som mellemmand.
13 Ved skrivelse af 27. januar 1989 fra Van Breda til De Europaeiske Faellesskaber (herefter "skrivelsen af 27. januar 1989") bekraeftes det, at der i henhold til aftalen er opnaaet enighed mellem forsikringsgiverne og De Europaeiske Faellesskaber om den procedure, der skal foelges vedroerende ulykker og erhvervssygdomme, der indtraeder fra den 1. februar 1989.
14 Ifoelge punkt I i denne skrivelse, der baerer overskriften "Udpegelse af laeger", aftales det, at den af ansaettelsesmyndigheden udpegede og af forsikringsgiverne godkendte laege udfoerer sin virksomhed som sagkyndig i den gaeldende aftales artikel 5' s forstand, og at denne laege ikke kan vaere institutionens raadgivende laege. I samme punkt I tilfoejes det, at naar ansaettelsesmyndighedens afgoerelser traeffes i overensstemmelse med den af ansaettelsesmyndigheden udpegede og af forsikringsgiverne godkendte laeges udtalelse, kan forsikringsgiverne ikke anfaegte dem ad rettens vej i henhold til aftalens artikel 5, saafremt forsikringsgiverne i henhold til de procedureregler, der er fastlagt i skrivelsens punkt II, har erklaeret sig enig i disse afgoerelser.
15 Ifoelge punkt II i skrivelsen af 27. januar 1989, der har overskriften "Udkast til afgoerelse ° forhaandsunderretning til forsikringsgiverne ° svarfrist", godkender eller forkaster forsikringsgiverne udkast til afgoerelse, som de ifoelge aftalens artikel 3, stk. 3, forinden er blevet hoert om, snarest muligt efter, at de har modtaget udkastet.
16 Punkt II i skrivelsen indeholder desuden foelgende bestemmelser:
"a) ° forsikringsgiverne bestraeber sig paa at meddele deres accept eller eventuelt deres afvisning af udkastet til afgoerelse senest en maaned efter, at udkastet til afgoerelse er blevet forelagt maegleren til udtalelse.
° Naar forsikringsgiverne efter mere end en maaneds forloeb ikke har meddelt deres accept eller eventuelt deres afvisning, meddeler de ansaettelsesmyndigheden grunden hertil (f.eks.: anmodning fra dem til laegen om yderligere oplysninger, afventning af udfaldet af en straffesag, som de har foranlediget rejst, osv.) og fristen forlaenges med en maaned.
° Naar forsikringsgiverne konstaterer, at de ikke er i stand til at give deres accept eller eventuelt deres afvisning foer udloebet af den nye frist, foreslaar de ansaettelsesmyndigheden og maegleren, at der indledes en samraadsprocedure med henblik paa at fastlaegge reglerne for sagens fortsatte behandling og den frist, der herefter skal gaelde; denne kan ikke overstige fire maaneder.
b) Den af ansaettelsesmyndigheden udpegede og af forsikringsgiverne godkendte laege tilstiller institutionen og forsikringsgiverne sin udtalelse samtidig."
Faktiske omstaendigheder
17 Den 26. november 1990 indgav X, der er tjenestemand i Kommissionen ved De Europaeiske Faellesskaber, en ansoegning om, at to sygdomme, som han havde paadraget sig under sin tjeneste i De Europaeiske Faellesskaber, blev anerkendt som erhvervssygdomme. Der var tale om en lungecancer og en kronisk astmatisk bronkitis. Han angav, at disse sygdomme skyldtes, at han havde vaeret udsat for asbest i Berlaymont-bygningen i Bruxelles.
18 Den 21. maj 1991 tilstillede administrationen, der lod gennemfoere en undersoegelse, ansoegningen og andre dertil hoerende dokumenter til Van Breda. Den 6. juni 1991 anmodede institutionen Van Breda om at meddele den navnet paa den laege, som forsikringsgiverne oenskede skulle undersoege X. Van Breda meddelte den 3. juli 1991, at denne var doktor Dalem. Efter anmodning fra denne laege, der ogsaa var den af institutionen udpegede laege, anmodede institutionen professor Bartsch om at gennemfoere en laegeundersoegelse.
19 Sidstnaevnte naaede i sin erklaering af 3. februar 1992 til det resultat, at X ikke led af en erhvervssygdom. Paa baggrund af denne laegeerklaering afgav doktor Dalem den 14. februar 1992 en erklaering, hvorefter der ikke forelaa en erhvervssygdom.
20 Paa grundlag af de resultater, den udpegede laege var naaet til, meddelte ansaettelsesmyndigheden den 17. februar 1992 X et udkast til afgoerelse om afvisning af hans ansoegning om anerkendelse af en erhvervssygdom. Den 23. februar 1992 anmodede X om, at laegeudvalget afgav udtalelse og valgte doktor Cognigni til at repraesentere sig i udvalget. Ansaettelsesmyndigheden udpegede paa sin side efter forslag fra forsikringsgiverne professor Brochard. Disse to laeger udpegede efter faelles overenskomst professor Maltoni.
21 Den 25. februar 1994 udfaerdigede og vedtog laegeudvalgets flertal (doktor Cognigni og professor Maltoni paa den ene side og professor Brochard paa den anden side) en erklaering. Denne konkluderede, at den lungecancer, som X led af, udgjorde en erhvervssygdom. Endvidere blev invaliditetsgraden fastsat til 100%, og der blev paa grundlag af ordningens artikel 14 tilkendt X en erstatning paa 30% for varige symptomer og alvorlige psykiske forstyrrelser. Professor Brochard gav udtryk for sit afvigende synspunkt i en mindretalserklaering af samme dato. Han anfoerte, at selv om diagnosen bronkiecancer ikke kunne udelukkes, var den konstaterede fibrose ikke en asbestose. Endvidere kunne X' s erhvervsudoevelse ikke efter mindretalserklaeringen vaere den afgoerende eller vigtigste aarsag til hans sygdom.
22 Den 1. marts 1994 sendte professor Maltoni laegeudvalgets erklaering til institutionen. I den medfoelgende skrivelse oplyste han, at den laegelige vurdering udelukkende var baseret paa kliniske og videnskabelige oplysninger. Han opfordrede institutionen til at kontakte ham, hvis den havde brug for andre oplysninger vedroerende detailspoergsmaal i erklaeringen. Professor Brochard sendte sin mindretalserklaering til institutionen den 3. marts 1994. Institutionen sendte de to erklaeringer henholdsvis den 10. og den 18. marts 1994 til Van Breda, som tilstillede forsikringsgiverne dem.
23 Ved skrivelse af 23. marts 1994 oplyste Van Breda over for institutionen, at forsikringsgiverne navnlig undersoegte sagens dokumenter ud fra laegelige synspunkter. Ved skrivelse af 29. marts 1994 meddelte selskabet saa, at forsikringsgiverne oenskede at rette forskellige andre spoergsmaal til laegeudvalgets medlemmer. I skrivelse af 8. april 1994 angav det endeligt de forskellige punkter, som forsikringsgiverne oenskede paa ny at stille spoergsmaal til medlemmerne af laegeudvalget om. Ifoelge denne skrivelse oenskede forsikringsgiverne at indhente en udtalelse fra en kollega til doktor Dalem for at faa de andre spoergsmaal, der skulle danne grundlag for, at sagen eventuelt paa ny blev forelagt laegeudvalget, meget praecist formuleret. I de sidstnaevnte to skrivelser anfoerte Van Breda desuden, at den i skrivelsen af 27. januar 1989 naevnte frist, der var blevet forlaenget med en maaned, var begyndt at loebe den 29. marts 1994 og ville udloebe den 29. april 1994.
24 Ved skrivelse af 15. april 1994 meddelte ansaettelsesmyndigheden X laegeudvalgets konklusioner. I skrivelsen udtaltes det, at ansaettelsesmyndigheden var i stand til for hans tilfaelde "at anerkende en vedvarende, total invaliditet paa 130%, og at der paa det nuvaerende trin i sagen er tale om en endelig afgoerelse af de spoergsmaal af laegelig art, som anerkendelsen af Deres erhvervssygdom har givet anledning til". Den 22. april 1994 blev et beloeb paa 25 794 194 BFR udbetalt til X.
25 Ved skrivelse af 6. maj 1994 meddelte Kommissionen Van Breda, at den i overensstemmelse med laegeudvalgets flertalsafgoerelse havde udbetalt ovennaevnte beloeb til X. Den anfoerte, at forsikringsgivernes afvisning af at godkende laegeudvalgets afgoerelse samt deres fastholden ved oensket om at stille nye spoergsmaal til naevnte udvalg virkede som et forsoeg fra forsikringsgivernes side paa at unddrage sig forpligtelsen til at godtgoere dette beloeb, som paahviler dem i henhold til aftalen. Kommissionen anfoerte i denne skrivelse desuden, at den oenskede at goere et krav paa renter fra den 6. maj 1994 af det til X udbetalte beloeb gaeldende over for forsikringsgiverne.
26 Ved skrivelse af 28. juli 1994 til Van Breda fastslog Kommissionen, idet den fremhaevede, at den aldrig udtrykkeligt havde afslaaet forsikringsgivernes anmodning om at udspoerge laegeudvalgets medlemmer paa ny, at forsikringsgiverne, da de ikke havde meddelt de andre spoergsmaal, de oenskede at stille, havde frafaldet oensket om at forelaegge sagen for laegeudvalget og altsaa havde tiltraadt de konklusioner dette var naaet til.
27 Ved skrivelse af 12. august 1994 svarede Van Breda, at forsikringsgiverne allerede fra begyndelsen af juni 1994 havde haft forskellige spoergsmaal af teknisk art, som de fandt det noedvendigt at forelaegge laegeudvalget. Kommissionens afgoerelse om for X at anerkende en invaliditetsgrad for vedvarende, total invaliditet paa 130% og om at udbetale det dertil svarende engangsbeloeb havde imidlertid gjort fremsendelsen af disse spoergsmaal til laegeudvalget uaktuelt.
28 Ved skrivelse af 16. september 1994 svarede Kommissionen, at ansaettelsesmyndighedens afgoerelse af 15. april 1994 og udbetalingen af engangsbeloebet til X ikke paa nogen maade forhindrede forsikringsgiverne i at stille alle de andre spoergsmaal, de fandt noedvendige, foer de traf afgoerelse med hensyn til godtgoerelsen af engangsbeloebet.
29 Ved skrivelse af 13. oktober 1994 meddelte Van Breda, at forsikringsgiverne ikke var i stand til at imoedekomme anmodningen om godtgoerelse. Kommissionen besluttede derefter at anlaegge naervaerende sag.
Parternes paastande
30 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Forsikringsgiverne tilpligtes at betale det engangsbeloeb, som Kommissionen er eller maatte blive skyldig til X i medfoer af artikel 73 i vedtaegten.
° Forsikringsgiverne tilpligtes at betale morarenter fra den 6. maj 1994, dvs. datoen for Kommissionens betalingsopfordring.
° Forsikringsgiverne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
31 Forsikringsgiverne har nedlagt foelgende paastande:
Principalt,
° Afvisning eller, i hvert fald, frifindelse.
° Kommissionen tilpligtes at betale alle sagens omkostninger.
Subsidiaert,
° Afvisning eller, i hvert fald, frifindelse, for saa vidt som Kommissionen har paastaaet forsikringsgiverne doemt til at godtgoere den et engangsbeloeb, der er hoejere end det maksimale beloeb paa 100%, der skyldes i tilfaelde af vedvarende, total invaliditet.
° Spoergsmaalet om sagens omkostninger afgoeres efter gaeldende ret.
Formaliteten
32 Det af forsikringsgiverne fremfoerte anbringende om afvisning af sagen skal forkastes, idet dette anbringende ikke stoettes paa oplysninger, der fremgaar af sagen, og hvorefter det kan anerkendes.
Realiteten
33 Kommissionen har til stoette for paastanden om godtgoerelse paaberaabt sig aftalens artikel 5, stk. 2, hvorefter forsikringsgiverne, naar ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om at udbetale pengeydelser til den tjenestemand, som har vaeret offer for en ulykke eller erhvervssygdom eller til de ydelsesberettigede, er i overensstemmelse med den af laegeudvalget afgivne udtalelse og den af forsikringsgiverne udpegede sagkyndige som laege har vaeret medlem af dette udvalg, er forpligtet til fuldt ud at godtgoere Faellesskaberne de beloeb, disse har udbetalt til den ramte eller de ydelsesberettigede paa grundlag af ansaettelsesmyndighedens afgoerelse.
34 Ifoelge Kommissionen fremgaar det af den klare formulering af denne bestemmelse, at forsikringsgiverne ikke kan fremfoere grunde af nogen art for deres afvisning af at godtgoere det til X udbetalte beloeb, naar de i denne bestemmelse fastsatte betingelser er opfyldt. Og det er de i det foreliggende tilfaelde: Engangsbeloebet er udbetalt i henhold til en af ansaettelsesmyndigheden truffen afgoerelse, der var i overensstemmelse med laegeudvalgets udtalelse, og ét af dette udvalgs medlemmer var forsikringsgivernes sagkyndige. Forsikringsgiverne kan ikke, naar de ikke selv har anlagt sag ved Domstolen, bygge paa sondringen mellem tvister vedroerende "laegelige spoergsmaal" og "tvister vedroerende retlige spoergsmaal", som opstilles i naevnte bestemmelse, og saaledes begrunde deres vaegring ved at imoedekomme anmodningen om godtgoerelse med retlige synspunkter.
35 Forsikringsgiverne har paa deres side gjort gaeldende, at aftalens artikel 5, stk. 2, overhovedet ikke har nogen relevans i den foreliggende sag, der drejer sig om rent retlige spoergsmaal. De har begrundet deres afvisning af at godtgoere beloebet med tre retlige anbringender. For det foerste satte Kommissionen sig, med vedtagelsen af afgoerelsen af 15. april 1994 om at udbetale ydelser til X, ud over sine kontraktlige forpligtelser derved, at den ikke overholdt den i aftalen og i skrivelsen af 27. januar 1989 fastlagte procedure. For det andet er laegeudvalgets erklaering behaeftet med fejl, hvorved ogsaa Kommissionens paa denne erklaering grundede afgoerelse om at betale ydelserne til X bliver fejlagtig. For det tredje, og subsidiaert, kunne de samlede ydelser til X ikke under nogen omstaendigheder overstige 100%.
36 Det skal foerst fastslaas, at afgoerelsen i ansaettelsesmyndighedens skrivelse af 15. april 1994 er i overensstemmelse med laegeudvalgets udtalelse, og at forsikringsgivernes sagkyndige laege var medlem af dette udvalg.
37 Forsikringsgiverne kan imidlertid altid ° selv om Kommissionen bestrider dette ° fremfoere retlige indsigelser mod udbetalingen af det beloeb paa 25 794 194 BFR, som Kommissionen udbetalte til X i henhold til afgoerelsen af 15. april 1994, hvori det anerkendtes, at X' s invaliditet var af erhvervsmaessig karakter.
38 Aftalens artikel 5, stk. 2, om tvister vedroerende laegelige spoergsmaal udgoer saaledes en undtagelse fra hovedreglen i artiklens stk. 1, hvorefter enhver tvist vedroerende gennemfoerelsen af denne aftale og dens bilag kan forelaegges for De Europaeiske Faellesskabers Domstol, saafremt der ikke opnaas en mindelig ordning.
39 Heraf foelger, at forsikringsgiverne, da de kun har givet afkald paa en domstolsafgoerelse af tvister vedroerende laegelige spoergsmaal, altid kan goere gaeldende, at der ikke bestaar en pligt til godtgoerelse under paaberaabelse af anbringender, der ikke vedroerer laegelige spoergsmaal, selv om de i praemis 36 naevnte betingelser, som det er tilfaeldet i den foreliggende sag, er opfyldt.
40 Sondringen mellem "tvister vedroerende laegelige spoergsmaal" og "tvister vedroerende retlige spoergsmaal" er altsaa, selv om Kommissionen bestrider det, relevant i den foreliggende sag uden hensyn til, hvilken part der indbringer sagen for Domstolen. Det er nemlig udelukket, at det har vaeret de kontraherende parters hensigt at give forsikringsgiverne adgang til under en tvist for Domstolen som sagsoegte at fremfoere anbringender af laegelig art, hvis de ikke har adgang hertil, saafremt de er sagsoegere.
41 Der maa derfor tages stilling til de tre anbringender, forsikringsgiverne har fremfoert til stoette for deres naegtelse af godtgoerelsen.
42 Indledningsvis bemaerkes det, at formaalet med aftalen efter dens artikel 1 er paa de deri fastsatte betingelser at daekke de oekonomiske foelger af vedtaegtsmaessige forpligtelser, som Faellesskaberne har paataget sig i forbindelse med ulykker og erhvervssygdomme, der kan ramme personer, omfattet af vedtaegtens artikel 73 og den i medfoer af denne bestemmelse vedtagne ordning (herefter "de vedtaegtsmaessige forpligtelser").
43 I den forbindelse skal det foerst fastlaas, at aftalens bestemmelser ikke paa nogen maade kan have betydning for en institutions vedtaegtsmaessige forpligtelser over for dens tjenestemaend.
44 Forsikringsgiverne har ganske vist kun forpligtet sig til at daekke de oekonomiske foelger af de vedtaegtsmaessige forpligtelser paa de i aftalen fastlagte betingelser, og det er saaledes ikke udelukket, at en institutions mulighed for at opnaa godtgoerelse hos forsikringsgiverne af beloeb, den skylder i henhold til sine vedtaegtsmaessige forpligtelser, begraenses af disse betingelser.
45 Af Domstolens praksis fremgaar det imidlertid, at det ikke kan anerkendes, at forpligtelser for forsikringsgiverne traeder i stedet for de vedtaegtsmaessige forpligtelser med den foelge, at tjenestemaendene beroeves de saerlige garantier, der er tilsikret dem ved vedtaegten (jf. paa linje hermed Domstolens dom af 16.6.1971, sag 18/70, Duraffour mod Raadet, Sml. 1971, s. 143, org. ref.: Rec. s. 515, praemis 15, og dom af 16.3.1978, 115/76, Leonardini mod Kommissionen, Sml. s. 735, praemis 11).
46 Det bemaerkes dernaest, at aftalen, som for saa vidt angaar de oekonomiske risici, som forsikringsgiverne har paataget sig at daekke, henviser til Faellesskabernes vedtaegtsmaessige forpligtelser, skal fortolkes i lyset af vedtaegtens artikel 73 og den ordning, hvori disse forpligtelser fastlaegges, i det omfang en saadan fortolkning ikke er udelukket ved aftalens bestemmelser.
47 De tre af forsikringsgiverne fremfoerte anbringender skal vurderes i lyset af disse betragtninger.
Den paastaaede tilsidesaettelse af den i aftalen fastlagte procedure
48 Forsikringsgiverne har foerst og fremmest rejst kritik af, at Kommissionen som ansaettelsesmyndighed vedtog afgoerelsen af 15. april 1994 uden at foelge de bestemmelser, der er fastlagt i aftalen og navnlig i dennes artikel 3, stk. 1 og 3, eller de procedurer og praktiske bestemmelser, der er angivet i skrivelsen af 27. januar 1989.
49 Kommissionen har i strid med disse regler og procedurer undladt at tilstille forsikringsgiverne afgoerelsen i udkast, foer den blev truffet. Den gav desuden X meddelelse om afgoerelsen allerede den 15. april 1994 og gennemfoerte den derefter uden forinden at have givet forsikringsgiverne meddelelse herom.
50 Efter denne argumentation er det noedvendigt at afgoere, om og i hvilken udstraekning, aftalens artikel 3, stk. 1 og 3, samt den i skrivelsen af 27. januar 1989 omtalte procedure skal finde anvendelse i det foreliggende tilfaelde.
51 Det er ubestridt, at Kommissionen opfyldte sin forpligtelse i henhold til artikel 3, stk. 1, til at meddele forsikringsgiverne de oplysninger, ved hjaelp af hvilke de kunne foelge sagens udvikling.
52 Forsikringsgiverne goer omvendt gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat sin forpligtelse ifoelge aftalens artikel 3, stk. 3, til at fremsende et udkast til afgoerelse paa grundlag af laegeudvalgets erklaering af 25. februar 1994 i overensstemmelse med den procedure, der var blevet aftalt i skrivelsen af 27. januar 1989.
53 Forsikringsgiverne stoetter dette synspunkt paa en fejlagtig fortolkning af bestemmelserne i aftalen og skrivelsen af 27. januar 1989.
54 For det foelger af ordene saavel i punkt I som punkt II, litra a), andet led, samt punkt II, litra b), i denne skrivelse, at det dér naevnte udkast til afgoerelse er det udkast, som ansaettelsesmyndigheden udarbejdede paa grundlag af de konklusioner, som den af den udpegede og af forsikringsgiverne godkendte laege var naaet til.
55 Til stoette for denne fortolkning kan der henvises til gangen i den i ordningens artikel 19 og 21 fastlagte procedure.
56 Det fremgaar af artikel 19, at afgoerelser vedroerende en sygdoms erhvervsmaessige oprindelse traeffes af ansaettelsesmyndigheden paa grundlag af de konklusioner, som den eller de af institutionerne udpegede laeger er naaet til ° og hvis tjenestemanden anmoder herom ° efter hoering af et laegeudvalg.
57 Det er kun med henblik paa den foerste af disse muligheder, at der i artikel 21 henvises til et udkast til afgoerelse, som ansaettelsesmyndigheden, inden den traeffer afgoerelse i henhold til artikel 19, skal give meddelelse om til tjenestemanden, for at denne inden for 60 dage eventuelt kan anmode om, at et laegeudvalg afgiver en udtalelse, som kan tilstilles forsikringsgiverne med henblik paa en stillingtagen, og, saafremt de ikke kan tiltraede udtalelsen, udgoere genstanden for det i punkt II i skrivelsen af 27. januar 1989 fastsatte samraad.
58 Naar der derimod er tale om virksomheden i laegeudvalget, hvis rent laegelige afgoerelser, naar de er blevet til paa forskriftsmaessig maade, skal anses for definitive og der kan ikke fremsaettes indsigelser mod disse, saa laenge der ikke foreligger nye omstaendigheder (jf. bl.a. dom af 12.6.1980, sag 107/79, Schuerer mod Kommissionen, Sml. s. 1845, praemis 10, af 19.1.1988, sag 2/87, Biedermann mod Revisionsretten, Sml. s. 143, praemis 8, og af 18.2.1993, sag T-1/92, Tallarico mod Parlamentet, Sml. II, s. 107, praemis 67), indeholder ordningen ikke bestemmelser om ansaettelsesmyndighedens meddelelse af et udkast til afgoerelse, som skal traeffes paa grundlag af dette udvalgs konklusioner.
59 Af det anfoerte foelger, at det i aftalens artikel 3, stk. 3, og skrivelsen af 27. januar 1989 naevnte udkast til afgoerelse er det udkast, som ansaettelsesmyndigheden udarbejder paa grundlag af den eller de af den udpegede laegers konklusioner, og at den deri fastlagte kontraktmaessige procedure ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde, hvor afgoerelsen af 15. april 1994 blev truffet paa grundlag af laegeudvalgets udtalelse.
60 Kommissionen kan lige saa lidt kritiseres for den 15. april 1994 at have meddelt afgoerelsen til den beroerte, foer den modtog de spoergsmaal, som forsikringsgiverne oenskede at stille til laegeudvalget.
61 Kommissionen, der havde tilstillet forsikringsgiverne laegeudvalgets konklusioner den 18. marts 1994, raadede saaledes den 15. april 1994 kun over skrivelsen af 8. april 1994, hvori Van Breda angav de forskellige punkter, som forsikringsgiverne oenskede at stille spoergsmaal til laegeudvalgets medlemmer om, og bebudede fremsendelse af et spoergeskema i forbindelse hermed foer den 29. april 1994.
62 Kommissionen ville under disse omstaendigheder i betragtning af den tid, sagens behandling allerede havde kraevet og den beroertes helbredstilstand, have tilsidesat de vedtaegtsmaessige forpligtelser, der paahvilede den over for sidstnaevnte, saafremt den havde udsat sin afgoerelse, indtil spoergeskemaet kom frem, og indtil laegeudvalget eventuelt havde svaret.
63 I oevrigt er vedtagelsen af afgoerelsen af 15. april 1994 og udbetalingen af engangsbeloebet til X ingenlunde til hinder for, at sagen fortsat behandles inden for rammerne af de kontraktlige forbindelser mellem forsikringsgiverne og Faellesskaberne eller navnlig for, at forsikringsgiverne bestrider, at der for dem bestaar en pligt til at godtgoere beloebet.
64 Paa baggrund af det anfoerte skal forsikringsgivernes foerste anbringende forkastes.
Eventuelle fejl ved laegeudvalgets erklaering
65 Forsikringsgiverne har for det andet gjort gaeldende, at laegeudvalgets konklusioner ikke er forskriftsmaessige. Ogsaa afgoerelsen af 15. april 1994, der bygger paa disse konklusioner, er mangelfuld. Kommissionen er herved gaaet uden for aftalens anvendelsesomraade og har forspildt sin ret til at opnaa godtgoerelse paa grundlag af aftalen.
66 Det bemaerkes foerst, at forsikringsgiverne, som det fremgaar af aftalens artikel 5, andet afsnit, har givet afkald paa at soege sager vedroerende laegelige spoergsmaal afgjort ad rettens vej. Da der i aftalen henvises til Faellesskabernes vedtaegtsmaessige forpligtelser over for de tjenestemaend, der har vaeret udsat for ulykker og erhvervssygdomme, skal dette afkald fortolkes paa baggrund af retspraksis vedroerende Domstolens proevelse af forskriftsmaessigheden af de udtalelser, laegeudvalgene har afgivet.
67 Ifoelge denne praksis kan den retlige proevelse ved Domstolen ikke udvides til at omfatte de rent laegelige afgoerelser, der maa anses for definitive, naar de er blevet til efter de forskriftsmaessige betingelser herom. Dens proevelse kan kun omfatte lovligheden af udvalgets nedsaettelse og virksomhed samt lovligheden af de udtalelser, det afgiver. Domstolen har herved kompetence til at efterproeve, om udtalelsen indeholder en begrundelse, der goer det muligt at vurdere de betragtninger, som udtalelsens konklusioner er baseret paa (dom af 12.1.1983, sag 257/81, K. mod Raadet, Sml. s. 1, praemis 17), og om der er en forstaaelig sammenhaeng mellem de laegelige konstateringer, som er indeholdt i udtalelsen, og den konklusion, som udvalget er naaet frem til (dom af 10.12.1987, sag 277/84, Jaensch mod Kommissionen, Sml. s. 4923, praemis 15, og af 27.2.1992, sag T-165/89, Plug mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, praemis 75).
68 Anbringender vedroerende forskriftsmaessigheden af laegeudvalgets erklaering af 25. februar 1994 kan foelgelig behandles under en sag for Domstolen, der er anlagt i henhold til aftalens artikel 5.
69 Det fremgaar imidlertid i det foreliggende tilfaelde af sagen, at forsikringsgiverne har haft mulighed for gennem Kommissionen paa ny at stille spoergsmaal til medlemmerne af laegeudvalget vedroerende visse punkter i betragtningerne og begrundelsen til dettes udtalelse, som efter deres mening kunne kritiseres. De har imidlertid blot meddelt, at de oenskede at benytte denne mulighed, men har ikke fulgt meddelelsen herom op, og har saaledes forspildt muligheden for at faa yderligere oplysninger og forklaringer vedroerende de punkter i udtalelsen, som de fandt tvivlsomme eller mangelfulde.
70 Paa baggrund heraf maa Kommissionen retmaessigt kunne stille krav om godtgoerelse af det engangsbeloeb, der blev udbetalt til X i henhold til dens afgoerelse paa grundlag af laegeudvalgets erklaering, for saa vidt som denne erklaering ikke er behaeftet med aabenbare fejl.
71 Det er saaledes under hensyntagen til disse betragtninger, at den kritik i tre punkter, som forsikringsgiverne har fremfoert af laegeudvalgets erklaering, skal undersoeges.
72 Forsikringsgiverne har for det foerste kritiseret, at den udtalelse, som laegeudvalget vedtog, selv om de tidligere erklaeringer baade fra doktor Dalem og professor Bartsch samt mindretalserklaeringen fra professor Brochard ikke imoedegaas deri, ikke indeholder forklaringer vedroerende den aabenbare uoverensstemmelse mellem de resultater, den indeholder, og resultaterne i de naevnte erklaeringer, selv om disse sidste bygger paa videnskabeligt underbyggede og gennemdroeftede overvejelser. Laegeudvalgets konklusioner er derfor utilstraekkeligt begrundede og som foelge heraf ulovlige.
73 I den forbindelse skal der foerst henvises til Domstolens faste praksis, hvorefter laegeudvalgets opgave, der gaar ud paa objektivt og uafhaengigt at bedoemme laegelige spoergsmaal, forudsaetter et frit skoen. Det tilkommer derfor laegeudvalget at afgoere, i hvilket omfang der skal tages hensyn til tidligere afgivne laegeerklaeringer (den tidligere naevnte dom i sagen Biedermann mod Revisionsretten, praemis 19).
74 I det foreliggende tilfaelde fremgaar det ikke af laegeudvalgets udtalelse, at det ikke har lagt vaegt paa de tre sagkyndiges opfattelse. Som anfoert af generaladvokaten i punkt 28 i forslaget til afgoerelse, bekraefter den omstaendighed, at professor Brochard selv var medlem af laegeudvalget ° hvortil kommer, at denne udtrykkeligt henviser til Kommissionens sagsdokumenter, der indeholder doktor Dalem' s og professor Bartsch' opfattelse ° Kommissionens opfattelse, hvorefter laegeudvalget tog hensyn til denne laeges opfattelse og til de tidligere erklaeringer fra de to andre sagkyndige. Det fremgaar i oevrigt af sagen, at professor Brochard' s mindretalserklaering delvis bygger paa de samme grunde som de to andre sagkyndiges erklaeringer.
75 Endvidere kan laegeerklaeringen ikke kritiseres for ikke at indeholde en forklaring paa uoverensstemmelsen mellem de resultater, han naaede frem til, og de andre deltagende sagkyndiges resultater, idet det i redegoerelsen i erklaeringen under henvisning til laboratorieanalyser anfoeres, at X lider af en lungebronkiecancer, og at undersoegelsen af pleuro-pulmonalvaevet hos ham har vist forekomst af asbestformer i bestemte maengder.
76 Denne kritik kan derfor ikke laegges til grund.
77 Forsikringsgiverne har dernaest gjort gaeldende, at laegeudvalget ikke tilstraekkeligt har begrundet konstateringen af, at X lider af en sygdom, der er fremkaldt af asbest, for saa vidt som udvalget alene har lagt til grund, at der har vaeret tale om udsaettelse for asbestfibre og forekomst af saadanne fibre i den ramtes lungevaev, eftersom konstateringen heraf ikke goer det muligt at drage denne slutning.
78 Heller ikke denne indsigelse kan laegges til grund.
79 Det maa nemlig fastslaas, at laegeudvalget i sin udtalelse er naaet til det resultat, at X lider af en lungebronkiecancer og i tilslutning hertil en fibrose, ogsaa i septum, som paa grundlag af detaljerede oplysninger maatte anses for en erhvervssygdom.
80 Laegeudvalget har givet en fyldestgoerende begrundelse for sine resultater, idet det stillede diagnosen lungebronkiecancer paa grundlag af resultaterne af en tidligere gennemfoert undersoegelse samt sin egen fornyede undersoegelse af mikroskopierne, og idet det blandt flere forhold i de detaljerede faktiske omstaendigheder byggede paa forekomsten af forskellige former for asbest i det pleuro-pulmonale vaev samt paa udsaettelsen for asbest og saaledes drog den konklusion, at den sygdom, X lider af, har en erhvervsmaessig karakter.
81 Forsikringsgiverne goer gaeldende, at disse konklusioner i laegeudvalget ikke paa laegevidenskabens nuvaerende udviklingstrin kan bygges paa de konstateringer, udvalget havde gjort.
82 Spoergsmaalene vedroerende en sygdoms opstaaen er imidlertid i det vaesentlige af laegelig art (jf. dom af 4.10.1991, sag C-185/90 P, Kommissionen mod Gill, Sml. I, s. 4779, praemis 25).
83 Heraf foelger, at det ikke tilkommer Domstolen at udvide sin efterproevelse til disse vurderinger i laegeudvalget, der maa anses for definitive, naar de er blevet til paa forskriftsmaessig maade.
84 Forsikringsgiverne har med deres tredje indsigelse rejst kritik af laegeudvalgets udtalelse, for saa vidt som der deri fastsaettes en grad for vedvarende invaliditet paa 100%, uden at udvalget oplyser, om det har lagt den tabel, der findes i bilaget til ordningen, til grund, eller angiver, hvilket beregningsgrundlag den har benyttet for at fastsaette denne invaliditetsgrad.
85 Det skal i den forbindelse bemaerkes, at vedvarende, total invaliditet allerede var blevet konstateret af invaliditetsudvalget i forbindelse med proceduren ifoelge vedtaegtens artikel 78, og at det ved anvendelsen af proceduren ifoelge artikel 73 skulle afgoeres, om X var ramt af en erhvervssygdom.
86 Efter ordningens artikel 25 medfoerer anerkendelsen af en vedvarende, total eller delvis invaliditet i henhold til vedtaegtens artikel 73 og ordningen ganske vist ikke paa nogen maade, at anvendelsen af vedtaegtens artikel 78 eller omvendt foregribes, idet den omstaendighed, at disse to procedurer er indbyrdes uafhaengige, ikke, som fremhaevet af generaladvokaten i punkt 29 i forslaget til afgoerelse, hindrer, at laegeudvalget i forbindelse med den i artikel 73 fastlagte procedure tager hensyn til de resultater, som proceduren i henhold til artikel 78 har givet anledning til.
87 Denne kritik skal altsaa ogsaa forkastes.
Tilkendelsen af en ydelse paa 130%
88 Forsikringsgiverne har for det tredje subsidiaert gjort gaeldende, at X efter sidste afsnit i bilaget vedroerende tabellen over invaliditetssatser ikke under nogen omstaendigheder kan faa tilkendt en samlet ydelse paa over 100%, og at Kommissionens afgoerelse derfor er ulovlig, for saa vidt som der derved tilkendes en ydelse paa 130%.
89 Dette anbringende bygger paa en fejlagtig fortolkning af sidste afsnit i naevnte bilag.
90 I afsnittet er der udtrykkeligt tale om sammenlaegning af erstatning som foelge af flere invaliditeter, der skyldes samme ulykke, nemlig de i ordningens artikel 12, stk. 2, omhandlede ydelser, og det vedroerer saaledes ikke den ydelse, der i henhold til ordningens artikel 14 kan tilkendes tjenestemanden for enhver varig beskadigelse eller vansiring, der, selv om den ikke paavirker hans arbejdsevne, skader hans fysiske integritet og forvolder faktisk skade paa hans forhold til omverdenen. Henvisningen i artikel 14, andet led, til de i tabellen over invaliditetsgrader fastlagte satser, der er naevnt i artikel 12, stk. 2, sker kun ud fra en analogi.
91 I betragtning af alle de omtalte omstaendigheder maa det fastslaas, at forsikringsgiverne ikke retmaessigt kan afslaa at godtgoere Kommissionen det beloeb, som denne har udbetalt til X i henhold til vedtaegtens artikel 73.
92 Forsikringsgiverne doemmes derfor til at betale 25 794 194 BFR til Kommissionen med tillaeg af renter 8% p.a. fra den 6. maj 1994, paa hvilken dato naevnte institution anmodede om betaling.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
93 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. De sagsoegte har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Royale belge SA, Assurances Générales de France SA, Caisse nationale de Prévoyance, Mutuelles du Mans, Assurantie van de Belgische Boerenbond SA, Hannover SA, Securitas AG og Condor betaler til Kommissionen 25 794 194 BFR, med tillaeg af renter 8% p.a. fra den 6. maj 1994 til betaling sker.
2) Royale belge SA, Assurances Générales de France SA, Caisse nationale de Prévoyance, Mutuelles du Mans, Assurantie van de Belgische Boerenbond SA, Hannover SA, Securitas AG og Condor betaler sagens omkostninger.