CELEX: 61995CJ0178
Strukturel sanering af indlandsskibsfarten
Særligt bidrag
Undtagelse for 'specialiserede fartøjer'
Kommissionsbeslutning hvorved en begæring om fritagelse afslås
Beslutning som ikke er blevet anfægtet i medfør af traktatens artikel 173
Tilfælde hvor beslutningens gyldighed bestrides for en national ret

Dommens præmisser
1 Ved dom af 6. juni 1995, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 8. juni 1995, har Rechtbank van koophandel, Antwerpen, i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt fem praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten (EFT L 116, s. 25, herefter »forordningen«) og om gyldigheden af en af Kommissionen truffet beslutning af 6. maj 1993 om afslag paa en begaering om fritagelse for betaling af et saerligt bidrag i henhold til forordningens artikel 8, stk. 1, litra a), til ophugningsfonden.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag mellem Wiljo NV (herefter »Wiljo«) og den belgiske stat om indbetaling af det naevnte saerlige bidrag til den belgiske ophugningsfond.
3 Formaalet med forordningen er at gennemfoere en vaesentlig reduktion af den strukturelle overkapacitet inden for indlandsskibsfarten. Med henblik herpaa er der indfoert en ordning med ophugningsforanstaltninger, som samordnes paa faellesskabsplan, og som i henhold til forordningens artikel 2 finder anvendelse paa saavel fragtskibe som skubbebaade.
4 Ifoelge forordningens artikel 3, stk. 1, opretter hver af de medlemsstater, hvis sejlbare vandveje er forbundet med en anden medlemsstats sejlbare vandveje, og hvis flaadetonnage overstiger 100 000 tons, en ophugningsfond. I henhold til artikel 4, stk. 1, indbetaler ejeren for hvert af de fartoejer, der er omfattet af forordningen, et bidrag til en af disse fonde.
5 For at forhindre, at virkningerne af ophugningsforanstaltningen ophaeves ved, at der samtidig tages ny tonnage i brug, bestemmes det i forordningens artikel 8, stk. 1, litra a), at ibrugtagning paa sejlbare vandveje af nybyggede fartoejer i et bestemt tidsrum kun maa ske paa betingelse af, at ejeren af det nye fartoej uden ophugningspraemie ophugger tonnage svarende til det nye fartoejs tonnage (den saakaldte »gammel for ny«-regel), eller at han, hvis han ikke ophugger et fartoej, indbetaler et saerligt bidrag til ophugningsfonden paa et beloeb svarende til den ophugningspraemie, der er fastsat for en tonnage svarende til de nye fartoejers tonnage.
6 I artikel 8, stk. 3, er der fastsat en raekke undtagelser fra denne regel. I artikel 8, stk. 3, litra c), bestemmes det saaledes:
»Kommissionen kan efter hoering af medlemsstaterne og de repraesentative organisationer paa faellesskabsplan for indlandsskibsfarten udelukke specialiserede fartoejer fra stk. 1's anvendelsesomraade.«
7 I et notat af 7. december 1990 har Kommissionens tjenestegrene opstillet generelle kriterier for bedoemmelsen af begaeringer om fritagelse for fartoejer i henhold til forordningens artikel 8, stk. 3, litra c). I henhold til notatet kan fartoejer fritages for anvendelsen af »gammel for ny«-reglen, hvis de har »saa specielle tekniske kendetegn, at de, hvis de foejes til flaadetonnagen ... ikke vil bringe faellesskabsbestemmelsernes maal i fare«.
8 Wiljo's virksomhed bestaar i bunkring af soegaaende skibe.
9 Den 19. januar 1993 indgav Wiljo begaering til Kommissionen om fritagelse i henhold til forordningens artikel 8, stk. 3, litra c), for ibrugtagning af et bunkerfartoej ved navn motortankskibet »Smaragd«. Fartoejet blev beskrevet som et motordrevet bunkerfartoej paa 2 500 tons, 100 m langt, 11,40 m bredt og 4 m hoejt, og Wiljo erklaerede, at det udelukkende skulle benyttes til bunkring af soegaaende skibe.
10 Ved en skrivelse af 6. maj 1993, som var rettet til Wiljo og underskrevet af et kommissionsmedlem, meddelte Kommissionen, at den efter hoering af medlemsstaternes repraesentanter og af »Gruppen af Sagkyndige om Strukturel Sanering inden for Indlandsskibsfarten« fandt, at fartoejet teknisk set var egnet til transport af alle former for flydende ladninger og, for saa vidt angik sin konstruktion og sit udstyr, ikke adskilte sig vaesentligt fra konventionelle tankskibe og derfor bidrog til at foroege tonnagen i den flaade, der var omfattet af saneringsforanstaltningerne efter forordningen. Kommissionen havde derfor i medfoer af forordningens artikel 8, stk. 3, litra c), besluttet at afslaa fritagelsesbegaeringen og at sende en genpart af skrivelsen til de myndigheder, der forvalter den belgiske ophugningsfond.
11 Som foelge af beslutningen afkraevede de belgiske myndigheder ved skrivelse af 1. oktober 1993 Wiljo et saerligt bidrag til ophugningsfonden i henhold til forordningens artikel 8, stk. 1, litra a).
12 Ved staevning af 6. april 1995 anlagde Wiljo sag ved Rechtbank van koophandel til proevelse af de belgiske myndigheders afgoerelse.
13 Det fremgaar af forelaeggelsesdommen, at Wiljo under sagen har gjort gaeldende ikke at vaere forpligtet til at betale det saerlige bidrag, idet motortankskibet Smaragd er et bunkerfartoej, som er specielt udrustet, og som udelukkende benyttes til bunkring af soegaaende skibe, og ikke kan sammenlignes med et almindeligt tankskib. Efter Wiljo's opfattelse er Kommissionens beslutning af 6. maj 1993 derfor i strid med forordningens generelle systematik, og beslutningen indeholder heller ikke en korrekt teknisk gennemgang af fartoejets kendetegn og udstyr.
14 Paa baggrund af denne argumentation har Rechtbank van koophandel forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Skal udtrykket 'specialiserede fartoejer' i artikel 8, stk. 3, litra c), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten - under hensyn til forordningens maalsaetning, dens almindelige formaal og dens saerlige systematik - forstaas saaledes, at det tager sigte paa fartoejer, som paa grund af deres saerlige konstruktion og udrustning eller deres saerlige benyttelse ikke foroeger kapaciteten eller tonnagen inden for indlandsskibsfarten og dermed ikke er af en saadan karakter, at de paavirker den strukturelle overkapacitet med hensyn til godstransporten paa nettet af vandveje, der er indbyrdes forbundne i medlemsstaterne?
2) Er det kriterium, EF-Kommissionen har anvendt i sin beslutning af 6. maj 1993 - dvs. fartoejets 'tekniske egnethed til indlandsskibsfart' - ikke, under hensyn til proportionalitetsprincippet, i strid med formaalet med og systematikken i Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering af indlandsskibsfarten, for saa vidt som kriteriet indebaerer, at ogsaa fartoejer, som i virkeligheden ikke benyttes til transport paa nettet af vandveje, der er indbyrdes forbundne i EF-medlemsstaterne, bringes ind under bidragsforpligtelsen inden for rammerne af den saakaldte 'gammel for ny'-ordning?
3) Er det - under hensyn til maalsaetningen for, det almindelige formaal med og den saerlige systematik i Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten - tilstraekkeligt til, at der indtraeder bidragspligt inden for rammerne af den saakaldte 'gammel for ny'-ordning, at et fartoej rent teoretisk er egnet til indlandsskibsfart i den forstand, at det kun efter en omfattende og bekostelig ombygning, som af samme grund er oekonomisk urealistisk, ville kunne goeres egnet til indlandsskibsfart, eller i den forstand, at en benyttelse af fartoejet til transport ad sejlbare vandveje oekonomisk set ville vaere fuldstaendig urentabel paa grund af, at fartoejet ikke er konstrueret eller udrustet til indlandsskibsfart?
4) Kan EF-Kommissionens beslutning af 6. maj 1993 vedroerende motortankskibet 'Smaragd' - under hensyn til maalsaetningen med, det almindelige formaal med og den saerlige systematik i Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten - antages at vaere gyldig, for saa vidt som der ved beslutningen paalaegges en pligt til at betale engangsbidrag inden for rammerne af den saakaldte 'gammel for ny'-ordning for et fartoej, der er specielt konstrueret, bygget og udrustet som bunkerfartoej udelukkende til det formaal at forsyne soegaaende skibe med braendstof og hverken er saerlig egnet eller bestemt til udfoerelse af transport for fremmeds regning, eller endog for egen regning, af braendstofprodukter paa sejlbare vandveje og dermed ikke foroeger kapaciteten eller tonnagen inden for indlandsskibsfarten?
5) Udgoer Kommissionens anvendelse af fartoejets tekniske egnethed som kriterium i stedet for den faktiske benyttelse af fartoejet ikke en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, eftersom det af Kommissionen anvendte kriterium indebaerer, at der for fartoejer, der er taget i brug i Belgien, Nederlandene, Luxembourg, Tyskland og Frankrig, skal betales engangsbidrag i bestemte tilfaelde, uden at fartoejet faktisk benyttes i indlandsskibsfarten, og det dermed ikke bidrager til en foroegelse af tonnagen inden for indlandsskibsfarten, mens engangsbidraget for ibrugtagning af et fartoej i de oevrige medlemsstater kun skal betales, saafremt den faktiske benyttelse (paa nettet af vandveje der er indbyrdes forbundne inden for Faellesskabet) giver anledning dertil?«
15 Indledningsvis bemaerkes, at Kommissionen har gjort gaeldende, at det ikke er paakraevet at besvare de praejudicielle spoergsmaal, eller i hvert fald nogle af dem, eftersom der i spoergsmaalene direkte eller indirekte rejses tvivl om gyldigheden af Kommissionens beslutning af 6. maj 1993. En ejer af et fartoej, der er beregnet til brug i indlandsskibsfarten, har saaledes, i tilfaelde, hvor en fritagelsesbegaering i henhold til forordningens artikel 8, stk. 3, litra c), er blevet afslaaet af Kommissionen, ikke laengere noget grundlag for at anfaegte afslagets gyldighed under en sag til proevelse af den nationale foranstaltning, der traeffes til gennemfoerelse af beslutningen, naar den i EF-traktatens artikel 173 fastsatte frist for at kraeve beslutningen annulleret er udloebet. Til stoette herfor har Kommissionen navnlig henvist til dom af 9. marts 1994 (sag C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf, Sml. I, s. 833).
16 Wiljo har bestridt dette synspunkt. Efter Wiljo's opfattelse er det hovedsagelig de nationale myndigheder, der har til opgave at forvalte fonden, og Wiljo kunne derfor med rimelighed antage, at Kommissionens beslutning kunne anfaegtes under en sag mod disse myndigheder for de nationale domstole. Dette maa saa meget mere gaelde, som Kommissionen i skrivelsen af 6. maj 1993 oplyste, at en genpart af beslutningen ville blive sendt til de belgiske myndigheder.
17 I denne forbindelse har Wiljo henvist til dom af 21. maj 1987 (forenede sager 133/85, 134/85, 135/85 og 136/85, Rau Lebensmittelwerke m.fl., Sml. s. 2289), hvori Domstolen har fastslaaet, at muligheden for at anlaegge et direkte soegsmaal i henhold til traktatens artikel 173 til proevelse af en beslutning truffet af en faellesskabsinstitution ikke udelukker, at der anlaegges sag for en national ret til proevelse af en af en national myndighed vedtaget retsakt til gennemfoerelse af denne beslutning, hvorunder det paaberaabes, at beslutningen er retsstridig.
18 Wiljo har endelig anfoert, at dommen i sagen TWD Textilwerke Deggendorf er afsagt efter udloebet af fristen for eventuelt at rejse annullationssoegsmaal til proevelse af Kommissionens beslutning af 6. maj 1993.
19 I denne henseende bemaerkes, at en af faellesskabsinstitutionerne truffet beslutning, der ikke er anfaegtet af adressaten inden for den i traktatens artikel 173 fastsatte frist, efter fast praksis bliver endelig i forhold til denne (jf. bl.a. dom af 17.11.1965, sag 20/65, Collotti mod Domstolen, Sml. 1965-1968, s. 127, org. ref.: Rec. s. 1045, af 12.10.1978, sag 156/77, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1881, og af 10.6.1993, sag C-183/91, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3131, praemis 9 og 10). Denne praksis stoettes navnlig paa, at soegsmaalsfristerne skal vaerne om retssikkerheden, saaledes at det undgaas, at faellesskabsretsakter, der affoeder retsvirkninger, kan anfaegtes i ubegraenset tid.
20 Denne retspraksis, der gaelder for en beslutnings adressater, som i dette tilfaelde Wiljo, er der henvist til i dommen i sagen TWD Textilwerke Deggendorf, hvori Domstolen har fastslaaet, at det princip, der er opstillet i denne praksis, tillige, under visse omstaendigheder, kan gaelde for modtageren af en statsstoette, som er omhandlet i en kommissionsbeslutning, der umiddelbart kun har vaeret rettet til den medlemsstat, hvorunder modtageren hoerer.
21 Domstolen fandt saaledes i det vaesentlige, at en stoettemodtager ikke kan goere gaeldende, at en beslutning - som af Kommissionen er rettet til en medlemsstat og af denne er meddelt stoettemodtageren, og hvorved medlemsstaten paalaegges at kraeve den til modtageren udbetalte stoette tilbagebetalt - er ugyldig, naar det sker under en sag anlagt ved de nationale domstole til proevelse af en gennemfoerelsesafgoerelse, der er truffet af medlemsstatens myndigheder, og naar stoettemodtageren har undladt at kraeve Kommissionens beslutning annulleret i medfoer af traktatens artikel 173 og uden tvivl kunne have gjort det. Domstolen fandt, at det, hvis man antog den modsatte loesning, ville svare til at give stoettemodtageren adgang til at omgaa den endelige karakter, som i kraft af retssikkerhedsprincippet er knyttet til en beslutning, naar soegsmaalsfristen i henhold til artikel 173 er udloebet.
22 Med hensyn til den argumentation, der er fremfoert under henvisning til dommen i sagen Rau Lebensmittelwerke m.fl., jf. ovenfor, findes det tilstraekkeligt at bemaerke, at Domstolen allerede har forkastet den i sin dom i sagen TWD Textilwerke Deggendorf, jf. ovenfor, praemis 20, med den begrundelse, at det af retsmoederapporten i Rau-sagen fremgik, at samtlige sagsoegere i hovedsagen havde anlagt sag ved Domstolen med paastand om annullation af den paagaeldende beslutning, og at Domstolen derfor i dommen ikke udtalte sig, og ikke skulle udtale sig, om de afskaerende virkninger, der er forbundet med udloebet af soegsmaalsfristerne.
23 I den foreliggende sag staar det fast, at Kommissionen efter forordningens artikel 8, stk. 3, litra c), har enekompetence til at meddele fritagelse for specialiserede fartoejer, at Wiljo har anmodet Kommissionen om at vedtage en beslutning i medfoer af denne bestemmelse, at Wiljo ikke paa grundlag af traktatens artikel 173 har kraevet Kommissionens beslutning af 6. maj 1993, som er rettet til Wiljo, annulleret, ogsaa selv om Wiljo uden tvivl kunne have gjort det, og at Wiljo derimod har anlagt en sag ved den nationale ret, hvorunder de belgiske myndigheders gennemfoerelse af Kommissionens beslutning anfaegtes.
24 Af det anfoerte foelger, at den nationale ret i kraft af retssikkerhedsprincippet er bundet af Kommissionens beslutning af 6. maj 1993, som er rettet til Wiljo, og hvorefter motortankskibet Smaragd ikke er et specialiseret fartoej i forordningens artikel 8, stk. 3, litra c)'s forstand.
25 Herefter skal der tages stilling til, om de praejudicielle spoergsmaal kun er stillet for at saette den nationale ret i stand til at traeffe afgoerelse om gyldigheden af Kommissionens beslutning af 6. maj 1993, eller om de ogsaa angaar fortolkningen af de bestemmelser, hvori forordningens anvendelsesomraade afgraenses.
26 I denne forbindelse har Wiljo gjort gaeldende, at i det mindste det foerste og det tredje praejudicielle spoergsmaal maa forstaas saaledes, at de angaar afgraensningen af direktivets anvendelsesomraade og ikke gyldigheden af Kommissionens beslutning. Efter Wiljo's opfattelse falder et fartoej som motortankskibet Smaragd ikke ind under forordningens anvendelsesomraade, og den afgoerelse, hvorved de belgiske myndigheder har afkraevet et saerligt bidrag til ophugningsfonden, er derfor i strid hermed. Det maa vaere de nationale domstole, der skal traeffe afgoerelse, naar lovligheden af de belgiske myndigheders afgoerelse anfaegtes paa denne maade, og de nationale domstole maa, med henblik paa deres afgoerelse, kunne forelaegge Domstolen praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af forordningen.
27 Dette kan ikke tiltraedes. Som generaladvokaten har anfoert i punkt 14 og 15 i sit forslag til afgoerelse, maa alle de praejudicielle spoergsmaal forstaas saaledes, at de, direkte eller indirekte, udelukkende angaar gyldigheden af Kommissionens beslutning af 6. maj 1993.
28 Som det fremgaar af forelaeggelsesdommen, har Wiljo saaledes for Rechtbank van koophandel gjort gaeldende dels, at Smaragd udelukkende blev benyttet til bunkring af soegaaende skibe, og at fartoejet ikke kunne sammenlignes med et almindeligt tankskib, saaledes at Kommissionens beslutning af disse grunde var i strid med forordningens generelle maalsaetning, dels, at Kommissionens beslutning ikke indeholdt en korrekt teknisk gennemgang af fartoejets kendetegn og udstyr. Heraf fremgaar det klart, at Wiljo for den nationale ret bestrider gyldigheden af Kommissionens beslutning med den begrundelse, at beslutningen er i strid med forordningen. Dette bekraeftes ogsaa af staevningen i sagen for Rechtbank van koophandel, idet Wiljo heri udtrykkeligt henviser til forordningens artikel 8, stk. 3, litra c), og sammenfattende goer gaeldende, at Kommissionens beslutning af de anfoerte grunde ikke kan anses for gyldig.
29 Det maa paa denne baggrund konstateres, at den nationale rets spoergsmaal, som er enslydende med dem, Wiljo har formuleret i staevningen, i realiteten skal saette den nationale ret i stand til at bedoemme, om dette anbringende kan tages til foelge, og til at tage stilling til gyldigheden af, at Kommissionen i sin beslutning har konstateret, at Smaragd ikke opfyldte de noedvendige betingelser for at kunne betragtes som et specialiseret fartoej i artikel 8, stk. 3, litra c)'s forstand.
30 Under disse omstaendigheder vil en aendring af de praejudicielle spoergsmaals indhold som den, Wiljo har foreslaaet, vaere uforenelig med Domstolens opgaver i henhold til traktatens artikel 177 og med dens forpligtelse til at give medlemsstaternes regeringer samt andre beroerte parter mulighed for at afgive indlaeg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen, naar henses til, at det i henhold til denne bestemmelse kun er forelaeggelsesbeslutningerne, der meddeles de paagaeldende parter (jf. bl.a. dom af 1.4.1982, forenede sager 141/81, 142/81 og 143/81, Holdijk m.fl., Sml. s. 1299, praemis 6, og kendelse af 19.7.1996, sag C-191/96, Modesti, Sml. I, s. 3937, praemis 5).
31 De forelagte spoergsmaal skal herefter besvares med, at den nationale ret er bundet af en beslutning, som Kommissionen har rettet til ejeren af et fartoej, og hvorefter fartoejet ikke er et specialiseret fartoej som omhandlet i forordningens artikel 8, stk. 3, litra c), naar adressaten ikke inden for de fastsatte frister har anlagt sag til proevelse af beslutningen i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Rechtbank van koophandel, Antwerpen, ved dom af 6. juni 1995, for ret:
Den nationale ret er bundet af en beslutning, som Kommissionen har rettet til ejeren af et fartoej, og hvorefter fartoejet ikke er et specialiseret fartoej som omhandlet i artikel 8, stk. 3, litra c), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten, naar adressaten ikke inden for de fastsatte frister har anlagt sag til proevelse af beslutningen i medfoer af EF-traktatens artikel 173, stk. 4.