CELEX: 62006CJ0412
Varstvo potrošnikov
Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov
Direktiva 85/577/EGS
Člena 4, prvi odstavek, in 5(1)
Pogodba o dolgoročnem kreditu
Pravica do odstopa

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov (
UL L 372, str. 31
, v nadaljevanju: direktiva o prodaji od vrat do vrat).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Hamilton in Volksbank Filder eG (v nadaljevanju: Volksbank) zaradi razveljavitve kreditne pogodbe in vračila plačanih obresti.
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
V četrti uvodni izjavi direktive o prodaji od vrat do vrat je navedeno:
„[…] posebna narava pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov prodajalca, [je] taka, da je praviloma prodajalec tisti, ki da pobudo za sklenitev pogodbe, na kar potrošnik ni pripravljen ali česar ne sprejme; […] potrošnik pogosto ne more primerjati kakovosti in cene ponudbe z drugimi ponudbami; […] ta element presenečenja običajno obstaja ne samo pri pogodbah, ki se sklepajo od vrat do vrat, ampak tudi pri drugih oblikah pogodb, ki jih prodajalec sklene zunaj svojih poslovnih prostorov“.
V peti uvodni izjavi te direktive je navedeno:
„[…] potrošnik [bi moral] imeti […] pravico do preklica pogodbe v najmanj sedmih dneh, da bi se mu tako omogočilo oceniti obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe“.
Člen 1(1) te direktive določa:
„Ta direktiva se uporablja za pogodbe, ki se med trgovcem, ki dobavi blago ali opravi storitve, in potrošnikom sklenejo:
[…]
—
med obiskom trgovca:
(i)
na potrošnikovem domu […];
[…]
če se obisk ne opravi na izrecno potrošnikovo željo.“
Člen 4 iste direktive določa:
„V primeru poslov v smislu člena 1 se od trgovcev zahteva, da potrošnike pisno poučijo o njihovi pravici do preklica v roku iz člena 5, skupaj z imenom in naslovom osebe, zoper katero se pravica lahko uveljavlja.
Takšen pouk mora imeti datum in podatke, ki omogočajo identifikacijo pogodbe. Potrošniku se ga izroči:
(a)
v primeru člena 1(1), ob sklenitvi pogodbe;
[…]
Države članice zagotovijo, da njihova nacionalna zakonodaja določa ustrezne ukrepe za varstvo potrošnikov v primerih, ko pouk iz tega člena ni bil dan.“
Člen 5 direktive o prodaji od vrat do vrat določa:
„1.   Potrošnik ima pravico, da odstopi od pogodbe, tako da v roku, ki ni [krajši] od sedmih dni po prejemu pouka iz člena 4, pošlje pisno obvestilo po postopku, določenem v nacionalnem pravu.
[…]
2.   Posledica obvestila je, da je potrošnik prost vseh obveznosti iz pogodbe, od katere je odstopil.“
Člen 7 navedene direktive določa:
„Če potrošnik uveljavlja svojo pravico do odstopa, ureja pravne učinke takega odstopa nacionalno pravo, zlasti v zvezi z vračilom plačila za dobavljeno blago ali opravljene storitve in vračilom prejetega blaga.“
Člen 8 iste direktive določa:
„Ta direktiva državam članicam ne preprečuje, da na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo bolj ugodne določbe za varstvo potrošnikov.“
Nacionalna ureditev
Člen 2(1), četrta poved, zakona o odstopu od pogodb, ki so bile sklenjene v okviru prodaje od vrat do vrat, in njej podobnih poslov (Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften) z dne 16. januarja 1986 (BGBl. I 1986, str. 122) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, določa:
„Če se potrošniku ne posreduje tak pouk, njegova pravica do odstopa [(‚Widerruf‘)] ugasne en mesec po tem, ko obe pogodbeni stranki v celoti izpolnita svoje obveznosti.“
Na podlagi te določbe se za nepravilen pouk šteje, kot da ga ni.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
A. Hamilton je z banko, katere pravna naslednica je Volksbank, 17. novembra 1992 na svojem domu podpisala kreditno pogodbo, da bi financirala nakup deležev nepremičninskega sklada (v nadaljevanju: zadevna kreditna pogodba).
Ta pogodba je v skladu z zakonom o potrošniških kreditih (Verbraucherkreditgesetz) z dne 17. decembra 1990 (BGBl. I 1990 str. 2840) vsebovala ta pouk o pravici do odstopa: „[č]e je posojilojemalec prejel posojilo, se šteje, da do odstopa ni prišlo, če ne vrne posojila v dveh tednih ali po izjavi o odstopu ali po nakazilu posojila“.
Uslužbenci banke, katere pravna naslednica je Volksbank, so 16. decembra 1992 podpisali navedeno pogodbo in ta banka je nakazala posojilo A. Hamilton, ki je nato začela plačevati obresti tega posojila.
Družba, ki je upravljala nepremičninski sklad, katerega deleže je kupila A. Hamilton, je leta 1997 vložila predlog za začetek stečajnega postopka, zato so se mesečni prihodki tega sklada, ki naj bi pokrivali glavni del obresti od zadevne kreditne pogodbe, zelo znižali. Zaradi tega se je A. Hamilton odločila, da bo svoj dolg prerazporedila s sklenitvijo pogodbe o stanovanjskem posojilu in o posredniškem posojilu, in konec aprila 1998 je v celoti odplačala posojilo banki, katere pravna naslednica je Volksbank, ki ji je zato vrnila garancije tega posojila.
A. Hamilton je 16. maja 2002 na podlagi sodbe z dne 13. decembra 2001 v zadevi Heininger (
C-481/99, Recueil, str. I-9945
) odstopila od zadevne kreditne pogodbe.
A. Hamilton je 27. decembra 2004 proti Volksbank vložila tožbo za, prvič, vračilo obresti, ki jih je plačala v skladu z zadevno kreditno pogodbo, in zneska odobrenega posojila v skladu s to pogodbo ter, drugič, odškodnino zaradi obresti, ki jih je plačala banki, pri kateri je sklenila pogodbo o stanovanjskem posojilu.
Oberlandesgericht Stuttgart navaja, da spada zadevna kreditna pogodba na področje uporabe člena 1(1), druga alinea, (i) direktive o prodaji od vrat do vrat, ker se je A. Hamilton za sklenitev te pogodbe pogajala in jo podpisala na svojem domu.
Oberlandesgericht Stuttgart se vseeno sprašuje, ali se določbe člena 2(1), četrta poved, zakona o odstopu od pogodb, ki so bile sklenjene v okviru prodaje od vrat do vrat, in njej podobnih poslov lahko štejejo za „ustrezne ukrepe za varstvo potrošnikov“, ker v takem primeru, kot je v sporu o glavni stvari, določa ugasnitev pravice do odstopa.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Stuttgart prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člena 4, prvi odstavek, in 5(1) [direktive o prodaji od vrat do vrat] razlagati tako, da lahko nacionalni zakonodajalec na podlagi člena 5 te direktive priznano pravico do odstopa časovno omeji kljub nepravilnemu pouku potrošnika, tako da preneha en mesec po obojestranski celotni izpolnitvi obveznosti iz pogodbe?
Če je odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje nikalen:
2.
Ali je treba [direktivo o prodaji od vrat do vrat] razlagati tako, da potrošniku – zlasti po izpolnitvi pogodbe – pravica do odstopa ne ugasne, če ni bil poučen na podlagi člena 4, prvi odstavek, te direktive?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Dopustnost
Volksbank dvomi, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno, ker zadevna kreditna pogodba po njenem mnenju ni bila sklenjena v okviru prodaje od vrat do vrat. Zato trdi, da sta zastavljeni vprašanji hipotetični.
Nasprotno pa Komisija Evropskih skupnosti meni, da je s predlogom za sprejetje predhodne odločbe Sodišču zastavljeno vprašanje, ali je ponoven odstop od te pogodbe mogoč, potem ko je A. Hamilton odstopila od zadevne kreditne pogodbe s predčasnim vračilom posojila. V zvezi s tem se Komisija sklicuje zlasti na točko 35 zgoraj navedene sodbe Heininger, na točki 69 in 70 sodbe z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Schulte (
C-350/03, ZOdl., str. I-9215
) in na točko 34 predložitvene odločbe ter pojasnjuje, da čeprav odstop od kreditne pogodbe za nakup nepremičnine spada na področje uporabe direktive o prodaji od vrat do vrat, pa spadajo posledice tega odstopa na področje nacionalnega prava, ki ga je treba razlagati čim bolj v skladu z besedilom in namenom navedene direktive. Zato Komisija meni, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je samo nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo je treba sprejeti, pristojno za presojo potrebe za izdajo predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in ustreznosti vprašanj, ki jih predlaga Sodišču, glede na posebnosti zadeve, o kateri odloča. Vendar pa je Sodišče presodilo, da ne more odločati o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga zastavi nacionalno sodišče, če je očitno, da zlasti razlaga prava Skupnosti, ki jo želi nacionalno sodišče, nima nikakršne zveze z resničnim dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, ali kadar je težava hipotetična (glej zgoraj navedeno sodbo Schulte, točka 43 in navedena sodna praksa).
Prvič, ker se vprašanji za predhodno odločanje v tej zadevi nanašata na razlago direktive o prodaji od vrat do vrat in, drugič, ker zadevna kreditna pogodba spada, kot je bilo navedeno v točki 18 te sodbe, na področje uporabe člena 1(1), druga alinea, (i) navedene direktive, ni mogoče trditi, da sta vprašanji za predhodno odločanje očitno hipotetični ali da nimata nikakršne zveze z resničnim dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari.
Zato je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
Temelj
Stališča, predložena Sodišču
A. Hamilton trdi, da potrošnik, ki ni bil pravilno poučen o svoji pravici do odstopa, o njej ni seznanjen ne pri celotni izpolnitvi svojih obveznosti ne po enem mesecu od te izpolnitve. Zato nacionalna ureditev, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ni ustrezni ukrep za varstvo potrošnikov. Dodaja, da direktiva o prodaji od vrat do vrat določa, da mora trgovec potrošnika poučiti o njegovi pravici do odstopa in da rok, ki ni krajši od sedmih dni, iz člena 5(1) navedene direktive začne teči šele od takrat, ko potrošnik od trgovca prejme pouk o tej pravici.
Volksbank trdi, da so ustrezni ukrepi za varstvo potrošnikov v skladu s členom 4, tretji odstavek, direktive o prodaji od vrat do vrat tisti, ki lahko varujejo potrošnika pred tveganji v zvezi z denarnimi naložbami ne glede na odstop od pogodbe, sklenjene od vrat do vrat.
V vsakem primeru Volksbank trdi, prvič, da se zgoraj navedena sodba Heininger nanaša na kredite za nakup nepremičnine, in ne na kreditne pogodbe, kot je pogodba, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, in, drugič, da rok za uveljavljanje pravice do odstopa v zadevi v glavni stvari teče od celotne izpolnitve zadevne kreditne pogodbe, ne pa od njene sklenitve, kot je bilo v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba.
Nemška vlada po eni strani poudarja, da mora imeti trgovec, ker je pogodbeno razmerje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ki je trajalo skoraj šest let, potekalo pravilno, možnost, da po izpolnitvi pogodbe in po izteku enomesečnega roka od te izpolnitve šteje, da tega razmerja ni več mogoče izpodbijati. Po drugi strani pa daje nacionalna ureditev, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, potrošniku dovolj časa, zlasti med celotnim trajanjem pogodbe in en mesec po njeni celotni izpolnitvi, da se odloči o odstopu od pogodbe, sklenjene od vrat do vrat. Poleg tega je časovna omejitev te pravice določena tudi v nekaterih drugih direktivah za varstvo potrošnikov.
Poljska vlada poudarja, da časovna omejitev pravice do odstopa v primeru pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, čeprav pri tem ni bil dan pouk ali da je bil pouk o uveljavljanju te pravice napačen, načeloma ni v nasprotju z direktivo o prodaji od vrat do vrat. Vseeno pa mora biti ta omejitev taka, da potrošniku omogoča, da se seznani s svojimi pravicami na podlagi drugih virov informacij od teh, ki jih daje trgovec. Ta vlada trdi, da mora v skladu s členom 4, tretji odstavek, direktive o prodaji od vrat do vrat navedeno omejitev, ki zajema tudi določitev obdobja, v katerem se lahko izvršuje pravica do odstopa, določiti nacionalna zakonodaja vsake države članice.
Komisija v glavnem trdi, da je v skladu z zgoraj navedeno sodbo Heininger nezakonito časovno omejiti pravico do odstopa od trenutka sklenitve pogodbe, da pa se ureditev, ki se obravnava v postopku v glavni stvari nanaša na časovno omejitev te pravice od trenutka popolne izpolnitve navedene pogodbe.
Odgovor Sodišča
Najprej je treba poudariti, da je glavni namen direktive o prodaji od vrat do vrat varstvo potrošnika pred tveganjem, ki izhaja iz okoliščin sklenitve pogodbe zunaj poslovnih prostorov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Schulte, točka 66).
Tako je v peti uvodni izjavi direktive o prodaji od vrat do vrat pojasnjeno, da bi potrošnik moral imeti pravico do preklica pogodbe v najmanj sedmih dneh, da bi se mu tako omogočilo oceniti obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe. Dejstvo, da se najkrajši rok sedmih dni računa od takrat, ko je trgovec potrošnika poučil o tej pravici, je utemeljeno s tem, da potrošnik, če ni bil seznanjen s pravico do odstopa, te ne more uresničevati (zgoraj navedena sodba Heininger, točka 45).
Vseeno je treba poudariti, prvič, da je v skladu z navedbami predložitvenega sodišča A. Hamilton od Volksbank prejela napačen pouk o svoji pravici do odstopa od zadevne kreditne pogodbe, tako da ji je bila, kot je navedla v pisnih stališčih, odvzeta možnost uveljavljanja te pravice in, drugič, da sta stranki v postopku v glavni stvari v celoti izpolnili to pogodbo.
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 18 in 19 sklepnih predlogov, je treba posredovanje napačnega pouka potrošniku o uveljavljanju pravice do odstopa šteti za tako, kot da ga sploh ne bi bilo, ker je bil potrošnik v obeh primerih v zmoti glede svoje pravice do odstopa.
Za take primere direktiva o prodaji od vrat do vrat v členu 4, tretji odstavek, določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da njihova nacionalna zakonodaja določa ustrezne ukrepe za varstvo potrošnikov“.
V postopku v glavni stvari se torej zastavlja vprašanje, ali se lahko šteje, da je ukrep, v skladu s katerim pravica do odstopa iz člena 5(1) navedene direktive ugasne po enem mesecu od obojestranske celotne izpolnitve obveznosti iz pogodbe o dolgoročnem kreditu, če je potrošnik prejel napačen pouk v zvezi z uveljavljanjem navedene pravice, v smislu člena 4, tretji odstavek, iste direktive ustrezen ukrep za varstvo potrošnikov.
V zvezi s tem je treba poudariti, da pojem „ustrezni ukrepi za varstvo potrošnikov“, na katerega napotuje člen 4, tretji odstavek, direktive o prodaji od vrat do vrat, kaže na to, da je hotel zakonodajalec Skupnosti na ravni Skupnosti poenotiti obseg teh ukrepov.
Poleg tega pojem „ustrezni“ v tej določbi kaže na to, da navedeni ukrepi niso namenjeni absolutnemu varstvu potrošnikov. Države članice morajo namreč svojo diskrecijsko pravico izvrševati tako v skladu z glavnim namenom direktive o prodaji od vrat do vrat kot tudi v skladu z njenimi drugimi določbami.
Čeprav je glavni namen direktive o prodaji od vrat do vrat, kot je bilo opozorjeno v točki 32 te sodbe, res varstvo potrošnikov, je treba poudariti, da splošna sistematika in besedilo več določb te direktive kažeta na to, da veljajo za to varstvo določene omejitve.
Tako je prav v zvezi z namenom roka za odstop od pogodbe v peti uvodni izjavi navedene direktive navedeno, kot je bilo poudarjeno v točki 33 te sodbe, da daje ta rok potrošniku „[možnost] oceniti obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe“, sklenjene od vrat do vrat. Sklicevanje na pojem „obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe“ v tej uvodni izjavi kaže na to, da lahko potrošnik odstopi od take pogodbe kadarkoli med njenim trajanjem.
Prav tako določba, ki ureja uveljavljanje pravice do odstopa, in sicer člen 5(1) direktive o prodaji od vrat do vrat, med drugim določa, da ima „[p]otrošnik […] pravico, da odstopi od pogodbe“. Uporaba pojma „pogodba“ v tej določbi kaže na to, kot je na obravnavi pred Sodiščem trdila Volksbank, da se lahko pravica do odstopa uveljavlja le, če ima potrošnik ob uveljavljanju te pravice še kakšno obveznost iz pogodbe, od katere odstopa. Ta razlaga izhaja iz enega od splošnih načel civilnega prava, in sicer da je celotna izpolnitev pogodbe praviloma posledica izvršitve vzajemnih storitev pogodbenih strank in prenehanja te pogodbe.
Sicer pa je v skladu s členom 5(2) iste direktive, ki ureja posledice uveljavljanja pravice do odstopa, po obvestilu o odstopu potrošnik prost „vseh obveznosti iz pogodbe, od katere je odstopil“. Napotitev na pojem „obveznosti“ iz te določbe kaže na to, da je predpostavka za obstoj teh posledic, da je potrošnik uveljavil svojo pravico do odstopa od pogodbe, ki se je izvrševala, medtem ko po celotni izpolnitvi pogodbe obveznosti ni več.
V zvezi s pravnimi posledicami odstopa, zlasti glede vračila plačil za dobavljeno blago ali opravljene storitve in vračila blaga, člen 7 direktive o prodaji od vrat do vrat napotuje na nacionalno ureditev.
Iz tega izhaja, da je v skladu s členom 4, tretji odstavek, direktive o prodaji od vrat do vrat „ustrezen ukrep“ ukrep, ki določa, da obojestranska celotna izpolnitev obveznosti iz pogodbe o dolgoročnem kreditu povzroči ugasnitev pravice do odstopa.
Te razlage ne omajajo zgoraj navedeni sodbi Heininger in Schulte ter sodba z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Crailsheimer Volksbank (
C-229/04, ZOdl., str. I-9273
). Iz točk 16 in 18 zgoraj navedene sodbe Heininger, točke 26 zgoraj navedene sodbe Schulte in točke 24 zgoraj navedene sodbe Crailsheimer Volksbank izhaja, da razlaga direktive o prodaji od vrat do vrat, ki jo je podalo Sodišče v teh sodbah, zadeva kreditne pogodbe, ki niso bile v celoti izpolnjene. V postopku v glavni stvari pa ne gre za tak primer.
Sodišče je prav v zgoraj navedeni sodbi Heininger presodilo, da direktiva o prodaji od vrat do vrat nasprotuje temu, da bi nacionalni zakonodajalec določil rok enega leta od sklenitve pogodbe za uveljavljanje pravice do odstopa, ki jo uvaja člen 5 te direktive, če potrošnik ni dobil pouka iz člena 4 navedene direktive. Kot pa so upravičeno trdile Volksbank, nemška vlada in Komisija, v postopku v glavni stvari ne gre za tak primer. V postopku v glavni stvari je namreč nacionalni zakonodajalec določil enomesečni rok od celotne obojestranske izpolnitve obveznosti iz pogodbe.
V zvezi z navedenim rokom, določenim z nacionalno zakonodajo, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, je treba opozoriti, da kot določa člen 8 direktive o prodaji od vrat do vrat, ta direktiva državam članicam ne preprečuje, da na področju, ki ga ureja, sprejmejo ali ohranijo ugodnejše določbe za varstvo potrošnikov.
Glede na navedeno je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba direktivo o prodaji od vrat do vrat razlagati tako, da nacionalni zakonodajalec lahko določi, da se pravica do odstopa iz člena 5(1) te direktive, če je potrošnik prejel napačen pouk o uveljavljanju te pravice, lahko uveljavlja najpozneje en mesec po tem, ko obe pogodbeni stranki v celoti izpolnita obveznosti iz pogodbe o dolgoročnem kreditu.
Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Direktivo Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, je treba razlagati tako, da nacionalni zakonodajalec lahko določi, da se pravica do odstopa iz člena 5(1) te direktive, če je potrošnik prejel napačen pouk o uveljavljanju te pravice, lahko uveljavlja najpozneje en mesec po tem, ko obe pogodbeni stranki v celoti izpolnita obveznosti iz pogodbe o dolgoročnem kreditu.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.