CELEX: 62004TJ0146
Bestämmelser för kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter
Kontroll av användningen av ersättning
Redovisning av utgifter
Indrivning av en skuld genom avräkning

Tillämpliga bestämmelser
1       I artikel 199 första stycket EG föreskrivs följande:
”Europaparlamentet skall anta sin arbetsordning genom beslut som biträds av majoriteten av parlamentets ledamöter.”
2       I artikel 5 i Europaparlamentets arbetsordning, i den version som är tillämplig i förevarande mål (EUT L 61, 2003, s. 1) (nedan
kallad arbetsordningen), föreskrivs följande:
”Presidiet skall fastställa bestämmelser om kostnadsersättning och andra ersättningar till ledamöterna.”
3       I artikel 16 i arbetsordningen föreskrivs följande:
”Efter val av [de vice talmännen] skall parlamentet välja fem kvestorer.
Kvestorerna väljs enligt samma förfarande som de vice talmännen.”
4       Enligt artikel 21 i arbetsordningen gäller följande:
1. Presidiet består av talmannen och parlamentets 14 vice talmän.
2. Kvestorerna är medlemmar av presidiet med rådgivande uppgifter.
5       Enligt artikel 22.2 i arbetsordningen gäller följande:
”Presidiet skall avgöra ekonomiska, organisatoriska och administrativa ärenden som rör ledamöterna, parlamentets interna organisation,
dess sekretariat och dess organ.”
6       Enligt artikel 25 i arbetsordningen gäller följande:
”Kvestorerna skall handha administrativa och ekonomiska ärenden som direkt berör ledamöterna enligt riktlinjer fastställda
av presidiet.”
7       Enligt artikel 182.1 i arbetsordningen gäller följande:
”Parlamentet skall biträdas av en generalsekreterare som utses av presidiet.”
Generalsekreteraren skall inför presidiet avge en högtidlig försäkran om att utföra sina uppgifter samvetsgrant och helt opartiskt.
8       Bestämmelserna för kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter (nedan kallade FID-bestämmelserna)
antogs av Europaparlamentets presidium med stöd av artikel 22 i arbetsordningen och med stöd av artikel 199 EG, artikel 112
EA och av artikel 25 KS.
9       Enligt artikel 13.1 första stycket i FID-bestämmelserna, i den version som var i kraft vid tidpunkten för omständigheterna
i målet, ”har [ledamöterna] rätt till en fast månadsersättning (härefter kallad ersättning för allmänna utgifter) med ett
belopp som fastställs av presidiet, för att täcka kostnader i förbindelse med deras verksamhet som ledamöter av Europaparlamentet
vilka inte täcks av andra ersättningar i dessa bestämmelser”.
10     I artikel 14.1 i FID-bestämmelserna föreskrivs följande:
”Med förbehåll för bestämmelserna i denna artikel har ledamöterna rätt till en ersättning (härefter kallad ersättning för
assistans till ledamöterna) för att täcka kostnader i förbindelse med anställning eller anlitande av en eller flera assistenter
… .”
11     Med tillämpning av artikel 14.2 och 7 b i FID-bestämmelserna kan ledamoten ge en tredje part, kallad betalningsombud, i uppdrag
att ansvara för förvaltningen av hela eller delar av dennes ersättning för assistans till ledamöterna (även kallad ersättning
för sekretariat).
12     Artikel 16.2 i FID-bestämmelserna har följande lydelse: ”Finner generalsekreteraren att otillbörliga belopp har utbetalats
i ersättning för assistans till ledamöterna skall han kräva att berörd ledamot återbetalar dessa belopp.”
13     Följande anges i artikel 27 i FID-bestämmelserna:
”2. Varje ledamot som anser att dessa bestämmelser inte har tillämpats på ett korrekt sätt kan skriftligen vända sig till
generalsekreteraren. Om enighet inte uppnås mellan ledamoten och generalsekreteraren hänvisas ärendet till kvestorerna, som
fattar beslut efter att ha hört generalsekreteraren. Kvestorerna kan även höra ordföranden och/eller presidiet.
3. Om generalsekreteraren i samråd med kvestorerna konstaterar att otillbörliga belopp har betalats ut i form av traktamenten
som anges i dessa bestämmelser, skall han se till att berörd ledamot återbetalar dessa belopp.
4. I undantagsfall, och på generalsekreterarens förslag, kan presidiet, i enlighet med artikel 73 i budgetförordningen och
tillhörande genomförandebestämmelser, uppdra åt generalsekreteraren att tills vidare inställa utbetalning av de ersättningar
som utbetalas till Europaparlamentets ledamöter ända till dess att den berörde ledamoten har återbetalat de belopp som utbetalats
på felaktiga grunder.
Presidiets beslut skall fattas för att säkerställa ett fullgott utförande av uppdraget som ledamot av Europaparlamentet och
för att institutionens verksamhet skall fungera väl. Den berörde ledamoten skall höras innan ett beslut fattas.”
14     Den ovan återgivna punkt 4 fogades till artikel 27 i FID-bestämmelserna genom beslut av presidiet av den 12 februari 2003.
15     I artikel 5 i de interna bestämmelserna för genomförande av Europaparlamentets budget, som antogs den 4 december 2002, anges
följande:
”3. Genom beslut fattat av institutionen, företrädd av sin talman, om delegering av befogenheter har generalsekreteraren utsetts
till huvudansvarig delegerad utanordnare.
4. Den huvudansvarige delegerade utanordnaren delegerar befogenheter till de delegerade utanordnarna. Vidaredelegering av
befogenheter görs av de delegerade utanordnarna till de vidaredelegerade utanordnarna.”
16     I artikel 71.2 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002, med budgetordning för Europeiska gemenskapens
allmänna budget (EGT L 248, s. 1) (nedan kallad budgetförordningen), föreskrivs följande:
”Egna medel som ställs till kommissionens förfogande och varje fordran som är säker, likvid och förfallen till betalning skall
fastställas genom ett betalningskrav som lämnas över till räkenskapsföraren, åtföljd av en debetnota ställd till gäldenären,
och båda dokumenten skall upprättas av den behörige utanordnaren.”
17     Enligt artikel 72.2 i budgetförordningen gäller följande:
”Varje institution får införa ett formellt förfarande för att fastställa fordringar på andra gäldenärer än stater, varvid
förfarandet skall bestå i ett beslut som skall räknas som verkställbart i den mening som avses utgöra exekutionstitel enligt
artikel 256 i EG-fördraget.”
18     Enligt artikel 73.1 i budgetförordningen gäller följande:
”Räkenskapsföraren skall ansvara för betalningskraven för fordringar som den behörige utanordnaren fastställt på vederbörligt
sätt. Han/hon skall säkerställa att gemenskapernas fordringar betalas samt att gemenskapernas rättigheter tillvaratas.
Räkenskapsföraren skall kräva in medel genom avräkning i de fall samma gäldenär har en fordran på gemenskapen, förutsatt att
denna fordran är säker, obestridd och förfallen till betalning.”
19     I artikel 78.3 i kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 2342/2002, av den 23 december 2002, om genomförandebestämmelser
för budgetförordningen (EGT L 357, s. 1) föreskrivs följande:
”Genom debetnotan skall gäldenären informeras om att
a)      gemenskapen har fastställt fordran,
b)      betalningen av skulden till gemenskaperna förfaller ett visst datum (nedan ’förfallodatum’),
c)      ränta kommer att beräknas på skulden enligt den räntesats som avses i artikel 86 om betalningen inte inkommit senast på förfallodagen,
utan att det påverkar tillämpningen av specifika bestämmelser i gällande förordningar,
d)      institutionen i alla fall där detta är möjligt kommer att kräva in medel genom avräkning sedan gäldenären informerats,
e)      institutionen skall kräva in medlen genom att eventuella säkerheter som ställts i förväg tas i anspråk om betalningen inte
inkommit på förfallodagen,
f)      om ingen av de föregående åtgärderna har lett till en fullständig återbetalning av fordran skall institutionen kräva in skulden
genom indrivning, antingen enligt förfarandet i artikel 72.2 i budgetförordningen eller genom ett förfarande inför domstol.
Utanordnaren skall sända debetnotan till gäldenären och en kopia till räkenskapsföraren.”
20     I artikel 80 i förordning nr 2342/2002 föreskrivs följande:
”1. Fastställandet av en fordran skall bygga på styrkande handlingar där gemenskapens rättigheter intygas.
2. Före fastställandet av fordran skall den behörige utanordnaren personligen kontrollera de styrkande handlingarna eller
på eget ansvar förvissa sig om att detta har gjorts.”
21     I artikel 83 i förordning nr 2342/2002 föreskrivs följande:
”Om det konstateras att gäldenären har en fordran på gemenskapen som är säker, likvid och förfallen till betalning skall räkenskapsföraren
– oavsett tidpunkt i förfarandet, men efter att ha underrättat den behörige utanordnaren och gäldenären – kräva in medel genom
avräkning av den genom en betalningsorder fastställda fordran.”
22     Enligt artikel 84 i förordning nr 2342/2002 gäller följande:
”1. Såvida inte annat anges i artikel 83, skall räkenskapsföraren, om inkasseringen inte ägt rum på det förfallodatum som
anges på debetnotan, informera den behörige utanordnaren om detta och genast inleda ett förfarande för att driva in beloppet,
via alla de rättsliga vägar som står till buds, inklusive i förekommande fall genom att i förväg ställda säkerheter tas i
anspråk.
2. Såvida inte annat anges i artikel 83, skall räkenskapsföraren, när den inkasseringsmetod som anges i punkt 1 inte är möjlig
och gäldenären inte har verkställt någon betalning efter den formella underrättelse som sänts av räkenskapsföraren, begära
indrivning i enlighet med artikel 72.2 i budgetförordningen eller på grundval av ett domstolsbeslut.”
23     I artikel 4.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till
Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, s. 43) föreskrivs följande:
”Tillgång till en handling som upprättats av en institution för internt bruk eller mottagits av en institution, och som gäller
en fråga där institutionen inte fattat något beslut, skall vägras om utlämnande av handlingen allvarligt skulle undergräva
institutionens beslutsförfarande, om det inte föreligger ett övervägande allmänintresse av utlämnandet.”

Bakgrund till tvisten
24     Koldo Gorostiaga Atxalandabaso var ledamot av Europaparlamentet sedan år 1999 på listan för den baskiska politiska gruppen
Euskal Herritarok/Batasuna (nedan kallad EH/B). På grund av ett beslut från Juzgado de Instrucción n° 5 de Madrid (förundersökningsdomare
nr 5 i Madrid) av den 26 augusti 2002, samt en dom från Tribunal Supremo (Spaniens högsta domstol) av den 27 mars 2003, förklarades
EH/B vara olaglig i Spanien. De överklaganden som anhängiggjordes vid Tribunal Constitucional (Spaniens konstitutionsdomstol)
för att upphäva sistnämnda dom ogillades. Förbudet riktat mot EH/B fick inga juridiska konsekvenser för sökandens mandat i
Europaparlamentet, vilket denne fortsatte att utöva till mandatperiodens utgång i juni 2004.
25     Ersättningen till sökanden i dennes egenskap av parlamentsledamot sattes, från början av hans mandat år 1999 och – beträffande
ersättning för allmänna utgifter och för sekretariat – till och med den 31 augusti 2001, in på ett löpande konto vid Banque
Bruxelles Lambert SA som stod i dennes och EH/B:s namn. Denna agerade i egenskap av betalningsombud i den mening som avses
i artikel 14.2 i FID-bestämmelserna.
26     Den 21 mars 2002 tog sökanden ut 210 354 euro från det sparkonto som var knutet till det löpande kontot.
27     Dagen efter det att detta belopp hade tagits ut, den 22 mars 2002, blev Gorrotxategi, som var EH/B:s kassör och sökandens
revisor, föremål för identitetskontroll när han kom in på franskt territorium efter att ha lämnat Belgien. Förste förundersökningsdomaren
vid Tribunal de grande instance de Paris lät därvid beslagta ett belopp på 200 304 euro som innehades av Gorrotxategi.
28     Parlamentets presidium behandlade detta ärende för första gången vid sitt sammanträde den 8 april 2002. Punkt 8.2 i protokollet
från nämnda sammanträde har följande lydelse:
”Presidiet ...
–       tog del av reportage i media enligt vilka de franska myndigheterna hade anhållit två medlemmar av ett inhemskt politiskt parti
med en avsevärd summa kontanter i sin ägo, vilka förklarade att dessa medel utbetalats till en parlamentsledamot inom ramen
för dennes arbete som ledamot av Europaparlamentet;
–       uppdrog, efter att ha lyssnat till ett uttalande från talmannen, åt generalsekreteraren att vidta alla nödvändiga åtgärder
till följd av denna situation, och särskilt att kontrollera huruvida den ifrågavarande ledamotens utgifter var förenliga med
de olika gällande bestämmelserna, och att rapportera alla eventuella överträdelser av dessa bestämmelser till kvestorerna.”
29     Genom skrivelse av den 12 april 2002 påminde Europaparlamentets generalsekreterare (nedan kallad generalsekreteraren) sökanden
om de olika ersättningar som hade betalats ut till honom sedan början av hans mandat och begärde att han före slutet av april
2002 skulle inkomma med beräkningar avseende användningen av de medel som hade betalats ut som ersättning för sekretariat
sedan år 1999 och till och med den 31 januari 2001, samt inkomma med närmare uppgifter avseende användningen av de medel som
hade betalats ut som ersättning för allmänna utgifter.
30     Sökanden svarade genom en skrivelse av den 6 maj 2002 vari han redogjorde för redovisningsuppgifterna avseende användningen
av ersättningen för sekretariat och för allmänna utgifter för åren 1999, 2000 och 2001. Enligt dessa uppgifter var sökanden
skyldig EH/B 103 269,79 euro, tre assistenter 51 070,19 euro och organ som ansvarar för social trygghet 15 359,46 euro, det
vill säga ett totalbelopp på 169 699,44 euro.
31     Efter att sökanden hade inkommit med förklaringarna anmodade generalsekreteraren honom, genom skrivelse av den 7 juni 2002,
att vidta en revision avseende användningen av dessa ersättningar med hjälp av en revisionsbyrå. Han konstaterade dessutom
i samma skrivelse att sökanden inte hade använt ett belopp på 58 155,82 euro av ersättningen för sekretariat och begärde att
detta skulle återbetalas omgående. Beträffande sistnämnda belopp åtog sig sökanden att återbetala det till parlamentet genom
månatliga inbetalningar på 3 000 euro.
32     Sökanden svarade på denna skrivelse den 20 juni 2002, varvid han påpekade att beloppet på cirka 200 000 euro som hade beslagtagits
av de franska myndigheterna uteslutande härrörde från parlamentet, att överföringar till det löpande konto som beloppet tagits
ut från uteslutande kom från parlamentet och att det oundgängligen skulle återbetalas för att han skulle kunna uppfylla sina
skyldigheter gentemot parlamentet. Sökanden begärde också att generalsekreteraren skulle utfärda ett intyg avseende varifrån
nämnda belopp härrörde, vilket skulle kunna inges till förste förundersökningsdomaren vid Tribunal de grande instance de Paris.
Han angav därutöver att han gick med på att vidta den revision som föreslagits av generalsekreteraren.
33     Generalsekreteraren svarade genom skrivelse av den 8 juli 2002 vilken bifogades ett intyg avseende alla inbetalningar som
gjorts av parlamentet till det löpande kontot. Det framgår av intyget att parlamentet, mellan den 1 juli 1999 och den 31 december
2001, hade betalat in ett totalt belopp på 495 891,31 euro till det kontot i form av ersättning för resa, allmänna utgifter
och sekretariat (ersättningen för sekretariat betalades in på andra konton från och med den 1 september 2001).
34     Genom en not av den 9 januari 2003 delgav parlamentets generaldirektör för budgetfrågor sökanden revisionsrapporten (daterad
den 19 december 2002) avseende de utbetalningar som hade gjorts avseende ersättning för allmänna utgifter och för sekretariat.
Denna revision hade utförts av ett privat bolag som hade utsetts av parterna i samförstånd.
35     Enligt punkt 4 i rapporten avsåg revisorernas uppdrag de belopp som hade betalats ut mellan den 1 juli 1999 och den 31 december
2001 som ersättning för allmänna utgifter och för sekretariat.
36     Enligt revisionsrapporten hade parlamentet mellan den 1 juli 1999 och den 31 december 2001 betalat ut 104 021 euro till sökanden
som ersättning för allmänna utgifter, varav 103 927 hade redovisats enligt reglerna. Under samma period hade parlamentet betalat
ut 242 582 euro till sökanden som ersättning för sekretariat. Med avseende på det sistnämnda beloppet har 53 119 euro redovisats
enligt reglerna, medan sökanden inte har inkommit med någon handling som redovisning för de återstående 189 463 euro.
37     Sökanden skrev kommentarer till rapporten, vilka bifogades denna.
38     Genom skrivelse av den 30 januari 2003 informerade generalsekreteraren sökanden om att han, mot bakgrund av revisionsrapporten,
anmodades att inkomma med handlingar som redovisade användningen av 189 463 euro innan presidiets nästa möte, som planerades
äga rum den 10 februari.
39     Sökanden inkom med bevishandlingar och lämnade ytterligare förklaringar genom skrivelse av den 6 februari 2003.
40     Den 12 februari 2003 fattade presidiet beslut om att ge generalsekreteraren i uppdrag att fastställa exakt vilket belopp sökandens
skuld uppgick till och begära att denne skulle återbetala denna.
41     Den 26 februari 2003 skickade generalsekreteraren sökanden en skrivelse i vilken han angav att på grundval av den bevisning
som denne hade inkommit med i sin skrivelse av den 6 februari 2003 kunde endast 12 947 euro anses ha redovisats korrekt. Beträffande
de andra utgifterna vägrade generalsekreteraren att beakta dem med hänvisning till att de inte hade redovisats genom vederbörliga
handlingar, att de inte avsåg ersättningen för sekretariat, eller att de avsåg belopp som ännu inte hade betalats ut till
mottagarna. Det ursprungliga beloppet nedsattes följaktligen till 176 516 euro. Generalsekreteraren anmodade sökanden att
kontakta parlamentets administration för att komma överens om hur återbetalningen skulle ske.
42     Genom beslut av den 10 mars 2003 ogillades en begäran om återbetalning av de 200 304 euro som hade beslagtagits vilken sökanden
hade framställt till förste förundersökningsdomaren vid Tribunal de grande instance de Paris. Enligt information från sökandens
advokat är det målet för närvarande anhängigt vid Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna.
43     Efter det att sökandens advokat hade begärt vissa handlingar och förklaringar, av vilka en del utgavs av generalsekreteraren
i en skrivelse av den 16 april 2003, ingav sökanden med stöd av artikel 27.2 i FID-bestämmelserna den 21 april 2003 ett administrativt
klagomål avseende generalsekreterarens skrivelse av den 26 februari 2003.
44     Generalsekreteraren svarade genom skrivelse av den 17 juli 2003 på det administrativa klagomål som sökanden hade ingett. Han
ansåg att klagomålet egentligen avsåg presidiets beslut av den 12 februari 2003. Han påpekade att det sistnämnda beslutet
var begränsat till att ge honom samt parlamentets rättstjänst instruktioner som skulle kunna leda till beslut som påverkade
sökanden. Generalsekreteraren påpekade även att förfarandet ännu endast var på undersökningsstadiet, för att senare kunna
samråda med kvestorerna i enlighet med artikel 27.2 i FID-bestämmelserna och att presidiet därmed inte hade fattat något beslut
som berörde sökanden direkt vilket innebar att det inte ålåg honom att granska klagomålet i sak.
45     Därefter inkom sökanden med andra handlingar, varav särskilt en kallelse att inställa sig vid avdelningen för rättsfrågor,
arbetsfrågor och sociala frågor inom administrationen för den autonoma kommunen Euskadi för en förlikning avseende en begäran
som inlämnats av tre av hans assistenter med anledning av obetalda löner till ett belopp av 50 865,43 euro. Han inkom även
med en sammanställning avseende utgifter på sammanlagt 63 308,64 euro som hade uppkommit under den period som revisionen avsåg
vilka rörde kostnader för sökandens och dennes assistenters boende i Bryssel. De sistnämnda kostnaderna skulle ha betalats
av EH/B, som enligt ett avtal som slutits med sökanden skulle dra av ett schablonbelopp på 600 euro från varje assistents
lön. Detta belopp hade ännu inte betalats och utgjorde därmed en skuld till EH/B.
46     Generalsekreteraren vägrade att beakta dessa omständigheter. I skrivelse av den 18 december 2003 påstod han dels att sökanden
inte hade inkommit med handlingar till bevis för betalningen av de obetalda löner som var föremål för ett förlikningsförfarande.
Dels konstaterade han beträffande fakturorna avseende kostnader för boende att det inte förelåg några handlingar som visade
på avtalsförpliktelser som hade lett till utbetalning av 63 308,64 euro och angav dessutom att dessa fakturor huvudsakligen
inte hade utfärdats av EH/B utan av en annan person.
47     I en skrivelse av den 28 januari 2004 påminde generalsekreteraren sökanden om att dennes skuld till parlamentet, enligt revisionen
och de bevishandlingar som ingetts och godtagits därefter, uppgick till 176 516 euro (se ovan punkterna 38 och 41). Han angav
att, eftersom sökanden redan hade återbetalat en del av skulden som uppgick till 58 155,82 euro genom månatliga inbetalningar
på 3 000 euro (se ovan punkt 31), återstod ett belopp på 118 360,18 euro att återbetala.
48     Generalsekreteraren påpekade att det med tillämpning av artiklarna 16.2 och 27.3 i FID-bestämmelserna ålåg honom att ge den
information som krävs för att beloppet på 118 360,18 euro som har betalats ut på felaktiga grunder skall återbetalas eller,
vid behov, föreslå presidiet att tillfälligt inställa utbetalning av ersättningar med tillämpning av artikel 27.4 i nämnda
regelverk.
49     Generalsekreteraren hörde sökanden den 9 februari 2004. Enligt protokollet från detta möte avsåg generalsekreteraren att lägga
fram ett förslag till presidiet inför dess möte den 25 februari 2004.
50     I en skrivelse av den 24 februari 2004 meddelade generalsekreteraren sökanden följande:
”Till följd av [min skrivelse] av den 28 januari 2004 och utfrågningen den 9 februari 2004 bifogas härmed det beslut som jag
fattade, i enlighet med gällande bestämmelser i unionens budgetförordning och regelverket för kostnadsersättningar och andra
ersättningar till ledamöterna, avseende återbetalning till parlamentet av ett belopp på 118 360,18 euro som Ni är skyldig.
Presidiet kommer att informeras om beslutet vid sitt nästa sammanträde … .”
51     Generalsekreterarens beslut av den 24 februari 2004, som bifogades den ovan nämnda skrivelsen (nedan kallat det ifrågasatta
beslutet), är grundat på artiklarna 16 och 27 i FID-bestämmelserna och på artiklarna 71 och 73 i budgetförordningen. I det
ifrågasatta beslutet hänvisas även till ett samråd med kvestorerna som ägt rum den 14 januari 2004. Det belopp som skall betalas
till parlamentet uppgår enligt skäl ett i beslutet till 176 576 euro och, eftersom sökanden redan hade återbetalat 58 155,82
euro genom månatliga inbetalningar på 3 000 euro (se ovan punkt 47), uppgår det återstående återbetalningspliktiga beloppet
till 118 360,18 euro. I det ifrågasatta beslutet hänvisas till ett beslut om återkrav nr 92/332 av den 18 mars 2003 som upprättats
av parlamentets vidaredelegerade utanordnare avseende ett belopp på 118 360,18 euro.
52     Det anges i skäl 2 i det ifrågasatta beslutet att det med tillämpning av artiklarna 16.2 och 27.3 i FID-bestämmelserna skall
drivas in 118 360,18 euro genom avräkning från de ersättningar till parlamentsledamöterna som har minst betydelse för utövandet
av sökandens mandat.
53     Följande anges i beslutsdelen av det ifrågasatta beslutet:
”1. Följande skall avräknas från de ersättningar som skall betalas till Koldo Gorostiaga Atxalandabaso, ledamot av Europaparlamentet,
till dess att dennes skuld till Europaparlamentet, som för närvarande uppgår till 118 360,18 euro, har betalats:
–       50 procent av ersättningen för allmänna utgifter,
–       50 procent av traktamentet.
2. Följande skall innehållas för det fall att mandatet för Koldo Gorostiga Atxalandabaso, ledamot av Europaparlamentet, avslutas,
till dess att hans skuld till Europaparlamentet har betalats:
–       övergångsersättning om mandatet upphör, och
–       alla andra betalningar till ledamoten.”
54     I en skrivelse av den 1 mars 2004 lämnade sökanden sina synpunkter på det ifrågasatta beslutet och begärde att få ytterligare
handlingar och förklaringar samt tillgång till hela den akt som givit upphov till de beslut som påverkade honom.
55     Generalsekreteraren svarade genom brev av den 31 mars 2004, vari han gav vissa närmare upplysningar och angav att sökanden
skulle få tillgång till hela akten inom de gränser som föreskrivs i de relevanta bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets
förordning (EG) nr 45/2001 av den 18 december 2000 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen
behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter (EGT L 8, 2001, s. 1).

Förfarandet och parternas yrkanden
56     Sökanden har genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 april 2004 väckt förevarande talan. Parlamentet
inkom med sin svarsinlaga till förstainstansrättens kansli den 29 juni 2004.
57     Konungariket Spanien ansökte genom handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 13 juli 2004 om att få intervenera
i detta förfarande till stöd för parlamentet. Ordföranden på förstainstansrättens andra avdelning beviljade denna ansökan
genom beslut av den 14 oktober 2004. Intervenienten inkom med sin inlaga inom den utsatta fristen.
58     På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten att inleda det muntliga förfarandet och anmodade, inom ramen
för åtgärderna för processledning, parterna att skriftligen besvara ett antal frågor.
59     Efter att ha hört parterna hänsköt förstainstansrätten målet till den andra avdelningen i utökad sammansättning.
60     Parterna efterkom förstainstansrättens processledningsåtgärder och inkom med vissa handlingar genom en skrivelse från sökanden
av den 27 maj 2005 och genom en skrivelse från parlamentet av den 1 juni 2005.
61     Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 12 september 2005.
62     Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet,
–       förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna.
63     Parlamentet har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogilla talan,
–       förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
64     Konungariket Spanien har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogilla talan,
–       förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättsliga grunder
65     Till stöd för sina yrkanden har sökanden anfört åtta grunder för ogiltigförklaring som avser, för det första åsidosättande
av FID-bestämmelserna, för det andra åsidosättande av principen om ”objektivitet och opartiskhet”, för det tredje åsidosättande
av den kontradiktoriska principen och principen om rätten till försvar, för det fjärde åsidosättande av bestämmelserna om
delgivning av beslut, för det femte åsidosättande av motiveringsskyldigheten, för det sjätte åsidosättande av principerna
om likabehandling och icke-diskriminering, för det sjunde maktmissbruk, och för det åttonde oriktiga bedömningar av de bevishandlingar
som ingetts till generalsekreteraren.

Den första grunden: Huruvida FID-bestämmelserna har åsidosatts
Parternas argument
66     Den första grunden består av fem delar. De två första avser åsidosättande av artikel 27.2 respektive 27.4 i FID-bestämmelserna,
och de tre följande avser åsidosättande av principen om rätten till försvar, likabehandlingsprincipen och slutligen artikel
27.3 i FID-bestämmelserna.
67     Beträffande åsidosättandet av artikel 27.2 i FID-bestämmelserna har sökanden påpekat att denna fråga, efter hans skrivelse
av den 21 april 2003 (se ovan punkt 43), i vilken han påstod att FID-bestämmelserna hade tillämpats felaktigt i hans fall,
och mot bakgrund av att någon enighet inte uppnåddes mellan generalsekreteraren och honom själv, borde ha hänskjutits till
kvestorerna i enlighet med nämnda artikel för att dessa sedan skulle kunna fatta ett beslut efter att ha rådfrågat generalsekreteraren
och eventuellt talmannen eller presidiet. Beslutet fattades emellertid av generalsekreteraren, som inte är behörig i det avseendet.
68     Beträffande åsidosättandet av artikel 27.4 i FID-bestämmelserna har sökanden påmint om att det enligt den bestämmelsen endast
är presidiet som är behörigt att besluta att felaktigt utbetalad ersättning till parlamentsledamöterna skall drivas in genom
avräkning från den ersättning som skall betalas ut till den berörde ledamoten.
69     Beträffande åsidosättandet av likabehandlingsprincipen har sökanden gjort gällande att parlamentet har agerat på ett diskriminerande
sätt i fråga om offentliggörande av namnen på ledamöter som har en tvist med institutionen. Medan parlamentet i vanliga fall
inte ger ut personliga uppgifter avseende detta, har denna praxis inte följts i hans fall. Han har i detta sammanhang påpekat
att parlamentets kontor i Spanien i mars 2003 hade spritt en sammanställning av de artiklar i spanska dagstidningar som avsåg
detta mål, vilka var till hans nackdel. Detta handlande utgjorde samtidigt ett åsidosättande av bestämmelserna om skydd för
personuppgifter och av artikel 8 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande
friheterna (nedan kallad EKMR).
70     Beträffande åsidosättandet av artikel 27.3 i FID-bestämmelserna anser sökanden att generalsekreteraren, i motsats till vad
som föreskrivs i denna bestämmelse, utan att först ha rådfrågat kvestorerna, i och med sitt beslut av den 26 februari 2003
(se ovan punkt 41) hade slagit fast att 176 516 euro hade betalats ut utan grund.
71     Parlamentet har beträffande de två första delgrunderna vitsordat att det framgår av artikel 16.2 läst mot artikel 27.2–27.4
i FID-bestämmelserna att det i dessa föreskrivs tre olika förfaranden i fall av bestridande eller brister i fråga om utbetalning
eller användning av olika ersättningar.
72     Det första förfarandet, som beskrivs i artikel 27.2, avser fastställandet av ledamotens ekonomiska rättigheter och betalningen
av kostnadsersättningar och andra ersättningar och skall följas då olika bedömningar görs av den berörde respektive av institutionen.
I sådana fall skall, enligt parlamentet, ledamoten först klaga hos generalsekreteraren, som kan bifalla dennes ”begäran”.
Om parterna inte kommer överens hänskjuts frågan till kvestorerna för beslut, efter ett frivilligt samråd med generalsekreteraren
och ordföranden eller presidiet.
73     Det andra förfarandet, som beskrivs i artikel 16.2 och i artikel 27.3, avser en kontroll i efterhand av användningen av de
belopp som betalas ut till ledamoten som kostnadsersättningar och andra ersättningar samt återkrav av felaktigt utbetalda
belopp. Enligt parlamentet skall generalsekreteraren återkräva beloppen om han är säker på att beloppen har betalats ut på
felaktig grund som ersättning till parlamentsledamöterna (eftersom de inte har använts i enlighet med FID‑bestämmelserna).
Artikel 27.2 är inte tillämplig på detta förfarande, eftersom en sådan tillämpning skulle göra det omöjligt att tillämpa artikel
27.3 och 27.4, mot bakgrund av att den förstnämnda bestämmelsen utesluter alla definitiva beslut av generalsekreteraren.
74     Det tredje förfarandet, som föreskrivs i artikel 27.4, avser de undantagsfall då presidiet kan besluta om att betalningen
av ersättning till parlamentsledamoten tillfälligt skall inställas.
75     Parlamentet har även åberopat artiklarna 71 och 73 i budgetförordningen och därvid betonat att ett beslut om återkrav skall
stå i överensstämmelse med bestämmelserna i denna förordning. Parlamentet har även hänvisat till artikel 5 i de interna bestämmelserna
för genomförande av Europaparlamentets budget (se ovan punkt 15). Enligt nämnda artikel har generalsekreteraren utsetts till
huvudansvarig delegerad utanordnare. Däremot har inte presidiet eller kvestorerna givits någon roll i detta sammanhang. Parlamentet
har påpekat att sökandens skuld har drivits in genom avräkning med tillämpning av artikel 73.1 andra stycket i budgetförordningen
(se ovan punkt 18).
76     Parlamentet har understrukit att denna tvist uteslutande avser det förfarande som avses i artikel 27.3 i FID-bestämmelserna
och inte det som avses i artikel 27.2. Parlamentet har i sina svar på förstainstansrättens skriftliga frågor angivit att man
har ansett det vara bättre att tillämpa artikel 16.2 och 27.3 i FID-bestämmelserna samtidigt.
77     Vad beträffar sökandens skrivelse av den 21 april 2003 (se ovan punkt 67) har parlamentet påpekat att denna inte kunde medföra
att förfarandet enligt artikel 27.2 i FID-bestämmelserna inleddes, eftersom generalsekreteraren vid den tidpunkten ännu inte
hade fattat ett slutligt beslut.
78     Parlamentet har dessutom gjort gällande att inte heller förfarandet enligt artikel 27.4 i FID-bestämmelserna har tillämpats.
Genom att tillämpa det förfarande som föreskrivs i artikel 27.3 i FID-bestämmelserna har parlamentet inte ifrågasatt de kostnader
och den ersättning som skall betalas till sökanden, utan det har använt en del av dessa som avräkning för att reducera det
belopp som sökanden var återbetalningsskyldig för. För det fall att parlamentet skulle ha inställt betalningen av ersättning
med tillämpning av artikel 27.4 i FID-bestämmelserna skulle det inte ha funnits några belopp mot vilka man sedan skulle ha
kunnat avräkna sökandens skuld till parlamentet.
79     Av detta följer att artikel 27.4 i FID-bestämmelserna inte beskriver ett förfarande för avräkning, utan ger parlamentet en
möjlighet att utöva påtryckningar på sina ledamöter genom att tillfälligt inställa betalningen av ersättning, till dess att
ledamoten i fråga på eget initiativ återbetalar de belopp som har betalats ut på felaktig grund som ersättning till ledamoten.
Enligt parlamentet är det fråga om en bestämmelse som är klumpigt formulerad och som därför saknar verkan i sin nuvarande
lydelse.
80     Slutligen har parlamentet betonat att sökandens argument avseende ett åsidosättande av bestämmelserna om skydd för personuppgifter
är utan verkan, eftersom det inte stöds av faktiska och rättsliga förhållanden. Beträffande åsidosättandet av artikel 8 EKMR
har parlamentet hävdat att denna grund inte kan upptas till sakprövning, eftersom den förekommer först i repliken.
81     Konungariket Spanien har anfört samma argument som parlamentet beträffande analysen av de tre förfaranden som beskrivs i artiklarna
16 och 27 i FID‑bestämmelserna och tillämpningen av det andra av dessa i det förevarande målet. Av detta följer att artiklarna
16.2 och 27.3 utgör den korrekta rättsliga grunden för det ifrågasatta beslutet.
82     Konungariket Spanien redogjorde under förhandlingen, som ett andrahandsalternativ, för vad man ansåg kunde bli följderna om
förstainstansrätten skulle anse att artikel 27.4 i FID-bestämmelserna borde ha använts av parlamentet som den korrekta rättsliga
grunden. I ett sådant fall skulle en ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet föra målet tillbaka till den situation
som rådde innan det ifrågasatta beslutet fattades och bristerna i förfarandet skulle avhjälpas. I samband med detta har Konungariket
Spanien åberopat förstainstansrättens dom av den 15 oktober 1998, Industrie des poudres sphériques mot rådet (T-2/95, REG
1998, s. II-3939). Enligt Konungariket Spaniens bedömning skulle förstainstansrätten kunna låta sig inspireras av punkt 91
i den nämnda domen och förklara att om det ifrågasatta beslutet skall ogiltigförklaras på denna grund, så finns det ingen
anledning att ifrågasätta hela det administrativa förfarande som har lett fram till att det antogs.
Förstainstansrättens bedömning
–       Den första grundens två första delar
83     Vad gäller den första delgrunden, som avser ett åsidosättande av artikel 27.2 i FID-bestämmelserna, skall det konstateras
att det i denna bestämmelse föreskrivs ett förfarande som ger kvestorerna behörighet att besluta beträffande varje oenighet
som råder mellan en ledamot och generalsekreteraren om tillämpningen av FID-bestämmelserna. Det rör sig om en bestämmelse
med generell räckvidd som, med förbehåll för specialregler, avser alla ämnen som regleras i dessa bestämmelser (försäkringar,
språkkurser, pensioner, läkarkostnader etcetera). Det skall således konstateras att den utgör en generell bestämmelse i förhållande
till artiklarna 16.2 och 27.3 och 27.4 som särskilt avser tvister som gäller återbetalning av ersättningar till parlamentsledamöterna
som har betalats ut på felaktiga grunder. Följaktligen är artikel 27.2 inte tillämplig vid återkrav av ersättningar till parlamentsledamöterna
som har utbetalats på felaktiga grunder, eftersom det finns specialbestämmelser (se analogt domstolens dom av den 12 december
1995 i mål C-469/93, Chiquita Italia, REG 1995, s. I-4533, punkt 61, och av den 19 juni 2003 i mål C-444/00, Mayer Perry Recycling,
REG 2003, s. I‑6163, punkterna 49–57). Följaktligen kan talan inte vinna bifall på den första delgrunden.
84     Beträffande den andra delgrunden, som avser ett åsidosättande av artikel 27.4 i FID-bestämmelserna, skall det inledningsvis
påpekas att det ifrågasatta beslutet i huvudsak innehåller två delar, nämligen dels generalsekreterarens konstaterande att
de belopp som nämns i beslutet har betalats ut till sökanden på felaktiga grunder och att de skall drivas in, dels beslutet
att driva in beloppen genom avräkning från den ersättning som skall betalas ut till sökanden.
85     Denna delgrund avser endast frågan huruvida den andra delen av det ifrågasatta beslutet är rättsenlig. I detta avseende skall
det för det första undersökas om denna punkt faktiskt beskriver ett avräkningsförfarande och, om så är fallet, huruvida ett
sådant förfarande, såsom
lex specialis,
har företräde framför förfarandena i artiklarna 16.2 och 27.3 i de nämnda bestämmelserna.
86     Vad den första punkten beträffar konstaterar förstainstansrätten att artikel 27.4 verkligen beskriver ett avräkningsförfarande.
Detta konstaterande är grundat på följande omständigheter. Först hänvisar artikel 27.4 till artikel 73 i budgetförordningen
samt till tillämpningsföreskrifterna för denna artikel. I artikel 73.1 andra stycket i budgetförordningen föreskrivs en skyldighet
för räkenskapsföraren vid varje institution att driva in medel genom avräkning i de fall samma gäldenär har en fordran på
gemenskapen, förutsatt att denna fordran är säker, obestridd och förfallen till betalning.
87     Det följer dessutom av artikel 78.3 d–f, och av artiklarna 83 och 84 i förordning nr 2342/2002 om genomförandebestämmelser
för artiklarna 71 och 73 i budgetförordningen, att institutionen skall driva in medel genom avräkning och att den, om ingen
av åtgärderna har lett till återbetalning av fordran (helt eller delvis), genast skall inleda ett förfarande för att driva
in beloppet på annan rättslig väg (ianspråktagande av säkerhet som ställts i förväg, tvångsvis verkställighet av ett beslut
enligt förfarandet i artikel 72.2 i budgetförordningen eller verkställighet av ett domstolsavgörande).
88     Det skall dessutom påpekas att den tolkning som parlamentet föreslår, enligt vilken artikel 27.4 i FID-bestämmelserna ger
institutionen möjlighet att helt eller delvis inställa utbetalningen av ersättning som skall betalas till en ledamot till
dess att denne därefter frivilligt återbetalar de belopp som har erhållits på felaktig grund, utan att i detta syfte använda
ersättningsbeloppen som skall betalas ut till denne men vars utbetalning har inställts, strider mot proportionalitetsprincipen.
89     I detta avseende påpekar förstainstansrätten att proportionalitetsprincipen, som ingår bland gemenskapsrättens allmänna rättsprinciper,
kräver att gemenskapsinstitutionernas rättsakter inte går utöver vad som är lämpligt och nödvändigt för att uppnå de legitima
mål som eftersträvas med reglerna i fråga, varvid det gäller att, när det finns flera lämpliga åtgärder att välja mellan,
den åtgärd skall användas som är minst betungande, och att vållade olägenheter inte får vara orimliga i förhållande till de
eftersträvade målen, som ingår bland gemenskapsrättens allmänna rättsprinciper, (se domstolens dom av den 14 juli 2005 i mål
C-41/03 P, Rica Foods mot kommissionen, REG 2005, s. I‑0000, punkt 85 och däri angiven rättspraxis).
90     Dessutom utgör proportionalitetsprincipen en tolkningsregel för de gemenskapsrättsliga bestämmelserna (se, för ett liknande
resonemang, domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-459/99, MRAX, REG 2002, s. I-6591, punkterna 61 och 62, förstainstansrättens
dom av den 25 mars 1999 i mål T‑37/97, Forges de Clabecq mot kommissionen, REG 1999, s. II-859, punkt 128, och av den 19 juli
1999 i mål T-14/98, Hautala mot rådet, REG 1999, s. II-2489, punkt 87), vilket innebär att man av flera möjliga tolkningar
av en bestämmelse skall välja den som överensstämmer med nämnda princip.
91     I det förevarande målet innebär den tolkning som parlamentet har föreslagit att en tvångsåtgärd vidtas gentemot en ledamot
(inställandet av vissa av dennes ersättningar för att få denne att på eget initiativ återbetala de felaktigt erhållna beloppen),
medan en avräkning som görs med tillämpning av artikel 73 i budgetförordningen och dess tillämpningsföreskrifter räcker för
att tjäna institutionens intressen ,med avseende på återbetalningen av det belopp som har utbetalats på felaktig grund. En
sådan tolkning strider även mot de artiklar som anges ovan i punkt 87, i vilka det föreskrivs att alla institutioner i första
hand skall kräva in sina gemenskapsfordringar genom avräkning i stället för att använda andra sätt att driva in dem. Den tolkning
som har föreslagits av parlamentet skulle följaktligen kunna leda till att en åtgärd vidtas som ger upphov till oproportionerligt
stora olägenheter för den berörda ledamoten.
92     Parlamentets tolkning bekräftas inte heller av uttrycken ”tills vidare” och ”ända till dess att den berörde ledamoten har
återbetalat de belopp som har utbetalats på felaktiga grunder” i artikel 27.4 i FID-bestämmelserna. Betydelsen av begreppet
”tills vidare” anges nämligen i själva artikeln, det vill säga till dess att ledamoten har återbetalat de belopp som har betalats
ut på felaktiga grunder. Begreppet ”återbetala” innebär inte nödvändigtvis en utbetalning, utan kan även användas för en återbetalning
som verkställs genom avräkning, vilket innebär att två ömsesidiga fordringar samtidigt upphör (se, för ett liknande resonemang,
dom av den 10 juli 2003 i mål C-87/01 P, kommissionen mot CCRE, REG 2003, s. I‑7617, punkt 59).
93     Parlamentet bekräftade dessutom under förhandlingen, som svar på en muntlig fråga, att presidiet då det antog artikel 27.4
i FID-bestämmelserna hade för avsikt att införa en specialbestämmelse i förhållande till bestämmelsen i punkt 3 i samma artikel,
vilken är försedd med vissa garantier avseende förfarandet till förmån för den ledamot vars skuld drivs in genom avräkning.
94     Förstainstansrätten påpekar dessutom att det i protokollet från den 14 januari 2004, i vilket det redogörs för kvestorernas
möte med generalsekreteraren (vilket parlamentet inkom med på begäran av förstainstansrätten), anges att villkoren för tillämpning
av artikel 27.3 och 27.4 var uppfyllda, att det slutliga beslutet skulle fattas av presidiet och att generalsekreteraren anmodades
att höra sökanden innan ärendet fördes vidare till presidiet, vilket följer av artikel 27.4.
95     Beträffande frågan om vilken av artiklarna 16.2, 27.3 och 27.4 i FID‑bestämmelserna som är en specialbestämmelse, anger förstainstansrätten
att det i den sistnämnda artikeln anges vilket förfarande som skall tillämpas i fall där det föreskrivs att återbetalning
skall ske (avräkning), avseende ersättning som skall betalas till en ledamot för att denne skall kunna utöva sitt uppdrag
som folkvald ändamålsenligt, varvid det skall säkerställas att denne faktiskt kan utöva sitt mandat. Av denna anledning föreskrivs
ett antal garantier avseende förfarandet och i sak (föregående samråd med kvestorerna, beslutsbefogenhet som getts till ett
kollektivt organ, i detta fall presidiet, skydd för att ledamoten skall kunna utöva sitt mandat ändamålsenligt och för att
institutionen skall fungera väl, och slutligen föregående hörande av den berörde ledamoten). Eftersom denna bestämmelse avser
en viss metod för återbetalning av en eller flera ersättningar som har betalats ut på felaktiga grunder, skall den anses utgöra
lex specialis
i förhållande till artiklarna 16.2 och 27.3 i FID-bestämmelserna, vilket för övrigt är orsaken till att den har placerats
efter sistnämnda punkt.
96     Det är i detta sammanhang som man skall förstå orden ”i undantagsfall” som inleder artikel 27.4 i FID-bestämmelserna, vilket
bekräftar att avräkning endast kan vidtas om de garantier som anges i den föregående punkten har uppfyllts.
97     Förstainstansrätten anser således att parlamentet, då det ändrade FID‑bestämmelserna i februari 2003 genom att lägga till
en ny punkt 4, avsåg att föreskriva att om en skuld skall drivas in från en ledamot genom avräkning från de ersättningar som
denne skall erhålla från parlamentet, så kan detta endast göras enligt det förfarande som föreskrivs i punkt 4 i nämnda artikel.
Följaktligen skall det ifrågasatta beslutet ogiltigförklaras i den del det däri föreskrivs en sådan avräkning, eftersom generalsekreteraren
inte var behörig att besluta om avräkningen i fråga utan att ha getts befogenhet av presidiet i enlighet med vad som föreskrivs
i denna bestämmelse.
98     Beträffande Konungariket Spaniens påståenden avseende möjligheten att avhjälpa detta fel, understryker förstainstansrätten
att den enligt artikel 233 EG inte är behörig att uttala sig om de åtgärder en institution skall vidta med anledning av en
dom som helt eller delvis ogiltigförklarar en rättsakt. Det åligger däremot den berörda institutionen att vidta de åtgärder
som är nödvändiga för att följa en dom som har meddelats inom ramen för en talan om ogiltigförklaring (förstainstansrättens
dom av den 27 januari 1998 i mål T-67/94, Ladbroke Racing mot kommissionen, REG 1998, s. I-1, punkt 200).
99     Det ifrågasatta beslutet skall således ogiltigförklaras i den del det avser indrivning av beloppet i fråga genom avräkning.
100   Följaktligen anser förstainstansrätten att det skall bedömas om de andra grunder som har åberopats till stöd för talan är
välgrundade, eftersom de avser frågan om det föreligger en skyldighet för sökanden att återbetala det belopp som anges i det
ifrågasatta beslutet till parlamentet samt omfattningen av denna skyldighet.
–       Den första grundens tredje, fjärde och femte del
101   Den tredje delgrunden, avseende ett åsidosättande av rätten till försvar, kommer att granskas inom ramen för bedömningen av
den tredje grunden.
102   Beträffande åsidosättandet av likabehandlingsprincipen i fråga om offentliggörande av namnen på ledamöter som har en tvist
med institutionen och åsidosättandet av bestämmelserna om skydd för personuppgifter (se ovan punkt 69), är det tillräckligt
att konstatera att sökanden inte har pekat på vare sig något särskilt agerande från parlamentets sida som skulle ha utgjort
ett sådant åsidosättande, eller på de uppgifter som skulle ha utlämnats, och inte heller på det samband som skulle föreligga
mellan ett sådant utlämnande och det ifrågasatta beslutet. Spridningen av en pressöversikt som innehåller en samling artiklar
som avser detta mål utgör inte en handling som är knuten till det ifrågasatta beslutet. Det är för övrigt ostridigt att artiklarna
har skrivits av personer som inte på något sätt är knutna till parlamentet. Talan kan följaktligen inte vinna bifall på den
första grundens tredje del.
103   Vad till sist gäller den del av denna grund som avser ett åsidosättande av artikel 27.3 i FID-bestämmelserna, enligt vilken
generalsekreteraren utan något föregående samråd med kvestorerna från och med sitt beslut av den 26 februari 2003 skulle ha
slagit fast att ett belopp på 176 516 euro hade betalats ut på felaktiga grunder (se ovan punkt 70), skall denna avvisas med
tillämpning av artikel 44.1 c och artikel 48.2 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler. Sökanden har åberopat
denna grund först i sin replik, punkterna 30–32, trots att de faktiska omständigheter som åberopats till stöd för delgrunden
(presidiets beslut av den 12 februari 2003 och generalsekreterarens brev av den 26 februari 2003) inte har inträffat under
förfarandet.

Den andra grunden: Huruvida ”principen om objektivitet och opartiskhet” har åsidosatts
Parternas argument
104   Sökanden har för det första påstått att det inte finns något regelverk som garanterar presidiets oberoende och opartiskhet
i förhållande till de påtryckningar och den påverkan som utövas av parlamentets politiska grupper.
105   Sökanden har i andra hand även gjort gällande att tvisten ingår som en del i en kampanj avsedd att betrakta den politiska
verksamhet som den baskiska separatiströrelsen, och i synnerhet EH/B, bedriver som kriminell, vilken kampanj inleddes år 2002
efter en presskonferens som hölls av talesmän för de spanska parlamentsgrupperna och de spanska politiska partierna vilka
utövade påtryckningar för att en granskning skulle inledas.
106   Sökanden har inkommit med ett flertal tidningsartiklar som klargör det politiska sammanhang som målet skall sättas in i. Han
har betonat att parlamentsledamöter som inte var ledamöter i presidiet har fått tillgång till hemlig information och gjort
negativa uttalanden om honom, samtidigt som han själv inte kände till innehållet i presidiets överläggningar den 12 februari
2003. Sökanden har även hänvisat till uttalanden och muntliga angrepp som tre av parlamentets vice talmän har riktat mot honom.
107   Mot bakgrund av påtryckningarna från de tre spanska vice talmännen i parlamentet skulle enligt sökanden alla ledamöter i presidiet
ha tvekat att inta en ståndpunkt som skulle kunna anses vara till hans fördel eller rentav neutral i förhållande till honom.
108   Parlamentet har dels betonat att presidiet inte har fattat något beslut som påverkar sökanden, dels att denne inte har angivit
på vilket sätt hans anklagelser är knutna till det ifrågasatta beslutet.
Förstainstansrättens bedömning
109   Det skall påpekas att sökandens invändningar är riktade mot presidiets agerande och inte mot det ifrågasatta beslutet, vilket
antogs av generalsekreteraren. Av detta följer att dessa klagopunkter inte kan påverka det ifrågasatta beslutets rättsenlighet
(se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i målen T-191/98 och T-212/98-T-214/98,
Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. I-3275, punkt 471).
110   Även om presidiet har fattat beslut under hela det administrativa förfarandet, har inget av dessa utgjort den rättsliga grunden
för det ifrågasatta beslutet. Av detta följer att sökanden inte kan åberopa påstådda felaktigheter avseende dessa beslut av
presidiet som grund för ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet.
111   I vart fall är klagomålet avseende avsaknaden av regelverk som garanterar presidiets oberoende och opartiskhet ogrundat, eftersom
det följer av rättspraxis att principen om god förvaltningssed är en del av de garantier som ges av gemenskapsrätten i administrativa
förfaranden och som omfattar den behöriga institutionens skyldighet att noggrant och opartiskt undersöka samtliga omständigheter
i det aktuella fallet (domstolens dom av den 21 november 1991 i mål C-269/90, Technische Universität München, REG 1991, s.
I-5469, punkt 14, svensk specialutgåva, volym XI, s. I-453 förstainstansrättens dom av den 24 januari 1992 i mål T-44/90,
La Cinq mot kommissionen, REG 1992, s. II-1, punkt 86, och av den 11 september 2002 i mål T-70/99, Alpharma mot rådet, REG 2002,
s. II-3495, punkt 182). Det åligger därmed sökanden att inkomma med bevis för att denna princip har åsidosatts, vilket han
inte har gjort.
112   Beträffande de av sökandens påståenden som nämns ovan i punkterna 105 och 106, anser förstainstansrätten att de saknar betydelse,
eftersom de avser handlande från tredje mans sida (de spanska myndigheterna, företrädare för de spanska politiska partierna,
talesmän för parlamentets grupper, ledamöter i Europaparlamentet och massmedierna) som inte har någon koppling till det ifrågasatta
beslutet. De klagomål som avser presidiets vice talmän är likaledes utan betydelse, eftersom presidiets beslut inte utgör
grunden för det ifrågasatta beslutet, eftersom det i synnerhet behandlar förekomsten och beloppet avseende det krav som parlamentet
har på sökanden. Följaktligen kan talan inte vinna bifall på den andra grunden.

Den tredje grunden: Huruvida den kontradiktoriska principen och principen om rätten till försvar har åsidosatts
Parternas argument
113   Enligt sökanden har den rapport till kvestorerna som generalsekreteraren sammanställde med stöd av den befogenhet som presidiet
gav honom den 8 april 2002 inte tillhandahållits honom. Generalsekreteraren nekade honom för övrigt tillgång till den akt
som låg bakom presidiets beslut av den 12 februari 2003. Resultatet av samrådet med kvestorerna som ägde rum den 14 januari
2004 tillhandahölls inte heller sökanden. Eftersom samrådet med kvestorerna ägde rum före den 9 februari 2004 hade dessa inte
heller kunnat beakta sökandens yttrande från den dagen. Slutligen hade parlamentet inte tillhandahållit sökanden vare sig
det fullständiga protokollet från diskussionerna i presidiet eller resultatet av omröstningarna i presidiet avseende de vidtagna
åtgärderna.
114   Beträffande artikel 4.3 i förordning nr 1049/2001, som har åberopats av generalsekreteraren, har sökanden påpekat att parlamentet
inte har visat på vilket sätt ett utlämnande av nämnda handlingar skulle ha kunnat allvarligt undergräva institutionens beslutsförfarande,
konfidentialiteten, yrkeshemligheter eller affärshemligheter såsom krävs enligt nämnda bestämmelse.
115   Enligt sökanden har parlamentet gjort sig skyldigt till en felaktig rättstillämpning då det ansåg honom vara en ”tredje part” som
tillhör ”allmänheten” såsom dessa definieras i förordning nr 1049/2001. Eftersom sökanden var den person som direkt ”berördes” var
denne ”part” i ärendet.
116   Parlamentet har gjort gällande att det inte har fattats något beslut avseende sökanden den 12 februari 2003 och att det följaktligen
inte kan finnas någon akt som har lett till ett sådant beslut. Generalsekreteraren hade emellertid åberopat artikel 4.3 i
förordning nr 1049/2001, och särskilt den omständigheten att institutionen ännu inte hade fattat ett slutligt beslut till
stöd för att parlamentet inte beviljade sökandens begäran.
117   Beträffande den andra begäran om tillgång till akten som sökanden framställde den 1 mars 2004, har parlamentet påstått att
denna tillgång inte har nekats och att denne fortfarande kan utnyttja denna rättighet, vilket meddelades honom i brevet av
den 31 mars 2004 (se ovan punkt 55).
Förstainstansrättens bedömning
118   Enligt den allmänna principen om rätten till försvar skall en person ha möjlighet att ta ställning till varje handling som
institutionen avser att göra gällande mot honom. Såvitt personen i fråga inte har getts denna möjlighet kan de handlingar
som inte gjorts tillgängliga inte komma i fråga som bevisning. Den omständigheten att vissa handlingar som administrationen
har använt sig av inte kan åberopas som bevis är dock av betydelse endast i den mån klagomålet kan bevisas enbart med hänvisning
till just de handlingarna (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 18 november 1999 i mål C-191/98 P, Tzoanos
mot kommissionen, REG 1999, s. I-8223, s. 34, förstainstansrättens dom av den 3 juli 2001 i målen T-24/98 och T-241/99, E
mot kommissionen, REGP 2001, s. I-A-149 och s. II-681, punkt 92). Det åligger förstainstansrätten att undersöka huruvida den
omständigheten att vissa begärda handlingar inte utlämnades har kunnat påverka förfarandets förlopp och innehållet i det ifrågasatta
beslutet till sökandens nackdel (den ovan nämnda domen E mot kommissionen, punkt 93).
119   Förstainstansrätten bör dessutom inom ramen för en talan vid domstol mot ett beslut genom vilket ett administrativt förfarande
avslutas, besluta om åtgärder för processledning och lämna ut samtliga handlingar i akten för att på så sätt kontrollera om
vägran att lämna ut en handling kan skada sökandens försvar (se, analogt, domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade
målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, REG 2004, s. I-123, punkt 102).
120   Beträffande samrådet med kvestorerna den 14 januari 2004 har parlamentet inom ramen för åtgärderna för processledning inkommit
med protokollet från detta möte. Sökanden har å sin sida inte angett på vilket sätt den uteblivna tillgången till detta dokument
skulle ha skadat hans försvar och påverkat utgången av det administrativa förfarandet till hans nackdel. Det enda som sökanden
har ifrågasatt avseende denna rapport är att han, i motsats till vad generalsekreteraren angav för kvestorerna under detta
samråd, aldrig medgav, utan tvärtom genomgående bestred, parlamentets påstående att utbetalningen av beloppet i fråga var
felaktig. I detta avseende är det tillräckligt att konstatera att det ifrågasatta beslutet inte fattades med ett erkännande
från sökanden som grund, utan på grundval av utgången av revisionen och de bevishandlingar som sökanden inkom med därefter
(se ovan punkterna 39 och 41). Det skall påpekas att samrådet med kvestorerna inte binder generalsekreteraren, institutionens
utanordnare, vad gäller det konstaterande av en fordran som grundas på avsaknaden av handlingar som visar att en ersättning
till parlamentsledamöterna har använts på ett sätt som överensstämmer med FID-bestämmelserna. Följaktligen innebar inte den
nekade tillgången till protokollet från samrådet med kvestorerna av den 14 januari 2004 att sökandens rätt till försvar åsidosattes.
121   Det framgår dessutom av rättspraxis att det presumeras att en handling till vilken tillgång har begärts inte existerar när
den berörda institutionen har påstått att det förhåller sig på detta sätt. Det är emellertid endast fråga om en presumtion
som sökanden kan kullkasta på grundval av relevanta samstämmiga uppgifter (se förstainstansrättens dom av den 25 oktober 2002
i mål T-5/02, Tetra Laval mot kommissionen, REG 2002, s. II-4381, punkt 95 och däri angiven rättspraxis).
122   Parlamentet svarade på förstainstansrättens skriftliga frågor att ingen rapport hade skrivits av generalsekreteraren till
kvestorerna till följd av beslutet av den 8 april 2002. Eftersom sökanden inte har frambringat några relevanta och samstämmiga
bevis som kan leda till ett ifrågasättande av detta uttalande, kan dennes argument inte vinna framgång.
123   Enligt de svar som parlamentet har gett på förstainstansrättens skriftliga frågor finns det inte heller någon akt som har
lett fram till presidiets beslut av den 12 februari 2003. Sökanden har inte kommit med några argument som kan leda till ett
ifrågasättande av parlamentets påstående.
124   Beträffande sökandens klagomål att han hade hörts efter att generalsekreteraren hade haft samråd med kvestorerna, vilket skulle
ha inneburit att dessa inte kunde beakta hans påståenden, skall det påminnas om att, eftersom samrådet med kvestorerna inte
är bindande för generalsekreteraren i fråga om dennes beslut avseende följderna av avsaknaden av bevishandlingar, den omständigheten
att sökanden har hörts efter samrådet inte innebär att rätten till försvar har åsidosatts.
125   Beträffande sökandens argument att han inte har getts tillgång till protokollet från diskussionerna i presidiet och resultaten
av omröstningarna, skall det påpekas att det rör sig om handlingar som är utan betydelse, eftersom de inte har något samband
med det ifrågasatta beslutet, varför sökanden inte kan vinna någon framgång genom att åberopa att de inte har tillhandahållits
honom, (se, analogt, domen i det ovan i punkt 119 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 126). Följaktligen
kan talan inte vinna bifall på den tredje grunden.

Den fjärde grunden: Huruvida bestämmelserna om delgivning av beslut har åsidosatts
Parternas argument
126   Enligt sökanden delgavs han inte beslutet av den 12 februari 2003, som utgjorde grunden för generalsekreterarens befogenhet,
förrän efter det att han hade begärt det. Sökanden har även angett att det beslut som blev resultatet av samrådet med kvestorerna
den 14 januari 2004 inte tillhandahölls honom.
127   Sökanden har gjort gällande att institutionernas skyldighet att delge alla beslut som påverkar de berörda personernas rättigheter
eller intressen, och att meddela hur överklagande skall gå till och de frister som gäller, följer av gemenskapsrättens allmänna
rättsprinciper och av uppförandekoden om skyldigheter för Europaparlamentets tjänstemän och övriga anställda (EGT C 97, 2000,
s. 1) (nedan kallad uppförandekoden). Han har anfört att det i punkt A6 i del III i den sistnämnda anges att ”[o]m ett beslut
kan överklagas skall detta tydligt anges, tillsammans med all nödvändig information om hur överklagandet skall gå till”.
128   Parlamentet har påpekat att i avsaknad av ett faktiskt beslut som påverkade sökanden, fattat den 12 februari 2003, fanns det
inget att delge honom och det förelåg följaktligen ingen anledning att ange någon frist och informera om hur ett överklagande
skulle gå till. Beträffande uppförandekoden har parlamentet påstått att sökandens argument skall avvisas, eftersom det framfördes
för första gången i dennes replik. Dessutom skulle en eventuell skyldighet att hänvisa till frister och till hur ett överklagande
skulle gå till (vilket bestrids av parlamentet) i vart fall ha fullgjorts i generalsekreterarens skrivelser av den 16 april
2003 och den 31 mars 2004 (se ovan punkterna 43 och 55). Parlamentet har även påstått att den åberopade punkten i uppförandekoden
endast avser institutionens kontakter med medborgare och inte kontakterna med dess ledamöter.
Förstainstansrättens bedömning
129   Beträffande delgivningen av presidiets beslut av den 12 februari 2003, är det tillräckligt att påpeka att detta beslut varken
utgör det ifrågasatta beslutet eller den rättsliga grunden för detta, samt att det i vart fall har delgetts sökanden per fax
den 20 februari 2003. Under dessa omständigheter är det förhållandet att delgivningen har ägt rum efter sökandens begäran
utan betydelse.
130   Vad gäller delgivningen av resultatet av samrådet med kvestorerna den 14 januari 2004, utgör detta argument en klagopunkt
som är identisk med den som framförts inom ramen för grunden avseende ett åsidosättande av rätten till försvar, vilken redan
har underkänts.
131   Vad slutligen beträffar frågan om ett angivande av frister och hur ett överklagande skall gå till i det ifrågasatta beslutet
skall det konstateras att det inte finns någon uttrycklig bestämmelse inom gemenskapsrätten som innebär en allmän skyldighet
för institutionerna att upplysa de personer som avses i rättsakter vare sig om huruvida beslutet kan överklagas eller informera
om de frister inom vilka ett överklagande skall göras (domstolens beslut av den 5 mars 1999 i mål C‑153/98 P, Guérin automobiles
mot kommissionen, REG 1999, s. I-1441, punkterna 13 och 15, förstainstansrättens dom av den 24 februari 2000 i mål T‑145/98,
ADT Projekt mot kommissionen, REG 2000, s. II-387, punkt 210). Vad gäller de skyldigheter som institutionen har ålagt sig
själv genom att anta uppförandekoden, kan underlåtenheten att i det ifrågasatta beslutet ange om det är möjligt att överklaga
förvisso utgöra ett åsidosättande av de skyldigheter som följer av nämnda uppförandekod (se, analogt, förstainstansrättens
beslut av den 21 mars 2002 i mål T-218/01, Laboratoire Monique Rémy mot kommissionen, REG 2002, s. II-2139, punkt 25). Åsidosättandet
av en sådan skyldighet utgör emellertid inte ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, vilket skulle kunna påverka
giltigheten av det ifrågasatta beslutet. Av vad som angetts följer att talan inte kan bifallas på den fjärde grunden.

Den femte grunden: Huruvida motiveringsskyldigheten har åsidosatts
Parternas argument
132   Sökanden har gjort gällande att det ifrågasatta beslutet inte är tillräckligt motiverat, eftersom det inte anges på vilket
sätt de handlingar han har inkommit med till generalsekreteraren under hela förfarandets gång inte överensstämmer med FID-bestämmelserna.
Han har även betonat att betalningen av vissa skulder först kan äga rum när de belopp som har beslagtagits av de franska myndigheterna
har återlämnats. Av detta följer att kravet på att inkomma med handlingar som visar att hans skyldigheter har fullgjorts inte
är tillräckligt motiverat, mot bakgrund av att det inte har bestritts att dessa finns.
133   Enligt parlamentet anges det belopp som skall återbetalas, anledningen till att det skall återbetalas samt hur beloppet har
beräknats i det ifrågasatta beslutet. Parlamentet har dessutom påpekat att kraven på motivering i allmänhet är lägre när den
berörda personen har varit inblandad i utarbetandet av beslutet och, genom en revisionsrapport som det hänvisas till i det
ifrågasatta beslutet och som har delgivits honom, känner till anledningen till att institutionen anser att de omtvistade kostnaderna
inte skall omfattas av budgeten.
Förstainstansrättens bedömning
134   Det skall påpekas att motiveringen skall vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet, och det skall klart och tydligt framgå
hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den
vidtagna åtgärden och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utöva sin prövning (domstolens dom av den 6 juli 2000
i mål C-289/97, Eridania, REG 2000, s. I-5409, punkt 38, och av den 14 mars 2002 i mål C‑340/98, Italien mot rådet, REG 2002,
s. I-2663, punkt 58).
135   Dessutom kan ett beslut anses vara tillräckligt motiverat när det i beslutet hänvisas till en revisionsrapport som har sänts
till sökanden (se, för ett motsvarande resonemang, förstainstansrättens domar av den 24 april 1996 i målen T-551/93, T‑231/94–T-234/94,
Industrias Pesqueras Campos m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II-247, punkterna 142–144, samt av den 17 september 2003
i mål T‑137/01, Stadtsportverband Neuss mot kommissionen, REG 2003, s. II‑3103, punkterna 52–58).
136   I det förevarande målet hänvisas det i det ifrågasatta beslutet uttryckligen till revisionen som genomfördes i december 2002.
En kopia av den rapporten sändes till sökanden med skrivelse av den 9 januari 2003 från parlamentets generaldirektör för budgetfrågor.
Sökanden inkom med skriftliga synpunkter på rapporten (se ovan punkterna 34 och 37). I det ifrågasatta beslutet hänvisas även
till de handlingar som sökanden inkom med efter revisionen samt till de månatliga inbetalningar på 3 000 euro som gjorts såsom
avbetalning av skulden på 58 155,82 euro. Under dessa omständigheter skall den uttryckliga hänvisningen till den revisionsrapport
som har delgetts sökanden anses tillräcklig, med avseende på kraven på motivering av det ifrågasatta beslutet (se domen i
det ovan i punkt 135 nämnda målet Industrias Pesqueras Campos mot kommissionen, punkt 144).
137   Dessutom har sökanden mycket riktigt varit inblandad i utarbetandet av det ifrågasatta beslutet och han känner, genom revisionsrapporten
samt genom de bevishandlingar som han själv har inkommit med till parlamentet, till de omständigheter som generalsekreteraren
grundat sig på för att fastställa det exakta belopp som skulden uppgår till (se ovan punkterna 37, 39, 41 och 51).
138   De argument som avser frågan huruvida vissa handlingar inte har beaktats har inget samband med frågan huruvida det finns någon
motivering samt om denna är tillräcklig, utan avser huruvida motiveringen är hållbar, vilket rör frågan om det ifrågasatta
beslutet är lagenligt med avseende på sakfrågan (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 22 mars 2001 i mål
C-17/99, Frankrike mot kommissionen, REG 2001, s. I-2481, punkt 35), och de skall följaktligen undersökas under den åttonde
grunden. Av det ovan angivna följer att talan inte kan vinna bifall på den femte grunden.

Den sjätte grunden: Huruvida principerna om likabehandling och icke‑diskriminering har åsidosatts
Parternas argument
139   Sökanden har betonat att trots att han inte har anklagats för ett bedrägeri som motsvarar dem som regelbundet konstateras,
bland annat av revisionsrätten, så har sådana åtgärder som har vidtagits mot honom inte förekommit tidigare. Detta utgör ett
åsidosättande av principerna om likabehandling och om icke‑diskriminering.
140   Parlamentet har genmält att möjliga eller konstaterade bedrägerier undersöks av generalsekretariatet och redan har gett upphov
till återkrav av belopp som betalats ut på felaktig grund.
Förstainstansrättens bedömning
141   Det följer av rättspraxis att likabehandlingsprincipen skall tillämpas mot bakgrund av legalitetsprincipen, enligt vilken
ingen till sin egen förmån kan åberopa en olaglig åtgärd som har gynnat någon annan (domstolens dom av den 9 oktober 1984
i mål 188/83, Witte mot parlamentet, REG 1984, s. 3465, punkt 15, och av den 4 juli 1985 i mål 134/84, Williams mot revisionsrätten,
REG 1985, s. 2225, punkt 14, och domen i det ovan i punkt 134 nämnda målet Italien mot rådet, punkterna 87–93).
142   Även om man skulle anta att den kritik som sökanden har framfört avseende rättsstridigt agerande till förmån för andra ledamöter,
på grund av avsaknad av eller otillräcklig kontroll av användningen av ersättningen till parlamentsledamöterna, var välgrundad
kan denne inte utnyttja detta till sin fördel. Följaktligen kan talan inte vinna bifall på den sjätte grunden.

Den sjunde grunden: Huruvida det har förekommit maktmissbruk
Parternas argument
143   Enligt sökanden finns det i det förevarande målet objektiva, relevanta och samstämmiga bevis för att förfarandet hade inletts
av presidiet av uteslutande politiska skäl efter påtryckningar från talesmännen för två spanska politiska grupper. Dessa skulle
enligt sökanden ha bett de tre spanska vice talmännen att verka inom presidiet mot sökanden.
144   Parlamentet har genmält att det inte hade fattats något beslut i presidiet avseende sökanden och att de argument denne har
framfört följaktligen är verkningslösa. Dessutom är de bevis som parlamentet hade tillgång till tillräckliga för att berättiga
att en undersökning av saken inleddes.
Förstainstansrättens bedömning
145   Det framgår av rättspraxis att en rättsakt innebär maktmissbruk endast om det på grundval av objektiva, relevanta och samstämmiga
uppgifter kan antas att den har antagits uteslutande, eller åtminstone huvudsakligen, för att uppnå andra mål än dem som angetts
eller för att kringgå ett förfarande som särskilt föreskrivs i fördraget för att bemöta svårigheter i det enskilda fallet
(domstolens dom av den 13 november 1990 i mål C-331/88, Fedesa m.fl., REG 1990, s. I-4023, punkt 24, och av den 14 maj 1998
i mål C-48/96 P, Windpark Groothusen mot kommissionen, REG 1998, s. I-2873, punkt 52).
146   Sökanden har inte inkommit med sådana uppgifter. Det skall påpekas att sökanden fram till tidpunkten för beslaget hade erhållit
ett totalt belopp på 495 891,31 euro i form av kostnadsersättningar och andra ersättningar i dennes egenskap av parlamentsledamot.
Beslaget av en ansenlig del av detta belopp (200 304 euro), som enligt sökandens utsago kom från parlamentet, kan endast leda
till tveksamhet avseende huruvida användningen av en ansenlig del av det belopp som har betalats ut till sökanden för kostnader
och som ersättning överensstämmer med FID-bestämmelserna. Det var således berättigat att inleda en undersökning. Följaktligen
kan talan inte vinna bifall på den sjunde grunden.

Den åttonde grunden: Huruvida det har gjorts oriktiga bedömningar av de bevishandlingar som ingetts till generalsekreteraren
Parternas argument
147   Sökanden har gjort gällande att parlamentet har gjort sig skyldigt till en uppenbart oriktig bedömning genom att inte beakta
den omständigheten att han inte kunde inkomma med vissa handlingar avseende sina räkenskaper på grund av att hans kassör var
arresterad och eftersom många av hans redovisningshandlingar hade beslagtagits tillsammans med beloppet på 200 304 euro. Detta
belopp härrörde enligt sökanden uteslutande från parlamentet.
148   Vägran att beakta vissa kategorier av kostnader, utan att ange på viket sätt de stred mot FID-bestämmelserna, utgör enligt
sökanden även det en uppenbart oriktig bedömning. De kostnader som enligt generalsekreteraren inte hade kunnat styrkas genom
räkenskapshandlingar kunde göras till föremål för en skönsmässig beräkning. Sökanden har i detta avseende hänvisat till sin
skrivelse av den 6 februari 2003 till generalsekreteraren (se ovan punkt 39), vilken innehöll en ny beräkning enligt vilken
de berättigade utgifterna avseende ersättning för sekretariat uppgick till 191 860 euro, vilket innebar 138 741 euro som styrktes
av de handlingar som bifogades nämnda skrivelse vilka skulle läggas till de 53 119 euro som redan hade styrkts vid revisionen,
varför det återstående belopp som skulle återbetalas till parlamentet uppgick till 50 722 euro.
149   Närmare bestämt anser sökanden att beloppen avseende obetalda löner (67 340 euro) och avseende obetalda sociala avgifter (26 054
euro) borde ha beaktats av generalsekreteraren, mot bakgrund av att dessa skulder skulle infrias när beloppet återbetalades.
Sökanden har dessutom ifrågasatt parlamentets vägran att beakta de belopp som avser de fasta personalkostnaderna (27 600 euro),
eftersom dessa belopp kunde bevisas på annat sätt, på samma sätt som kostnaderna för mobiltelefonerna som beräknades utifrån
en extrapolering (4 800 euro).
150   På samma sätt utgjorde vägran att beakta ett antal handlingar och fakturor avseende kostnader för sökandens och hans assistenters
boende, till ett belopp av 63 308,64 euro, samt kostnaderna avseende obetalda löner som han av arbetsdomstolen i San Sebastian
ansetts betalningsskyldig för (50 865,43 euro, se ovan punkt 45), en uppenbart oriktig bedömning.
151   Sökanden angav vid förhandlingen att Gorrotxategi skulle behålla 100 000 euro av de 200 304 euro som hade beslagtagits, eftersom
denne hade givit sökanden ett förskott från kassan för att sökanden skulle kunna fullgöra sina förpliktelser gentemot sina
assistenter. Dessutom skulle det belopp som han av domstolen i San Sebastian hade ansetts betalningsskyldig för i förhållande
till sina assistenter dras av från det beslagtagna beloppet.
152   Parlamentet har inledningsvis påpekat att det intyg som hade utfärdats på sökandens begäran (se ovan punkterna 32 och 33)
endast avser utbetalningarna som har gjorts till dennes bankkonton, samt till den betalande utomstående organisationen i form
av olika ersättningar till parlamentsledamöter, och inte det beslagtagna beloppet.
153   Parlamentet har påpekat att det inte finns någon koppling mellan återbetalningen av dessa 200 304 euro och inkommandet med
ytterligare bevishandlingar, eftersom det belopp som hade beslagtagits avsåg en period efter den period då ersättningarna
skulle ha använts i enlighet med FID-bestämmelserna. Det var därmed såväl avsaknaden av bevishandlingar som förekomsten av
ett betydande belopp på sökandens löpande konto som hade fått parlamentet att misstänka att dessa belopp inte hade använts
för att uppfylla åtaganden i enlighet med FID‑bestämmelserna.
154   Enligt parlamentet visade revisionsrapporten att sökanden hade brutit mot FID‑bestämmelserna. Dessutom hade sökanden själv
medgett att han inte hade uppfyllt vissa av sina skyldigheter gentemot sina assistenter. Parlamentet har för övrigt bestritt
bevisvärdet av de omständigheter som har åberopats av sökanden avseende överenskommelsen om assistenternas utestående löner
(se ovan punkt 149) samt av de handlingar som ingetts under förfarandet.
155   Parlamentet har betonat att de belopp som har åberopats av sökanden, som han skulle vara skyldig assistenterna, inte kan beaktas,
eftersom kontrakten i fråga enligt revisionsrapporten var ingångna mellan dessa och EH/B, vilket även betonades av Konungariket
Spanien.
156   Slutligen har parlamentet förklarat att det, såsom anges i punkt 3 i det ifrågasatta beslutet, är villigt att beakta de ytterligare
bevishandlingar som sökanden kan inkomma med.
Förstainstansrättens bedömning
157   Det skall inledningsvis konstateras att enligt det system som föreskrivs i FID‑bestämmelserna skall den ledamot som utser
ett betalningsombud för att ansvara för hanteringen av de belopp som betalas i form av ersättning för assistans till parlamentets
ledamöter kunna inkomma med handlingar som visar att beloppen har använts på ett sätt som överensstämmer med de kontrakt som
han har ingått med sina assistenter. Avsaknad av handlingar som visar på utgifter som uppkommit för betalningen av assistenternas
löner eller någon annan utgift som berättigar till ersättning enligt FID-bestämmelserna kan endast leda till en skyldighet
att återbetala beloppen till parlamentet. Alla belopp vars användning i enlighet med FID-bestämmelserna inte kan bevisas genom
handlingar skall nämligen anses ha betalats ut på felaktiga grunder. Det åligger således sökanden, som har inkommit med handlingar
till administrationen till stöd för användningen av de tilldelade medlen, att till stöd för sin talan vid förstainstansrätten
åberopa och bevisa att administrationen har begått ett fel då den vägrade att beakta dessa handlingar.
158   I detta sammanhang kan sökandens argument avseende de svårigheter han har haft på grund av att hans kassör har arresterats
och ett stort antal handlingar har beslagtagits inte godtas. Sökanden har i detta avseende som svar på en skriftlig fråga
från förstainstansrätten angett för denna att det enda dokument som beslagtagits av de franska myndigheterna var det utdrag
som hänvisade till uttaget av 210 354 euro som utgetts av Banque Bruxelles Lambert till ombudet med fullmakt avseende det
löpande kontot. Sökanden fick en kopia av detta från bankkontoret och ingav denna till förstainstansrätten. Det saknar också
relevans att sökanden var tvungen att lämna in sina räkenskaper utan hjälp av sin kassör.
159   Den schablonberäkning av utgifterna som sökanden har förordat kan inte godtas. Det följer av fast rättspraxis att betalning
av skulder som omfattas av ersättningen för sekretariat skall bevisas med hjälp av handlingar som innehåller uppgifter om
alla omständigheter som är nödvändiga för en kontroll i efterhand (de exakta beloppen, utbetalningsdatum, information om gäldenär
och borgenär, rättslig grund för betalningen, etcetera). En schablonberäkning, som för övrigt inte föreskrivs i någon bestämmelse,
ger inte någon möjlighet till detta.
160   Beträffande återbetalningen av det belopp på 200 304 euro som beslagtagits i Frankrike, och närmare bestämt sökandens argument
att parlamentet borde ha beaktat att en del av bevishandlingarna inte kunde inges före denna återbetalning, kan detta argument
inte vinna framgång.
161   Sökanden har i själva verket försökt att bevisa att han är betalningsskyldig för vissa belopp i förhållande till personer
som avlönas med de medel som härrör från ersättningen för sekretariat och har gjort gällande att parlamentet av den anledningen
borde ha ansett att dessa belopp var redovisade. Han har i detta avseende hänvisat till obetalda löner (67 340 euro) och sociala
avgifter (26 054 euro) och betonat att dessa skulder skulle infrias när det beslagtagna beloppet hade återbetalats.
162   Den omständigheten att sökanden är skyldig vissa belopp till personer för vilka ersättningen för sekretariat är avsedd kan
emellertid inte befria honom från skyldigheten att inkomma med handlingar som bevisar att han har fullgjort sina skyldigheter.
I motsatt fall skulle en ledamot kunna ta emot en ersättning utan att betala ut de belopp som är avsedda för personer som
har tillhandahållit tjänster och därefter frånta parlamentet all kontroll genom att uppvisa vilket bevis som helst för sin
skuld till dessa.
163   Av detta följer, som redan har påpekats, att parlamentet skall kontrollera förekomsten av handlingar som visar att medlen
har använts i enlighet med FID‑bestämmelserna. Dessutom kan parlamentet inte vara skyldigt att befria sökanden från skyldigheten
att inkomma med bevishandlingar på grund av ett beslag som det inte ansvarar för. Det är i själva verket ledamoten som efter
att han har erhållit en ersättning ansvarar för de risker som sammanhänger med hanteringen av denna. Parlamentet har för övrigt
angett att det fortfarande kan beakta bevishandlingar avseende de skulder som sökanden har hänvisat till. Följaktligen har
parlamentet beaktat det beslag som ägt rum i Frankrike och gett sökanden möjlighet att redovisa de belopp som utgetts till
honom som ersättning i dennes egenskap av parlamentsledamot.
164   Vad gäller parlamentets vägran att beakta belopp avseende de fasta personalkostnaderna (27 600 euro) trots att dessa belopp
enligt sökanden skulle kunna bevisas med andra medel, är det tillräckligt att påpeka att denne inte anger vilka medel han
avser. Beträffande kostnaderna för mobiltelefoner skall det påpekas att den extrapolering som föreslås inte kan godtas som
redovisning av utgifter inom ramen för FID-bestämmelserna på grund av de skäl som anges ovan, i punkt 159.
165   Vad gäller beslutet av arbetsdomstolen i San Sebastian, som har åberopats av sökanden som bevis för hans skuld (uppgående
till 50 865,43 euro) till sina assistenter, skall det betonats att det inte är fråga om en rättsakt från en domstol utan om
ett administrativt beslut fattat av medlaren vid den baskiska regeringens justitieministerium och grundat på en överenskommelse
mellan sökanden och dennes assistenter. I vart fall är denna handling inte ett godtagbart bevis, eftersom den inte visar att
sökandens skuld i förhållande till assistenterna har reglerats (se ovan punkterna 162 och 163). Det kan, som en egentligen
överflödig kommentar, tilläggas att en överenskommelse inom ramen för en medling, som den som ligger till grund för det ovan
nämnda beslutet, i själva verket inte utgör något säkert bevis för att det föreligger en fordran. Det är således med rätta
som parlamentet har begärt handlingar som bevisar utbetalning av dessa obetalda löner till assistenterna för att kunna minska
skulden.
166   Sökanden har påstått att ett belopp på 63 308,64 euro skulle ha ansetts redovisade som kostnader för boende. Dessa kostnader
skulle ha betalats av EH/B som enligt ett avtal som slutits med sökanden skulle dra av ett schablonbelopp på 600 euro från
varje assistents lön. Detta belopp har sökanden angivit att han är skyldig EH/B (se ovan punkterna 45 och 150).
167   Det är, av redan angivna skäl, i detta avseende tillräckligt att påpeka att en skuld som inte har betalats inte kan beaktas
som en redovisad utgift. Det är således med rätta som parlamentet har vägrat att beakta denna omständighet.
168   Av vad som angetts ovan följer att generalsekreterarens vägran att beakta de handlingar som ingivits av sökanden och som har
nämnts ovan inte grundas på en oriktig bedömning. Av detta följer att talan inte kan vinna bifall på den åttonde grunden.
169   Eftersom talan inte kan vinna bifall på någon av den första grundens tre sista delar, eller på någon av de därefter följande
grunderna (från den andra till den åttonde), skall det ifrågasatta beslutet ogiltigförklaras endast i den del det anges att
det belopp som sökanden är skyldig skall drivas in genom avräkning.

Rättegångskostnader
170   Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten besluta att kostnaden skall delas eller att vardera parten
skall bära sin kostnad om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter. I det förevarande målet skall vardera parten
bära sin kostnad, eftersom det ifrågasatta beslutet delvis ogiltigförklaras och eftersom sökanden har tappat målet på huvuddelen
av sina grunder.
171   Enligt artikel 87.4 första stycket i rättegångsreglerna skall medlemsstater som har intervenerat i ett mål bära sina egna
rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen i utökad sammansättning)
följande:
1)
Europaparlamentets generalsekreterares beslut av den 24 februari 2004 om återkrav av kostnadsersättningar och andra ersättningar
som betalats ut till sökanden i dennes egenskap av parlamentsledamot ogiltigförklaras i den del det i beslutet föreskrivs
att det belopp som sökanden är skyldig skall drivas in genom avräkning.
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
Sökanden, parlamentet och Konungariket Spanien skall bära sina egna rättegångskostnader.
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 22 december 2005
E. Coulon

J. Pirrung
Justitiesekreterare

Ordförande