CELEX: 62006CJ0230
Celní unie
Tranzitní režim Společenství
Vybrání celního dluhu
Příslušný členský stát
Důkaz o řádném provedení operace nebo místě porušení předpisů
Lhůty
Odpovědnost hlavního povinného

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 215 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
Úř. věst. L 302, s. 1
; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“), článků 378 a 379 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (
Úř. věst. L 253, s. 1
; Zvl. vyd. 02/06, s. 3, dále jen „prováděcí nařízení“), jakož i uplatnění zásady proporcionality.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Militzer & Münch GmbH (dále jen „M&M“) a ministero delle Finanze ve věci vybrání cla.
Právní rámec
Článek 96 celního kodexu stanoví:
„1.   Hlavním povinným je držitel režimu vnějšího tranzitu Společenství. Je povinen:
a)
předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány ke ztotožnění zboží;
b)
dodržovat předpisy vztahující se na tranzitní režim Společenství.
2.   Aniž jsou dotčeny povinnosti hlavního povinného podle odstavce 1, je dopravce nebo příjemce zboží, který zboží přijal a je si vědom, že se na toto zboží nachází v tranzitním režimu Společenství, rovněž povinen předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány ke ztotožnění zboží.“
Články 203 a 204 celního kodexu stanoví:
„
Článek 203
1.   Celní dluh při dovozu zboží vzniká:
—
odnětím zboží podléhajícího dovoznímu clu celnímu dohledu.
2.   Celní dluh vzniká okamžikem, kdy je zboží odňato celnímu dohledu.
3.   Dlužníky jsou:
—
osoba, která zboží odňala celnímu dohledu,
—
každá osoba, která se tohoto odnětí zúčastnila a byla nebo měla si být vědoma, že zboží je odnímáno celnímu dohledu,
—
každá osoba, která získala nebo držela dotyčné zboží a v okamžiku získání nebo přijetí zboží si byla nebo měla být vědoma, že zboží bylo odňato celnímu dohledu,
—
případně také osoba, která má plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží nebo z použití celního režimu, do kterého bylo zboží propuštěno.
Článek 204
1.   Celní dluh při dovozu zboží vzniká:
a)
nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití [z] celního režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo
b)
nedodržením některé podmínky stanovené pro propuštění zboží do daného režimu nebo pro udělení snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům,
v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.
2.   Celní dluh vzniká buď okamžikem, kdy přestane být plněna povinnost, jejímž nesplněním celní dluh vzniká, nebo okamžikem, kdy je zboží propuštěno do daného režimu, zjistí-li se dodatečně, že podmínky stanovené pro přiznání snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům nebyly ve skutečnosti splněny.
3.   Dlužníkem je osoba, která má buď plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží podléhajícího dovoznímu clu nebo z použití režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo plnit podmínky spojené s propuštěním zboží do daného režimu.“
Článek 215 celního kodexu stanoví:
„1.   Celní dluh vzniká na místě, kde nastaly skutečnosti vedoucí ke vzniku celního dluhu.
2.   Není-li možno určit místo podle odstavce 1, má se za to, že celní dluh vzniká na místě, kde se podle zjištění celních orgánů zboží nacházelo v situaci vedoucí ke vzniku celního dluhu.
3.   Jestliže není celní režim ve vztahu k určitému zboží ukončen, má se za to, že celní dluh vznikl na místě, kde zboží:
—
bylo do tohoto režimu propuštěno, nebo
—
vstoupilo v tomto režimu do Společenství.
4.   Jestliže informace dostupné celním orgánům umožní zjistit, že celní dluh vznikl již dříve, v okamžiku, kdy se zboží nacházelo na jiném místě, má se za to, že celní dluh vznikl na místě, o kterém lze zjistit, že se na něm zboží nacházelo k časově nejvzdálenějšímu okamžiku, ke kterému lze zjistit existenci celního dluhu.“
Článek 239 celního kodexu uvádí:
„1.   Dovozní clo nebo vývozní clo lze vrátit nebo prominout i v jiných případech než podle článků 236, 237 a 238,
—
které budou vymezeny postupem projednávání ve výboru,
—
které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby. Případy, kdy lze toto ustanovení použít, a příslušná procesní pravidla se vymezí postupem projednávání ve výboru. Vrácení či prominutí může podléhat zvláštním podmínkám.
2.   Vrácení nebo prominutí cla z důvodů uvedených v odstavci 1 se povolí na základě žádosti, jež byla podána příslušnému celnímu úřadu do 12 měsíců ode dne, kdy byla dlužníkovi sdělena částka cla.
Ve výjimečných a náležitě odůvodněných případech však mohou celní orgány tuto lhůtu prodloužit.“
Článek 378 prováděcího nařízení stanoví:
„1.   Aniž je dotčen článek 215 kodexu, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, považuje se toto porušení předpisů nebo nesrovnalosti za spáchané:
—
v členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná,
nebo
—
v členském státě, o jehož celní úřad tranzitu se jedná při vstupu do Společenství a kterému bylo odevzdáno potvrzení o přestupu hranice,
není-li ve lhůtě stanovené v čl. 379 odst. 2 celním orgánům věrohodně prokázáno řádné provedení [tranzitní] operace nebo místo, na kterém byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.
2.   Jestliže se porušení předpisů nebo nesrovnalosti při neexistenci takového důkazu považují za spáchané v členském státě odeslání nebo v členském státě vstupu ve smyslu odst. 1 druhé odrážky, uloží tento členský stát cla a jiné dávky týkající se daného zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů.
[…]“
Článek 379 prováděcího nařízení stanoví:
„1.   Jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.
2.   V oznámení podle odstavce 1 musí být uvedena zejména lhůta, ve které je celnímu úřadu odeslání třeba věrohodně prokázat řádné provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení podle odstavce 1. Není-li tento důkaz předložen, uloží příslušný členský stát po uplynutí lhůty odpovídající clo a ostatní dávky. Jestliže tento členský stát není členským státem, v němž se nachází celní úřad odeslání, sdělí tyto skutečnosti neprodleně uvedenému členskému státu.“
Tato ustanovení článku 379 prováděcího nařízení jsou v podstatě totožná s ustanoveními článku 11a nařízení Komise (EHS) č. 1062/87 ze dne 27. března 1987, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství
(neoficiální překlad)
(
Úř. věst. L 107, s. 1
), ve znění nařízení Komise (EHS) č. 1429/90 ze dne 29. května 1990 (
Úř. věst. L 137, s. 21
, dále jen „nařízení č. 1062/87“), následně převzatými do článku 49 nařízení Komise (EHS) č. 1214/92 ze dne 21. dubna 1992, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství
(neoficiální překlad)
(
Úř. věst. L 132, s. 1
).
Článek 905 prováděcího nařízení uvádí:
„1.   Pokud rozhodující celní orgán, jemuž je podána žádost o vrácení nebo prominutí cla podle čl. 239 odst. 2 kodexu, není schopen přijmout rozhodnutí podle článku 899, a je-li možno z odůvodnění žádosti usuzovat, že se jedná o zvláštní situaci, která vznikla na základě okolností, jejichž vznik nelze přičítat hrubé nedbalosti ani podvodnému jednání zúčastněné osoby, předloží členský stát, o jehož orgán se jedná, věc Komisi k vyřízení postupem podle článků 906 až 909.
Pojem ‚zúčastněná osoba‘ se vykládá stejně jako v článku 899.
Ve všech ostatních případech rozhodující celní orgán žádost zamítne.
2.   Spis předložený Komisi musí obsahovat všechny údaje potřebné pro úplné prozkoumání věci.
Jakmile Komise spis obdrží, neprodleně o tom vyrozumí zúčastněný členský stát.
Jestliže Komise zjistí, že informace poskytnuté členským státem nepostačují, aby mohla rozhodnout na základě plné znalosti předložené věci, může požádat o poskytnutí doplňujících informací.
3.   Aniž by rozhodující celní orgán čekal na ukončení řízení podle článků 906 až 909, může na žádost zúčastněné osoby povolit, aby celní formality týkající se zpětného vývozu nebo zničení zboží byly splněny ještě předtím, než Komise věc rozhodne. Toto povolení nijak nepředjímá konečné rozhodnutí ve věci.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
M&M je společností činnou v oblasti spedice a dopravy usazenou v Německu. Mezi 23. dubnem a 16. červencem 1993 vystavila 20 tranzitních dokladů Společenství T1 pro dopravu másla pocházejícího z České republiky z Waidhausu (Německo) do Benátek a Milána (Itálie).
Poté, co celní úřad ve Waidhausu obdržel kopie tranzitních dokladů opatřených razítky a pořadovými čísly celních úřadů v Benátkách a Miláně, tranzitní režim ve vztahu k těmto zásilkám ukončil.
Následně útvar Guardia di Finanza pro boj proti podvodům zjistil, že zboží do místa určení nedorazilo v důsledku podvodu, který M&M nespáchala a ke kterému pravděpodobně došlo za spoluúčasti zaměstnanců italských celních orgánů.
Dne 17. listopadu 1995 italské celní orgány nařídily M&M, aby zaplatila částku 4601255310 ITL jako clo za odeslané zboží.
Italské celní orgány zamítly žádost o prominutí cla, kterou podala M&M na základě článku 239 celního kodexu. Tribunale a následně Corte d’appello di Trento zamítly žalobu a odvolání M&M, která poté podala kasační opravný prostředek.
Rozsudkem vydaným na plenárním zasedání dne 27. září 2002 Corte suprema di cassazione ve věci v původním řízení rozhodl, že rozhodnutí italských orgánů nevyhovět žádosti o prominutí cla podané M&M na základě článku 239 celního kodexu nemůže podléhat přezkumu soudního orgánu, neboť „s sebou nese volby a rozhodnutí politického charakteru“. Ve zbývající části byla věc přidělena daňovému senátu tohoto soudu, aby bylo rozhodnuto o ostatních důvodech kasačního opravného prostředku.
Za těchto podmínek se Corte suprema di cassazione rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba čl. 11a odst. 1 nařízení č. 1062/87 ve znění [prováděcího nařízení] vykládat tak, že lze namítat lhůtu jedenácti měsíců stanovenou pro celní úřad odeslání, aby upozornil na neukončení tranzitního režimu Společenství ve vztahu k danému zboží v případě, kdy se ukáže, že ukončení příslušného režimu celním úřadem určení bylo potvrzeno prostřednictvím padělaných nebo pozměněných dokumentů, jejichž nepravost není snadno rozpoznatelná, je třeba pro účely výkladu tohoto ustanovení použít zásady uvedené […] Soudním dvorem [rozsudky ze dne 12. prosince 2002, Cipriani,
C-395/00, Recueil, s. I-11877
, a ze dne 29. dubna 2004, British American Tobacco,
C-222/01, Recueil, s. I-4683
], a je přičítání veškerých důsledků nesrovnalosti při tranzitu ve Společenství celnímu odesílateli v tomto případě v rozporu se zásadou proporcionality?
2)
Je v případě popsaném v první otázce použitelný čl. 11a odst. 2?
3)
Je třeba čl. 215 odst. 1 [celního kodexu] vykládat v tom smyslu, že v takových případech, jako je případ popsaný v první otázce, musí být příslušnost v celní oblasti určena podle kritéria stanoveného ve druhé části nebo třetí části tohoto ustanovení?“
K předběžným otázkám
Úvodní poznámky
M&M, italská vláda a Komise uznávají, že předkládající soud odkázal na normy Společenství, které byly nepoužitelné
ratione temporis
, ale mají odlišný názor, pokud jde o určení použitelných norem. Podle italské vlády je třeba vycházet z ustanovení platných v roce 1993, kdy byl podvod spáchán. Určení příslušného členského státu je tak upraveno čl. 34 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 2726/90 ze dne 17. září 1990 o tranzitu Společenství
(neoficiální překlad)
(
Úř. věst. L 262, s. 1
), které bylo zrušeno od 1. ledna 1994. Pokud jde o otázku dodržení lhůt před vybráním celního dluhu, italská vláda tvrdí, že musí být zkoumána s ohledem na ustanovení článku 49 nařízení č. 1214/92. Tato vláda má za to, že skutečnost, že byl uveden článek 11a nařízení č. 1062/87, které bylo zrušeno od 1. ledna 1993, musí způsobit částečnou nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
Je třeba připomenout, že Soudní dvůr pro to, aby soudu, který mu položil předběžnou otázku, poskytl užitečnou odpověď, může zohlednit i normy práva Společenství, na které vnitrostátní soud ve své otázce neodkázal (rozsudky ze dne 27. března 1990, Bagli Pennacchiotti,
C-315/88, Recueil, s. I-1323
, bod 10, a ze dne 18. listopadu 1999, Teckal,
C-107/98, Recueil, s. I-8121
, bod 39).
V projednávaném případě mají M&M a Komise správně za to, že relevantními normami jsou normy platné k okamžiku rozhodnutí o vyměření cla vydaného italskými orgány dne 17. listopadu 1995, jehož legalita je zpochybňována ve věci v původním řízení.
Vzhledem k tomu, že celní kodex a prováděcí nařízení jsou použitelné od 1. ledna 1994, z těchto skutečností vyplývá, že předkládající soud první částí své první otázky a svou druhou otázkou žádá Soudní dvůr o výklad podmínek pro použití lhůt stanovených v článku 379 prováděcího nařízení, svou třetí otázkou žádá o výklad kritérií uvedených v článku 215 celního kodexu pro určení členského státu příslušného pro vybrání celního dluhu a druhou částí své první otázky žádá o vyjádření k použití režimu odpovědnosti hlavního povinného s ohledem na zásadu proporcionality.
Nejprve je třeba přezkoumat třetí otázku týkající se určení členského státu příslušného pro vybrání celního dluhu.
Ke třetí otázce
M&M a Komise mají za to, že členský stát příslušný pro vybrání celního dluhu musí být určen nikoli podle článku 215 celního kodexu, ale podle čl. 378 odst. 1 prováděcího nařízení, který představuje
lex specialis
pro stanovení příslušnosti v oblasti vybírání cla v rámci režimu vnějšího tranzitu Společenství. V zásadě je příslušný členský stát, o jehož celní úřad odeslání se jedná, jelikož čl. 378 odst. 1 prováděcího nařízení v tomto smyslu zakládá domněnku, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Ve věci v původním řízení jsou tyto podmínky splněny, neboť nebylo určeno místo odnětí zboží celnímu dohledu a je nesporné, že zboží nebylo předloženo celnímu úřadu určení.
Italská vláda se domnívá, že má příslušnost na základě čl. 215 odst. 2 celního kodexu, jelikož k porušení předpisů došlo, nebo přinejmenším porušení předpisů bylo zjištěno na italském území.
V tomto ohledu z čl. 215 odst. 1 celního kodexu, jakož i z článků 378 a 379 prováděcího nařízení vyplývá, že na základě určení místa vzniku celního dluhu lze určit členský stát příslušný pro vybrání cla (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 13. prosince 2007, Road Air Logistics Customs,
C-526/06, Sb. rozh. s. I-11337
, bod 26). Pokud jde o případ podvodu, který se vyznačuje spácháním porušení předpisů nebo nesrovnalostí, je místem vzniku celního dluhu místo odnětí zboží celnímu dohledu, jak vyplývá z výkladu čl. 203 odst. 2 ve vzájemném spojení s čl. 215 odst. 1 celního kodexu (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 1. února 2001, D. Wandel,
C-66/99, Recueil, s. I-873
, bod 50, a ze dne 11. července 2002, Liberexim,
C-371/99, Recueil, s. I-6227
, bod 52).
Podle judikatury Soudního dvora je tento pojem „odnětí celnímu dohledu“ třeba chápat jako zahrnující každou činnost nebo opomenutí, v jejichž důsledku je příslušnému celnímu orgánu zabráněno, i když jen přechodně, v přístupu ke zboží podléhajícímu celnímu dohledu a v provedení kontrol stanovených čl. 37 odst. 1 celního kodexu (výše uvedené rozsudky D. Wandel, bod 47, Liberexim, bod 55, a rozsudek ze dne 12. února 2004, Hamann International,
C-337/01, Recueil, s. I-1791
, bod 31).
Předpokladem odnětí celnímu dohledu je pouze splnění podmínek objektivní povahy, jako je například fyzická nepřítomnost zboží v místě schváleného uskladnění v okamžiku, kdy celní orgány zamýšlí provést kontrolu uvedeného zboží (výše uvedené rozsudky D. Wandel, bod 48, a Liberexim, bod 60), nebo dočasné vzdálení tranzitního dokladu T1 od zboží, ke kterému se vztahuje (výše uvedený rozsudek British American Tobacco, bod 53).
V případě, že je na území různých členských států spácháno několik porušení předpisů nebo nesrovnalostí, je členským státem příslušným pro vybrání cla ten členský stát, na jehož území bylo spácháno první porušení předpisů nebo nesrovnalost (viz obdobně výše uvedený rozsudek Liberexim, bod 57).
Jak správně zdůraznily M&M a Komise, článek 378 prováděcího nařízení upravuje specificky v oblasti vnějšího tranzitu Společenství určení členského státu příslušného pro vybrání cla a zakotvuje domněnku příslušnosti ve prospěch členského státu, o jehož celní úřad odeslání se jedná (rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Německo,
C-104/02, Sb. rozh. s. I-2689
, bod 86).
Článek 378 odst. 1 prováděcího nařízení totiž stanoví, že aniž jsou dotčena pravidla ohledně určení místa vzniku celního dluhu uvedená v článku 215 celního kodexu, jestliže nebyla zásilka předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, potom se považují toto porušení předpisů nebo tato nesrovnalost za spáchané v členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná, nebo v členském státě, o jehož celní úřad tranzitu se jedná při vstupu do Společenství a kterému bylo odevzdáno potvrzení o přestupu hranice, není-li ve lhůtě uvedené v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení prokázáno řádné provedení tranzitní operace nebo místo, na němž byly porušení předpisů nebo nesrovnalost skutečně spáchány (rozsudek ze dne 20. ledna 2005, Honeywell Aerospace,
C-300/03, Sb. rozh. s. I-689
, bod 21).
Uplatnění postupu stanoveného v článku 379 prováděcího nařízení tedy předpokládá, že celní orgány nemohou zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí (rozsudek ze dne 14. listopadu 2002, SPKR,
C-112/01, Recueil, s. I-10655
, bod 35).
V důsledku toho je za účelem ověření příslušnosti členského státu, který clo vybral, třeba určit, zda v okamžiku, kdy bylo zjištěno, že zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení, bylo možné zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Pokud tomu tak je, ustanovení čl. 203 odst. 1 a čl. 215 odst. 1 celního kodexu umožňují označit členský stát, na jehož území bylo spácháno první porušení předpisů nebo nesrovnalost, které mohou být kvalifikovány jako odnětí celnímu dohledu, jako stát příslušný pro vybrání celního dluhu.
Naproti tomu, jestliže nebylo možné zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, je pro vybrání cla v souladu s ustanoveními článků 378 a 379 prováděcího nařízení příslušný členský stát, o jehož celní úřad odeslání se jedná.
Za účelem určení toho, zda ve věci v původním řízení italské orgány byly příslušné pro vybrání dotčeného cla, přísluší předkládajícímu soudu, aby s ohledem na všechny relevantní skutečnosti dostupné v okamžiku, kdy bylo zjištěno, že zásilky nebyly předloženy celnímu úřadu určení, ověřil, zda bylo možné zjistit místo, na kterém bylo spácháno první porušení předpisů nebo nesrovnalost, které mohou být kvalifikovány jako odnětí celnímu dohledu. Pokud tomu tak není, domněnka příslušnosti ve prospěch členského státu, o jehož celní úřad odeslání se jedná, uvedená v čl. 378 odst. 1 prováděcího nařízení, vede k označení Spolkové republiky Německo jako členského státu příslušného pro vybrání cla.
Tuto domněnku lze vyvrátit ve prospěch příslušnosti jiného členského státu pouze tehdy, když je zjištěno, že první porušení předpisů nebo nesrovnalost byly skutečně spáchány na území tohoto posledně uvedeného členského státu. To však musí být orgánům členského státu, o jehož celní úřad odeslání se jedná, věrohodně prokázáno v souladu s postupem uvedeným v článku 379 prováděcího nařízení, který zahrnuje zejména dodržování lhůt, které jsou v něm upraveny.
Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že za účelem ověření příslušnosti členského státu, který clo vybral, přísluší předkládajícímu soudu, aby určil, zda v okamžiku, kdy bylo zjištěno, že zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení, bylo možné zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Pokud tomu tak je, ustanovení čl. 203 odst. 1 a čl. 215 odst. 1 celního kodexu umožňují označit členský stát, na jehož území bylo spácháno první porušení předpisů nebo nesrovnalost, které mohou být kvalifikovány jako odnětí celnímu dohledu, jako stát příslušný pro vybrání celního dluhu. Naproti tomu, jestliže nebylo možné zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, je pro vybrání cla v souladu s ustanoveními článků 378 a 379 prováděcího nařízení příslušný členský stát, o jehož celní úřad odeslání se jedná.
K první části první otázky a ke druhé otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda skutečnost, že celní orgány nedodržely lhůty jedenácti měsíců a tří měsíců stanovené ve prospěch hlavního povinného v čl. 379 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení brání vybrání cla.
Jak správně poznamenaly italská vláda a Komise, nedodržení lhůty jedenácti měsíců samo o sobě nezamezuje vybrání celního dluhu od hlavního povinného (výše uvedené rozsudky SPKR, body 27 až 33, a Komise v. Německo, bod 69).
Naproti tomu je oznámení lhůty tří měsíců uvedené v čl. 379 odst. 2 prováděcího nařízení hlavnímu povinnému obligatorní a musí předcházet vybrání celního dluhu celními orgány (výše uvedené rozsudky SPKR, bod 32; Honeywell Aerospace, body 23 a 24, a Komise v. Německo, bod 71; usnesení ze dne 6. dubna 2006, Reyniers & Sogama, C-407/05, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 22, a rozsudek ze dne 8. března 2007, Gerlach,
C-44/06, Sb. rozh. s. I-2071
, bod 33).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že účelem těchto lhůt jedenácti měsíců a tří měsíců je zajistit, aby správní orgány používaly předpisy v oblasti vybírání celního dluhu s řádnou péčí a jednotně v zájmu rychlého poskytnutí k dispozici vlastních zdrojů Společenství (výše uvedené rozsudky SPKR, bod 34, a Komise v. Německo, body 69 a 78). Krom toho je účelem lhůty tří měsíců rovněž chránit zájmy hlavního povinného tím, že mu poskytuje dostatek času k případnému předložení důkazu o řádném provedení tranzitní operace nebo místě, kde byly nesrovnalost nebo porušení předpisů skutečně spáchány (výše uvedené rozsudky SPKR, bod 38, a Honeywell Aerospace, bod 24). Konečně je účelem této lhůty tří měsíců podnítit hlavního povinného k tomu, aby v pevné lhůtě poskytl skutečnosti, které má k dispozici za účelem rychlého označení členského státu příslušného pro vybrání cla (rozsudek ze dne 21. října 1999, Lensing & Brockhausen,
C-233/98, Recueil, s. I-7349
, bod 30).
Ze samotného znění článků 378 a 379 prováděcího nařízení vyplývá, že přísluší výhradně celnímu úřadu odeslání, aby provedl stanovené oznámení v těchto lhůtách jedenácti měsíců a tří měsíců, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nebylo možné zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti.
Na první část první otázky a na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, přísluší výhradně celnímu úřadu odeslání, aby provedl stanovené oznámení ve lhůtách jedenácti měsíců a tří měsíců stanovených v čl. 379 odst. 1 a 2 prováděcího nařízení.
Ke druhé části první otázky
Předkládající soud si klade otázku, zda je skutečnost, že je celní přepravce jakožto hlavní povinný činěn odpovědným za důsledky operace vnějšího tranzitu Společenství, v rámci níž byl spáchán podvod, který mu nelze přičíst, slučitelná se zásadou proporcionality v rozsahu, v němž celní dluh může jako ve věci v původním řízení značně přesahovat odměnu obdrženou hlavním povinným za jeho služby.
Komise pochybuje o relevantnosti této otázky, jelikož celní právní úprava nestanoví omezení odpovědnosti hlavního povinného. Navrhuje, aby tato otázka byla chápána tak, že se týká situace, ve které může být nespravedlivé činit hlavního povinného odpovědným za podvod, který nespáchal a za pravděpodobnou spoluúčast zaměstnanců celních úřadů určení na tomto podvodu. Navrhuje tedy Soudnímu dvoru rozšířit znění předběžné otázky a zohlednit kritéria umožňující přiznat prominutí cla z důvodů ekvity podle postupu upraveného v článku 239 celního kodexu a v článcích 899 až 909 prováděcího nařízení. Tvrdí tak, že s ohledem na „zvláštní situaci“ měly italské orgány podat Komisi žádost o prominutí cla v souladu s článkem 905 prováděcího nařízení.
M&M a Komise dodávají, že jednotné uplatňování a výklad práva Společenství vyžadují, aby rozhodnutí, na základě nichž celní orgány takové žádosti odmítají vyhovět, podléhala účinnému soudnímu přezkumu a v tomto ohledu vyzývají Soudní dvůr, aby se vyjádřil k rozsudku Corte suprema di cassazione ze dne 27. září 2002.
Italská vláda se domnívá, že uplatnění odpovědnosti hlavního povinného není v rozporu se zásadou proporcionality (rozsudky ze dne 17. července 1997, Pascoal & Filhos,
C-97/95, Recueil, s. I-4209
, a ze dne 9. března 2006, Beemsterboer Coldstore Services,
C-293/04, Sb. rozh. s. I-2263
). Tvrdí, že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby se vyjadřoval k rozsudku Corte suprema di cassazione ze dne 27. září 2002, jelikož mu v tomto ohledu nebyla předložena žádná předběžná otázka.
Podle ustálené judikatury zásada proporcionality, jež je jednou z obecných právních zásad Společenství, vyžaduje, aby prostředky zavedené ustanovením Společenství byly způsobilé k uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračovaly meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (rozsudky ze dne 14. prosince 2004, Swedish Match,
C-210/03, Sb. rozh. s. I-11893
, bod 47, a ze dne 12. září 2006, Laserdisken,
C-479/04, Sb. rozh. s. I-8089
, bod 53).
Hlavní povinný je jakožto držitel režimu vnějšího tranzitu Společenství dlužníkem celního dluhu vyplývajícího z nedodržení ustanovení tohoto režimu. Cílem takto uložené odpovědnosti hlavnímu povinnému je zajistit řádné a jednotné používání předpisů v oblasti vybírání celního dluhu za účelem ochrany finančních zájmů Společenství a jeho členských států. Skutečnost, že je tak hlavnímu povinnému uložena platba celního dluhu bez ohledu na to, jaký může být rozsah tohoto dluhu v porovnání s odměnou, kterou obdrží, působí-li jako ve věci v původním řízení jakožto celní přepravce, není v rozporu se zásadou proporcionality.
Ani skutečností, že hlavní povinný jednal v dobré víře a že porušení režimu vnějšího tranzitu Společenství vyplývá z podvodu, který nespáchal, nemůže být dotčena zásada proporcionality. Pokud by tomu tak bylo, hlavní povinný by již nebyl tak silně podněcován k tomu, aby zajistil řádný průběh tranzitních operací (viz obdobně výše uvedený rozsudek Pascoal & Filhos, body 51 až 55).
Je nicméně třeba připomenout, že jestliže vznik celního dluhu vyplývá z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti hlavního povinného, článek 239 celního kodexu, který představuje obecnou klauzuli o ekvitě, umožňuje hlavnímu povinnému požádat o prominutí cla. Za tímto účelem články 899 až 905 prováděcího nařízení zavádějí postup správní spolupráce mezi celními orgány a Komisí.
Na druhou část první otázky je tedy třeba odpovědět tak, že skutečnost, že je celní přepravce jakožto hlavní povinný činěn odpovědným za celní dluh, není v rozporu se zásadou proporcionality.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Za účelem ověření příslušnosti členského státu, který clo vybral, přísluší předkládajícímu soudu, aby určil, zda v okamžiku, kdy bylo zjištěno, že zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení, bylo možné zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Pokud tomu tak je, ustanovení čl. 203 odst. 1 a čl. 215 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, umožňují označit členský stát, na jehož území bylo spácháno první porušení předpisů nebo nesrovnalost, které mohou být kvalifikovány jako odnětí celnímu dohledu, jako stát příslušný pro vybrání celního dluhu. Naproti tomu, jestliže nebylo možné zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, je pro vybrání cla v souladu s ustanoveními článků 378 a 379 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92, příslušný členský stát, o jehož celní úřad odeslání se jedná.

2)
Jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, přísluší výhradně celnímu úřadu odeslání, aby provedl stanovené oznámení ve lhůtách jedenácti měsíců a tří měsíců stanovených v čl. 379 odst. 1 a 2 nařízení č. 2454/93.

3)
Skutečnost, že je celní přepravce jakožto hlavní povinný činěn odpovědným za celní dluh, není v rozporu se zásadou proporcionality.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.