CELEX: 62002CJ0438
EB sutarties 28, 31, 43 ir 86 straipsnio 2 dalis
Vaistų pateikimas į rinką
Mažmenininkų įsisteigimas
Valstybinis mažmeninės prekybos vaistais monopolis
Įmonė, kuriai patikėta valdyti bendro ekonominio pobūdžio veiklą

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 28, EB 31 ir EB 43 straipsnių išaiškinimu.
2       Šis prašymas pateiktas nagrinėjant K. Hanner baudžiamąją bylą, kuri buvo iškelta dėl Švedijos teisės aktų, suteikiančių išimtinę
teisę mažmeninę prekybą vaistais vykdyti tik
Apoteket AB
(toliau –
Apoteket
), pažeidimo.

Teisinis pagrindas

Nacionalinės teisės aktai
3       Švedijoje pagal 1996 m. Įstatymo Nr. 1152 dėl prekybos vaistais (
1996:1152 lag om handel med läkemedel m.m.
) 4 straipsnį mažmeninę prekybą receptiniais ir nereceptiniais vaistais gali vykdyti tik pati valstybė arba juridinis asmuo,
kuriam valstybė turi lemiamą įtaką. Vyriausybė apibrėžia juridinius asmenis, galinčius prekiauti, bei nustato tokios prekybos
taisykles.
4       Įstatymo 5 straipsnis numato šios taisyklės išimtį, kuri yra susijusi su mažmenine prekyba tam tikrais vaistais, skirtais
ligoninėms, gydytojams ir veterinarams. Tokiais vaistais gali prekiauti kiti ūkio subjektai, jeigu jie turi leidimą vykdyti
didmeninę prekybą.
5
Lag om handel med läkemedel
6 straipsnis numato, kad vaistai turi būti platinami racionaliai, užtikrinant, kad būtų saugių ir veiksmingų vaistų.
6       Pagal šio įstatymo 11 straipsnį pažeidus įstatymo 4 straipsnį skiriama bauda arba laisvės atėmimas iki dvejų metų.
7       1992 m. Įstatymo Nr. 859 dėl vaistų (
1992:859Läkemedelslag
) 1 straipsnyje sąvoka „vaistas“ apibrėžiama kaip bet koks gaminys, kuris skirtas žmonių ar gyvūnų ligų arba ligos simptomų
profilaktikai, diagnostikai, palengvinimui arba gydymui, arba skirtas vartoti kitam panašiam tikslui.
8       Pagal
Läkemedelslag
5 straipsnį vaistais iš esmės gali būti prekiaujama tik turint leidimą pateikti juos į rinką, kurį išduoda arba kompetentinga
Švedijos valdžios institucija, arba kitos valstybės narės valdžios institucija, tačiau šiuo atveju toks leidimas turi būti
pripažintas Švedijoje.
9       Švedijos vyriausybė, arba jos įgaliota
Läkemedelsverket,
kompetentinga vaistų kontrolės įstaiga, gali nuspręsti, kad dėl medicininių priežasčių vaistas gali būti parduodamas tik
pagal receptą arba teisę vaistus skirti turinčio asmens prašymą.
10     Iš esmės receptinius vaistus apmoka valstybė (kompensuojamieji vaistai), o nereceptinių vaistų išlaidų ji nekompensuoja (nekompensuojamieji
vaistai).

Įgyvendinimo priemonės
11     Nuo 1970 m. Švedijos vyriausybė suteikė įgaliojimus vykdyti mažmeninę prekybą vaistais
Apoteksbolaget AB
, o vėliau – jos teises perėmusiai
Apoteket
, kuri yra susijusi su pagrindine byla.
12
Apoteket
yra pagal Švedijos teisę įsteigta pelno nesiekianti akcinė bendrovė, kurios valdymo organai daugiausia sudaryti iš politikų
ir valstybės tarnautojų. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad Švedijos valstybei priklausė didžioji
dalis (2/3) šios bendrovės kapitalo.
13     Pati
Apoteket
vaistų neimportuoja, tačiau vaistus jai tiesiogiai tiekė arba Švedijos gamintojai, arba dvi didmeninę prekybą vykdančios
įmonės
Kronans Droghandel
ir
Tamro
. Šios dvi įmonės yra vaistus į
Apoteket
tiekiantys logistiniai centrai
,
kurie savarankiškai nevykdo verslo politikos.
14     Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos aišku, kad
Apoteket
priklauso prekybos tinklas, kurį sudaro 800 jos valdomų vaistinių. Šių vaistinių vietą
Apoteket
nustatydavo glaudžiai bendradarbiaudama su vietinės valdžios institucijomis bei su sveikatos apsaugos institucijomis. Kaimo
vietovėse
Apoteket
taip pat naudojosi apie 970 jai atsakingų
Apoteksombud
(vaistų platintojų) paslaugomis. Paprastai tai privatūs ūkio subjektai, dažniausiai maisto prekių parduotuvės, platinančios
vartotojams receptinius vaistus ir turinčios teisę parduoti tam tikrus nereceptinius vaistus. Vaistų platintojų turimi vaistai
priklauso
Apoteket
, o jų asortimentą nustatydavo regioninio
Apoteket
direktorius, pasitaręs su vietinės valdžios sveikatos apsaugos įstaigomis. Galiausia, tuo metu, kai vyko pagrindinėje byloje
nagrinėjami faktai,
Apoteket
nereceptinius vaistus pardavinėjo ir telefonu.
15     Pagal tuo metu, kai vyko pagrindinėje byloje nagrinėjami faktai, galiojusią 1996 m. gruodžio 20 d. Švedijos valstybės ir
Apoteket
sutartį (toliau – 1996 m. sutartis),
Apoteket
privalėjo:
–       glaudžiai bendradarbiaudama su sveikatos apsaugos įstaigomis, sukurti valstybės mastu veikiančią vaistų platinimo sistemą,
kuri būtų pritaikyta prie vietos sąlygų ir užtikrintų patikimą, racionalų ir veiksmingą aprūpinimą vaistais,
–       spręsdama dėl prekybos vietų išdėstymo ir įrengimo atsižvelgti į vartotojų interesus,
–       turėti tiek vaistų atsargų ir galimybių juos pristatyti, kad jų pakaktų patenkinti pagrįstus sveikatos apsaugos sistemos poreikius,
–       per trumpiausią laiką patiekti visus vaistus (receptinius ir nereceptinius),
–       užtikrinti, kad aprūpinimas vaistais kainuotų kuo pigiau tiek platinimo tinkle, tiek ir kitose srityse,
–       visoje valstybės teritorijoje laikytis vienodų kainų politikos, kompensuojamų vaistų kainą nustato vaistų kainų komitetas,
o nekompensuojamų vaistų kainą nustato pati
Apoteket
taip, kad ji gautų pakankamą savo kapitalo grąžą,
–       nuolat siekti dirbti racionaliau ir produktyviau, ir
–       teikti klientams informaciją, kuriai gamintojai  neturi įtakos.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
16     Švedijos valdžios institucijos pagal Švedijos teisę įsteigtos įmonės
Bringwell International AB
, priklausančios Norvegijos ir Švedijos ūkio subjektams, generaliniam direktoriui K. Hanner iškėlė baudžiamąją bylą. Ši bendrovė
nuo 2001 m. gegužės 30 d. iki liepos 27 d. pažeisdama Švedijoje galiojančią tvarką, pagal kurią išimtinė teisė vykdyti mažmeninę
prekybą vaistais buvo suteikta
Apoteket
(toliau – pagrindinėje byloje nagrinėjama tvarka), pateikė į rinką 12 pakelių
Nicorette Plåster
(pleistras) ir
Nicorette Tuggummi
(kramtomoji guma). Šios prekės pagal
lag om handel med läkemedel
laikomos nereceptiniais vaistais.
17     Gindamasis K. Hanner tvirtina, kad ši tvarka įtvirtina EB 28, EB 31 ir EB 43 straipsnius pažeidžiančią valstybinę monopoliją.
18     Abejodamas, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama tvarka atitinka Bendrijos teisę,
Stockolms tingsrätt
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.       Nacionaliniu lygiu yra nustatyta nepriklausoma vaistų tikrinimo ir leidimų jiems išdavimo sistema, kurios tikslas – užtikrinti
gerą vaistų kokybę ir išvengti žalingo vaistų poveikio. Norint įsigyti tam tikrų vaistų būtina pateikti leidimą juos išrašyti
turinčio gydytojo receptą. Ar tokiomis aplinkybėmis EB 31 straipsnis draudžia nacionalinės teisės aktus, numatančius, kad
mažmeninę prekybą vaistais gali vykdyti tik valstybė arba juridinis asmuo, kuriems valstybė turi lemiamos įtakos ir kurių
tikslas yra užtikrinti, kad būtų tiekiami saugūs bei veiksmingi vaistai?
2.      Ar, atsižvelgiant į pirmajame klausime pateiktą informaciją, EB 28 straipsnis draudžia šiame klausime nurodytus teisės aktus?
3.      Ar, atsižvelgiant į pirmajame klausime pateiktą informaciją, EB 43 straipsnis draudžia šiame klausime nurodytus teisės aktus?
4.      Ar nagrinėjant 1–3 klausimus darytina išvada, kad pirmajame klausime nurodyti teisės aktai pažeidžia proporcingumo principą?
5.      Kaip pasikeistų atsakymai į 1–4 klausimus, jei „nereceptiniams vaistams“ būtų visiškai arba iš dalies netaikomas nacionalinės
teisės aktų reikalavimas, jog mažmeninę prekybą vaistais gali vykdyti tik valstybė arba juridinis asmuo, kuriems valstybė
turi lemiamą įtaką?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
19     Prašymą dėl prejudicino sprendimo pateikęs teismas pirmuoju klausimu iš esmės klausia, ar EB 31 straipsnis draudžia tvarką,
kuri suteikia išimtinę teisę vykdyti mažmeninę prekybą, kaip yra pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
20     K. Hanner ir Komisija tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama prekybos tvarka yra EB 31 straipsnį pažeidžianti diskriminacinė
valstybės monopolija.
21     Grįsdamas savo teiginį K. Hanner tvirtina, kad atrankos sistema, kuri remiasi paklausos pokyčio prognozavimu, labai apsunkina
naujų nereceptinių vaistų patekimą tarp vaistų atsargų ir tiekimą į vaistinių bei vaistų platintojų prekybos vietas.
22     Kalbant apie tam tikras vaistų rūšis, pavyzdžiui, purškalus nosiai ir vaistus  nuo temperatūros ir galvos skausmo, dauguma
vaistinėse siūlomų įsigyti prekių yra pagamintos arba Švedijoje, arba juos yra pagaminusios įmonės, turi labai glaudžius ryšius
su Švedija, arba jas parduoda Švedijos įmonės.
23     Jis taip pat nurodė, kad prekybos nepakanka ir kad vaistinės dirba labai trumpai.
24     Be to, K. Hanner tvirtino, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos pardavimo tvarkos negalima pateisinti visuomenės interesu,
nes išimtinės teisės suteikimas nėra būtinas, ir visais atvejais jis yra neproporcingas, nes ši sistema taikoma ne tik receptiniams,
bet ir nereceptiniams vaistams.
25     Komisija mano, kad dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos pardavimo tvarkos iš kitų valstybių narių įvežami vaistai gali atsidurti
nepalankesnėje padėtyje nei toje valstybėje pagaminti vaistai, todėl ji yra potencialiai diskriminuojanti. Nereceptinių vaistų
atrankos tvarkai trūksta skaidrumo, atsisakymo atveju nepateikiami motyvai ir nėra vykdoma nepriklausoma jos kontrolė. Didžiąją
prekybos tinklo dalį sudaro vaistų platintojai, kurių skaičiui ir buvimo vietai nėra keliami objektyvūs kriterijai ir nėra
galimybės jų kontroliuoti.
26     Švedijos vyriausybė pateikia daug argumentų, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama pardavimo tvarka nėra EB 31 straipsnį pažeidžianti
diskriminacinė valstybės monopolija.
27     Dėl vaistų atrankos sistemos Švedijos vyriausybė nurodo, kad tuo metu, kai vyko pagrindinėje byloje nagrinėjami faktai, receptinių
vaistų atranka iš esmės priklausė nuo veiksnių, kuriems
Apoteket
negalėjo daryti jokios įtakos, t. y. ar vaistas kompensuojamas, ar ne, ir receptą išrašančio gydytojo pasirinkimo. Nereceptinių
vaistų atranka vykdoma remiantis išimtinai objektyviu prekybos kriterijumi, t. y. remiantis numatomu poreikiu. Be to,
Apoteket
buvo įpareigota tiekti bet kokį vaistą pagal prašymą ir praktikoje, naudodamasi kompiuterizuotu centriniu prekių, kurios
Švedijoje gali būti parduodamos kaip vaistai, registru, tai ji galėjo padaryti per 24 valandas. Be to, naują produktą įtraukus
į vaistų sąrašą, visoms vaistinėms išsiunčiami informaciniai lapeliai. Galiausia gamintojai, organizuodami nereceptinių vaistų
reklamos kampanijas, galėjo laisvai daryti įtaką ir vartotojų paklausai, ir
Apoteket
priimamiems sprendimams dėl vaistų pasirinkimo.
28     Dėl pardavimo tinklo organizavimo
Apoteket
buvo įpareigota atsižvelgti į vartotojų interesus. Be to, prekybos vietų skaičius nėra nepakankamo dydžio, kuris būtų kėlęs
grėsmę vartotojų aprūpinimui vaistais.
29      Švedijos vyriausybė pažymi, jog kalbant apie vaistų reklamą
Apoteket
buvo įpareigota teikti nepriklausomą informaciją apie prekes. Kaip jau buvo minėta šio sprendimo 27 punkte, gamintojai gali
laisvai rengti nereceptinių vaistų reklamos kampanijas vartotojams.
30     Be to, ši vyriausybė tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama pardavimo tvarka yra pateisinama, nes
Apoteket
yra įpareigota teikti bendrus ekonominius interesus tenkinančias paslaugas, t. y. parduoti vaistus vienoda kaina visoje Švedijos
teritorijoje.
31     Nyderlandų vyriausybė mano, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė pakankamai įrodymų apie
Apoteket
naudojamus atrankos kriterijus ir metodus, kuriais remiantis ji įsigyja vaistus, ir kad nebuvo pateikta pakankamai informacijos,
jog būtų galima nuspręsti, ar (ir jei taip, tai kiek) pagrindinėje byloje nagrinėjama pardavimo tvarka prieštarauja EB 31 straipsniui.
Teisingumo Teismo vertinimas
32     Iš EB 31 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos matyti, kad ši nuostata yra taikoma valstybinėms komercinio pobūdžio monopolijoms.
Pagal EB 31 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą ji yra taikoma kiekvienai įstaigai, per kurią valstybė narė teisiškai ar
faktiškai, tiesiogiai ar netiesiogiai prižiūri ir nustato valstybių narių tarpusavio importą ir eksportą arba turi jam didesnę
įtaką.
33     Kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 36–39 punktuose, pagrindinėje byloje konstatuotina, kad nagrinėjama prekybos
tvarka yra valstybinė prekybinio pobūdžio monopolija EB 31 straipsnio prasme. Iš tikrųjų
Apoteket
vykdo komercinę veiklą, t. y. mažmeninę prekybą vaistais, o išimtinę teisę tai daryti jai suteikia
lag om handel med läkemedel
. Švedijos vyriausybė neginčija, kad
Apoteket
veiklą kontroliuoja valstybė dėl to, kad valstybei priklauso didžioji šios bendrovės kapitalo dalis ir dėl bendrovės valdymo
struktūros.
34     Iš nusistovėjusios teismų praktikos aišku, kad esant tokiai situacijai EB 31 straipsnio 1 dalis nereikalauja visiškai panaikinti
valstybinių komercinio pobūdžio monopolijų, bet nustato, kad jas reikia pertvarkyti taip, jog būtų užtikrinta, kad valstybių
narių subjektai nebus diskriminuojami prekių pirkimo ir pardavimo sąlygų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1976 m. vasario 3 d.
Sprendimo
Manghera ir kt
. 59/75, Rink. p. 91, 4 ir 5 punktus; 1979 m. kovo 13 d. Sprendimo
Hansen
, 91/78, Rink. p. 935, 8 punktą; 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo
Komisija prie Italiją
, 78/82, Rink. p. 1955, 11 punktą; 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Banchero
, C‑387/93, Rink. p. I‑4663, 27 punktą ir 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo
Franzén
, C‑189/95, Rink. p. I‑5909, 38 punktą).
35     Iš tikrųjų EB 31 straipsnio 1 dalies tikslas – suteikti valstybėms narėms galimybę išsaugoti valstybines komercinio pobūdžio
monopolijas, kaip visuomenės interesą užtikrinančias priemones, tai suderinant su bendrosios rinkos įsteigimo ir veikimo reikalavimais.
Juo siekiama panaikinti laisvo prekių judėjimo apribojimus, išskyrus tuos, kurie visada atsiranda dėl pačios monopolijos (minėto
sprendimo
Franzén
39 punktas).
36     Be to, dėl pardavimo monopolijų Teisingumo Teismas nusprendė, kad draudžiamos monopolijos, kurios pertvarkytos taip, kad iš
kitų valstybių narių tiekiamos prekės teisiškai arba faktiškai atsiduria nepalankesnėje padėtyje, palyginti su nacionalinėmis
prekėmis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Franzén
40 punktą).
37     Todėl reikia įsitikinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama pardavimo tvarka užtikrina, jog iš kitų valstybių narių tiekiami
vaistai nebūtų diskriminuojami.
38     Šiuo požiūriu tikrintina, ar dėl nagrinėjamos valstybės monopolijos organizavimo ir valdymo būdo iš kitų valstybių narių tiekiami
vaistai gali atsidurti nepalankesnėje padėtyje (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Franzén
40 punktą), ir ar faktiškai dėl šios monopolijos jie atsiduria nepalankesnėje padėtyje.
39     Dėl pirmo iš šių dviejų aspektų iš minėto sprendimo
Franzén
(44 ir 51 punktai) matyti, kad, pirmiausia, pardavimo monopolijos prekių atrankos sistema turi būti grindžiama nuo prekės
kilmės nepriklausančiais kriterijais ir skaidri, numatanti pareigą motyvuoti priimamus sprendimus ir nepriklausomos kontrolės
procedūrą.
40     Šios monopolijos prekybos tinklas turi būti organizuojamas taip, kad prekybos vietų trūkumas nekeltų grėsmės vartotojų aprūpinimui
(šiuo klausimu žr. dėl EB 28 straipsnio minėto sprendimo
Banchero
39 punktą ir dėl EB 31 straipsnio minėto sprendimo
Franzén
54 punktą).
41     Galiausia šios monopolijos rinkodaros ir reklamos priemonės turi būti nešališkos ir nepriklausyti nuo prekių kilmės bei skirtos
informuoti vartotojus apie naujas prekes (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Franzén
62 punktą).
42     Nagrinėjant pagrindinėje byloje susiklosčiusią situaciją iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos darytina išvada, kad 1996 m.
sutartyje nebuvo numatytas nei pirkimo planas, nei „pirkimų konkurso“ sistema, pagal kurią nepasirinktų prekių pardavėjai
turėtų teisę sužinoti tokio sprendimo priėmimo motyvus. Taip pat nebuvo numatyta galimybė tokį sprendimą apskųsti nepriklausomai
kontrolės institucijai. Atvirkščiai, pagal šią sutartį
Apoteket
iš esmės buvo suteikta visiška laisvė savo nuožiūra rinktis vaistų asortimentą.
43     Dėl šios priežasties 1996 m. sutartis neužkirto kelio visoms diskriminacijos rūšims. Tačiau Švedijos vyriausybė nenurodė jokios
kitos priemonės ar akto, kurie galėtų kompensuoti šių struktūrinio pobūdžio garantijų nebuvimą.
44     Šių aplinkybių pakanka pripažinti, jog dėl
Apoteket
organizavimo ir valdymo būdų, ypač kiek tai susiję su vaistų atranka, iš kitų valstybių narių tiekiami vaistai galėjo atsidurti
nepalankesnėje padėtyje nei švediški vaistai. Taigi ši valstybės monopolija nebuvo pertvarkyta taip, jog nebūtų bet kokios
iš kitų valstybių narių tiekiamų vaistų diskriminacijos. Todėl ji pažeidžia EB 31 straipsnį.
45     Todėl antro aspekto, ar dėl
Apoteket
veiklos iš kitų valstybių narių tiekiami vaistai faktiškai buvo nepalankesnėje padėtyje, išsamiau nagrinėti nereikia.
46     Švedijos vyriausybė tvirtino, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą pardavimo tvarką vis tiek galima pateisinti.
47     Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad valstybė narė EB 86 straipsnio 2 dalimi gali remtis siekdama pateisinti
EB 31 straipsnio 1 daliai prieštaraujantį išimtinių teisių suteikimą įmonei, kuriai patikėta teikti bendrus ekonominius interesus
tenkinančias paslaugas, jeigu jai patikėtos konkrečios užduoties negalima įgyvendinti nesuteikiant tokių teisių ir jei dėl
to atsiradusi įtaka prekybos vystymuisi neprieštarauja Bendrijos interesams (šiuo klausimu žr. 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑157/94, Rink. p. I‑5699, 32 punktą; 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑158/94, Rink. p. I‑5789, 43 punktą ir 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑159/94, Rink. p. I‑5815, 49 punktą).
48     Tačiau pagal EB 86 straipsnio 2 dalį negalima pateisinti tokios, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamos ir šio sprendimo
42 ir 43 punktuose aprašytos, pardavimo tvarkos, kurioje nenumatyta atrankos sistema, draudžianti bet kokią iš kitų valstybių
narių tiekiamų vaistų diskriminaciją.
49     Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 31 straipsnis draudžia tvarką, kuri suteikia išimtinę teisę vykdyti
mažmeninę prekybą tokiomis sąlygomis, kokios yra taikomos pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju.

Dėl antrojo – penktojo klausimų
50     Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į kitus klausimus atsakyti nėra būtina.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
51     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
EB 31 straipsnis draudžia tvarką, kuri suteikia išimtinę teisę vykdyti mažmeninę prekybą tokiomis sąlygomis, kokios yra taikomos
pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju.
Parašai.
*
Proceso kalba: švedų.