CELEX: 62009FJ0029
Javni uslužbenci
Uradniki
Osebni prejemki
Člen 64 Kadrovskih predpisov
Člena 3(5), prvi pododstavek, in 9 Priloge XI h Kadrovskim predpisom
Korekcijski koeficient
Enako obravnavanje

G. Lebedef in T. Jones sta v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 30. marca 2009 vložila tožbo, s katero predlagata razglasitev
ničnosti domnevne odločbe Komisije Evropskih skupnosti, s katero je bila zavrnjena izenačitev kupne moči uradnikov, zaposlenih
v Luxembourgu (Luksemburg), s kupno močjo uradnikov, zaposlenih v Bruslju (Belgija), in podredno, razglasitev ničnosti njunih
plačilnih listov od junija 2008.

Pravni okvir
Člen 64 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
„Osebni prejemki uradnika, ki so izraženi v evrih, se po obveznih odtegljajih, določenih s temi kadrovskimi predpisi ali v
katerih koli sprejetih izvedbenih predpisih, ponderirajo po stopnji, ki je nad, pod ali enaka 100 %, odvisno od življenjskih
razmer v raznih krajih zaposlitve.
[…] Ponder, ki se uporablja za osebne prejemke uradnikov, zaposlenih na začasnih sedežih skupnosti, je enak 100 % na dan 1. januarja 1962.“
Člen 1 Priloge XI h Kadrovskim predpisom z naslovom „Pravila za izvajanje členov 64 in 65 Kadrovskih predpisov“ določa:
„1. Poročilo Statističnega urada Evropskih skupnosti (Eurostat)
Za namen presoje, predvidene v členu 65(1) Kadrovskih predpisov, Eurostat vsako leto pred koncem oktobra pripravi poročilo
o spremembah življenjskih stroškov v Bruslju, o ekonomskih paritetah med Brusljem in nekaterimi kraji v državah članicah in
o spremembah kupne moči plač v nacionalnih javnih službah centralnih vlad.
[…]
3. Spremembe življenjskih stroškov izven Bruslja (ekonomske paritete in implicitni indeksi)
[…]
(d)      izven Belgije in Luksemburga se spremembe življenjskih stroškov v referenčnem obdobju merijo z implicitnimi indeksi. Ti indeksi
so izračunani tako, da se bruseljski mednarodni indeks pomnoži s spremembami ekonomske paritete.
[…]“
Člen 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom določa:
„Korekcijski koeficient se ne uporablja za Belgijo in Luksemburg.“
Člen 5(3) Priloge XI h Kadrovskim predpisom določa:
„Za vsak kraj, za katerega je določen korekcijski koeficient (razen za Belgijo in Luksemburg), se za december izračuna ocena
ekonomskih paritet, navedenih v členu 1(3). Sprememba življenjskih stroškov se izračuna v skladu s pravili iz člena 1(3).“
Nazadnje, člen 9(1) Priloge XI h Kadrovskim predpisom določa:
„Oblikovanje posebnega korekcijskega koeficienta za določen kraj zaposlitve lahko zahtevajo ustrezni organi zadevnih držav
članic, uprava institucije [Evropske unije] ali predstavniki uradnikov [Evropske unije].
Zahteva mora temeljiti na objektivnih dejavnikih, ki kažejo na več let trajajočo znatno razliko v življenjskih stroških med
krajem zaposlitve in glavnim mestom zadevne države članice (razen za Nizozemsko, kjer se namesto Amsterdama uporabi Haag).
Če Eurostat potrdi, da je razlika znatna (več kot 5 %) in trajna, mora Komisija pripraviti predlog za določitev korekcijskega
koeficienta za ta kraj.“

Dejansko stanje
Ker je M. Ott, predsednik sindikata Evropska solidarnost, menil, da se kupna moč uradnikov, zaposlenih v Luxembourgu, že nekaj
let stalno zmanjšuje v primerjavi s kupno močjo uradnikov, zaposlenih v Bruslju, je 28. oktobra 2005 podpredsedniku Komisije
S. Kallasu poslal dopis, v katerem je predlagal, naj se opravi študija o možnosti določitve korekcijskega koeficienta za Luksemburg.
S. Kallas je v dopisu z dne 29. novembra 2005 odgovoril, da ni v interesu osebja, da se začnejo dejavnosti za oblikovanje
korekcijskega koeficienta za Luksemburg, predvsem ker bi tak ukrep zahteval spremembo Kadrovskih predpisov, kar bi pomenilo
tveganje ponovnih pogajanj o načinu letnega prilagajanja osebnih prejemkov, do dogovora o katerem je prišlo „po dolgotrajnih
in napornih pogajanjih v okviru reforme“.
Medinstitucionalni sindikalni kolektiv, ki združuje več sindikalnih in panožnih organizacij Evropskega parlamenta, Komisije
in Sodišča Evropske unije, je 3. aprila 2007 generalnemu direktorju Eurostata poslal dopis, v katerem ga je pozval k izvedbi
študije, da bi se ugotovilo, kako velika je razlika v kupni moči med uradniki, zaposlenimi v Luxembourgu, in uradniki, zaposlenimi
v Bruslju, in da bi se začel postopek iz člena 9 Priloge XI h Kadrovskim predpisom za oblikovanje korekcijskega koeficienta
za Luksemburg.
Generalni direktor Eurostata je v dopisu z dne 6. junija 2007 odgovoril, da predlog za oblikovanje korekcijskega koeficienta
za Luksemburg ni v pristojnosti Eurostata in ga je treba nasloviti na Generalni direktorat (GD) Komisije za kadrovske zadeve
in administracijo.
Več sindikalnih in panožnih organizacij, združenih v skupno sindikalno zvezo, je v dopisu z dne 12. aprila 2008 generalnemu
direktorju GD za kadrovske zadeve in administracijo predlagalo medinstitucionalno posvetovanje o izgubi kupne moči osebja
institucij.
Tožeči stranki sta z dopisom z dne 12. septembra 2008, ki ga je uprava vpisala 15. septembra 2008, vložili pritožbo zoper
svoja plačilna lista za junij 2008, ki sta vsebovala prilagoditev osebnih prejemkov, opravljeno konec leta 2007, ne pa korekcijskega
koeficienta za kraj njune zaposlitve, ter zoper plačilne liste za naslednje mesece.
Organ, pristojen za imenovanja (v nadaljevanju: OPI), je z odločbo z dne 17. decembra 2008, sporočeno z dopisom z dne 18. decembra 2008,
zavrnil navedeno pritožbo.

Predlogi strank in postopek
Tožeči stranki Sodišču za uslužbence predlagata, naj:
–      primarno, razglasi za nično zavrnitev zaradi molka organa glede izenačitve kupne moči osebnih prejemkov v Luxembourgu s kupno
močjo osebnih prejemkov v Bruslju;
–        podredno, razglasi za nične plačilne liste tožečih strank, izdane za obdobje od 15. junija 2008;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
Svet Evropske unije je z dopisom, ki ga je sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prejelo 25. junija 2009 po telefaksu (izvirnik
je bil vložen 29. junija 2009), predlagal, naj se mu dovoli intervencija v tej zadevi v podporo predlogom Komisije. Predsednik
tretjega senata Sodišča za uslužbence je ugodil temu predlogu s sklepom z dne 7. septembra 2009.
Svet je z intervencijsko vlogo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 16. oktobra 2009 po telefaksu, Sodišču
za uslužbence predlagal, naj tožbo zavrže kot očitno nedopustno in naj jo, podredno, zavrne kot neutemeljeno, kar zadeva ugovor
nezakonitosti, ki sta ga tožeči stranki uveljavljali v utemeljitev tožbe.

Dopustnost tožbe

Trditve strank
Komisija meni, da je tožba nedopustna ne glede na to, ali je vložena zoper domnevno zavrnitev oblikovanja korekcijskega koeficienta
za Luxembourg ali zoper plačilne liste tožečih strank od junija 2008.
Po eni strani ugotavlja, da so bili vsi ukrepi, izvedeni pred vložitvijo pritožbe, sindikalni ali politični, ne pa povezani
s Kadrovskimi predpisi. Zahteve v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov naj ne bi nikoli individualno vložil uradnik.
V vsakem primeru naj bi bila tožba, kolikor je bila vložena zoper domnevno zavrnitev oblikovanja korekcijskega koeficienta
za Luxembourg, prepozna, saj ni bila niti v treh mesecih po tem, ko je S. Kallas zavrnil zahtevo iz oktobra 2005, niti v treh
mesecih po tem, ko je generalni direktor Eurostata zavrnil izvedbo zahtevanih izračunov, vložena nobena pritožba. Komisija
tudi ugotavlja, da tožeči stranki nista bili avtorici zadevnih zahtev.
Poleg tega naj predmet tožbe ne bi bil enak predmetu prejšnjih zahtev. Njen glavni predmet naj bi bilo razkritje neobstoja
korekcijskega koeficienta za Luxembourg, ki naj bi bil po mnenju tožečih strank nujno višji od koeficienta za Bruselj, medtem
ko so se prejšnje zahteve nanašale na neobstoj izračunov ali posvetovanja.
Po drugi strani Komisija priznava, da uradnik v skladu s sodno prakso lahko izpodbija plačilni list, če na njem ni uporabljen
korekcijski koeficient, do katerega naj bi bil uradnik po njegovem mnenju upravičen (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča
z dne 27. oktobra 1994 v zadevi Chavane de Dalmassy in drugi proti Komisiji, T-64/92, RecFP, str. I-A-227 in II-723). Vendar
naj bi ta možnost pomenila, da je zadevni plačilni list odraz spremembe položaja ali nove odločitve, kar naj se ne bi zgodilo
junija 2008.
Tožeči stranki sta na obravnavi trdili, najprej, da imata pravico neposredno pred Sodiščem za uslužbence izpodbijati zavrnitev
zaradi molka organa, s katerim je bilo zavrnjeno, da se z določitvijo posebnega korekcijskega koeficienta kupna moč uradnikov,
zaposlenih v Luxembourgu, izenači s kupno močjo uradnikov, zaposlenih v Bruslju, dalje, da je iz plačilnega lista za junij
2008 razvidna sprememba položaja, ker vsebuje popravek glede prilagoditve osebnih prejemkov, izvedene po letnem pregledu,
opravljenem konec leta 2007, ne da bi ta lista zato vsebovala korekcijski koeficient za Luxembourg, ter nazadnje, da sta v
celoti upoštevali roke za vložitev pritožbe in tožbe.

Presoja Sodišča za uslužbence
Tožba v delu, ki je usmerjen zoper domnevno zavrnitev zaradi molka organa glede izenačitve kupne moči uradnikov, zaposlenih
v Luxembourgu, s kupno močjo uradnikov, zaposlenih v Bruslju
Treba je opozoriti, da je v sistemu pravnih sredstev, organiziranem v členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov, za tožbo zoper
zavrnitev zaradi molka organa potrebno naslednje:
–        da zadevni uradnik v skladu s členom 90(1) Kadrovskih predpisov vloži predhodno zahtevo, za katero se šteje, da je zavrnjena
zaradi molka organa, če OPI ne odgovori v štirih mesecih, v tem primeru pa lahko uradnik v novem trimesečnem roku pri OPI
vloži pritožbo v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov, ali
–        da se vloži predhodna pritožba zoper akt, ki posega v položaj, v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov, pri čemer neobstoj
odgovora v štirih mesecih po vložitvi pritožbe v skladu z drugim pododstavkom tega odstavka velja za zavrnitev zaradi molka
organa, zoper katero je mogoče vložiti tožbo v skladu s členom 91 Kadrovskih predpisov.
V tej zadevi je treba ugotoviti, da tožeči stranki nista pravilno upoštevali predhodnega postopka. Po eni strani namreč nista
v skladu s členom 90(1) Kadrovskih predpisov vložili predhodne zahteve, da se kupna moč uradnikov, zaposlenih v Luxembourgu,
izenači s kupno močjo uradnikov, zaposlenih v Bruslju, saj dopisov z dne 28. oktobra 2005, 3. aprila 2007 in 12. aprila 2008
– tudi če bi jih bilo mogoče opredeliti kot zahteve v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov – nista vložili tožeči stranki
sami.
Po drugi strani v rokih za vložitev pritožbe in tožbe v nobenem primeru ni bilo odziva na odgovor S. Kallasa z dne 29. novembra 2005
in odgovor generalnega direktorja Eurostata z dne 6. junija 2007. Prav tako sindikalne in panožne organizacije po tem, ko
generalni direktor GD za kadrovske zadeve in administracijo ni izrecno odgovoril na njihovo zahtevo po medinstitucionalnem
posvetovanju z dne 12. aprila 2008, niso storile nič.
Zato je treba tožbo zavreči kot nedopustno v delu, ki je usmerjen zoper domnevno zavrnitev zaradi molka organa glede izenačitve
kupne moči uradnikov, zaposlenih v Luxembourgu, s kupno močjo uradnikov, zaposlenih v Bruslju.
Tožba v delu, ki je usmerjen zoper plačilne liste tožečih strank, izdane od junija 2008
Iz tožbe izhaja, da tožeči stranki v utemeljitev tožbe zoper svoje plačilne liste, izdane od junija 2008, v bistvu navajata
tožbene razloge, ki so naravnani proti členu 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom, zato da bi se pred
Sodiščem za uslužbence sklicevali na to, da naj navedenega člena 3(5), prvi pododstavek, ne bi bilo mogoče uporabljati.
V uvodu je treba opozoriti, da člen 241 ES, ki se je uporabljal na dan vložitve tožbe in je po spremembi postal člen 277 PDEU,
določa, da lahko vsaka stranka v sporu, v katerem gre za zakonitost uredbe iz te določbe, predvsem v utemeljitev tožbe zoper
izvedbeni ukrep, razloge iz člena 230, drugi odstavek, ES, ki je po spremembi postal člen 263, drugi odstavek, PDEU, uveljavlja
tudi po izteku roka za vložitev tožbe zoper uredbo. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je to vmesno pravno sredstvo odraz
splošnega načela, katerega namen je zagotoviti, da ima ali je imel vsakdo možnost izpodbijati akt Unije, ki je podlaga za
odločbo zoper njega (sodbe Sodišča z dne 6. marca 1979 v zadevi Simmenthal proti Komisiji, 92/78, Recueil, str. 777; z dne
19. januarja 1984 v zadevi Andersen in drugi proti Parlamentu, 262/80, Recueil, str. 195, in z dne 10. julija 2003 v zadevi
Komisija proti ECB, C‑11/00, Recueil, str. 7147, točke od 74 do 78). Pravilo iz člena 241 ES gotovo velja v sporu, ki teče
pred Sodiščem za uslužbence na podlagi člena 236 ES, ki je po spremembi postal člen 270 PDEU.
Vendar iz sodne prakse izhaja tudi, da s členom 241 ES dana možnost sklicevanja na to, da naj uredbe ne bi bilo mogoče uporabljati,
ne daje pravice do samostojne tožbe in se lahko uveljavlja le kot vmesno pravno sredstvo, tako da neobstoj pravice do tožbe
glede glavne stvari ali nedopustnost tožbe glede glavne stvari povzroči nedopustnost ugovora nezakonitosti (sodbi Sodišča
z dne 16. julija 1981 v zadevi Albini proti Svetu in Komisiji, 33/80, Recueil, str. 2141, točka 17, in z dne 7. julija 1987
v združenih zadevah Étoile commerciale in CNTA proti Komisiji, 89/86 in 91/86, Recueil, str. 3005, točka 22).
V skladu s členoma 90 in 91 Kadrovskih predpisov se lahko pritožba in posledično tožba vložita le zoper akt, ki posega v položaj
in ga je izdal OPI. Prav tako ni sporno, da je akt, ki posega v položaj, v smislu členov 90(2) in 91(1) Kadrovskih predpisov
akt, ki ima zavezujoče pravne učinke, ki lahko neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke s tem, da bistveno
spreminjajo njen pravni položaj (sodba Sodišča za uslužbence z dne 28. junija 2006 v zadevi Grünheid proti Komisiji, F-101/05,
ZOdl. JU, str. I-A-1-55 in II-A-1-199, točka 33 in navedena sodna praksa).
Torej je treba preveriti, ali tožba v delu, ki je usmerjen proti plačilnim listom tožečih strank, izdanim od junija 2008,
izpolnjuje zahteve iz členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov.
V zvezi s tem je treba poudariti, da plačilni list zaradi svoje narave in predmeta nima značilnosti akta, ki posega v položaj,
ker je le finančni odraz prejšnjih upravnih odločb, ki se nanašajo na osebni in pravni položaj uradnika (sodbi Sodišča za
uslužbence z dne 23. aprila 2008 v zadevi Pickering proti Komisiji, F‑103/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 72, in v zadevi
Bain in drugi proti Komisiji, F-112/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 73). Ker pa je plačilni list, ki vsebuje seznam
finančnih pravic, jasen odraz obstoja in vsebine individualne upravne odločbe, ki je bila do zdaj neopažena, ker ni bila uradno
vročena zadevni osebi, se lahko šteje za akt, ki posega v položaj, zoper katerega se lahko vloži pritožba in po potrebi tožba
(glej v tem smislu v zvezi s povračilom potnih stroškov sodbo Splošnega sodišča z dne 16. februarja 2005 v zadevi Reggimenti
proti Parlamentu, T-354/03, ZOdl. JU, str. I-A-33 in II-147, točki 38 in 39, v zvezi z odbitkom zneska drugje prejetih družinskih
dodatkov pa sklep Splošnega sodišča z dne 24. marca 1998 v zadevi Meyer in drugi proti Sodišču, T‑181/97, ZOdl. JU, str. I-A-151
in II-481). V teh okoliščinah posredovanje plačilnega lista povzroči, da začneta teči roka za vložitev pritožbe in tožbe zoper
upravno odločbo, ki je bila sprejeta glede zadevnega uradnika in se odraža v plačilnem listu (zgoraj navedeni sodbi Pickering
proti Komisiji, točka 75, ter Bain in drugi proti Komisiji, točka 76).
Isto velja, kadar je s plačilnim listom prvič udejanjeno izvajanje novega splošnega akta o določitvi finančnih pravic, kot
so odločba o spremembi načina izračuna potnih stroškov (sodba Splošnega sodišča z dne 18. septembra 2003 v zadevi Lebedef
in drugi proti Komisiji, T-221/02, RecFP, str. I-A-211 in II-1037, točki 24 in 25), odločba o spremembi lestvice prispevkov
staršev za storitve vrtca (sodba Splošnega sodišča z dne 29. januarja 1997 v zadevi Vanderhaeghen proti Komisiji, T-297/94,
RecFP, str. I-A-7 in II-13), uredba o spremembi korekcijskih koeficientov (sodba Splošnega sodišča z dne 8. novembra 2000
v zadevi Bareyt in drugi proti Komisiji, T-175/97, RecFP, str. I-A-229 in II-1053, ter zgoraj navedeni sodbi Pickering proti
Komisiji ter Bain in drugi proti Komisiji), uredba o prilagoditvi zneska osebnih prejemkov (sodba Splošnega sodišča z dne
22. junija 1994 v združenih zadevah Di Marzio in Lebedef proti Komisiji, T-98/92 in T-99/92, RecFP, str. I-A-167 in II-541)
ali uredba o uvedbi izjemnega kriznega prispevka ali začasnega prispevka (sodba Sodišča z dne 3. julija 1985 v zadevi Abrias
in drugi proti Komisiji, 3/83, Recueil, str. 1995, in sodba Splošnega sodišča z dne 22. junija 1994 v združenih zadevah Rijnoudt
in Hocken proti Komisiji, T-97/92 in T-111/92, RecFP, str. I-A-159 in II-511).
V zadnjih primerih je prvi plačilni list, izdan po začetku veljavnosti splošnega akta o spremembi finančnih pravic abstraktne
kategorije uradnikov, za naslovnika nujno odraz sprejetja individualne upravne odločbe z zavezujočimi pravnimi učinki, ki
lahko neposredno in takoj vplivajo na interese zadevnega uradnika. Tudi ob domnevi, da se lahko sklepa, da OPI vsak mesec
sprejme novo individualno upravno odločbo o določitvi finančnih pravic uradnika, ki se odraža v ustreznem plačilnem listu,
bi te zaporedne odločbe le potrjevale prvo odločbo, s katero je bil na podlagi novega splošnega akta bistveno spremenjen pravni
položaj zadevne osebe.
Zato uradnik, ki v rokih za vložitev pritožbe in tožbe ni izpodbijal plačilnega lista, s katerim je prvič udejanjeno izvajanje
novega splošnega akta o določitvi finančnih pravic, po izteku teh rokov ne more učinkovito izpodbijati poznejših plačilnih
listov, tako da bi se zoper njih skliceval na isto nezakonitost, ki jo je vseboval prvi plačilni list (zgoraj navedeni sodbi
Pickering proti Komisiji, točke od 75 do 89, ter Bain in drugi proti Komisiji, točke od 76 do 89).
Vendar okoliščine v tej zadevi ne ustrezajo zgoraj naštetim primerom. Preučitev trditev tožečih strank namreč kaže, da ti
kritizirata predvsem vztrajanje Komisije pri uporabi člena 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom, ne da
bi opravila študijo o morebitni razliki v kupni moči med Brusljem in Luxembourgom, pri čemer se sklicujeta na pojav novih
gospodarskih okoliščin, ki naj predvsem z vidika načela enakega obravnavanja ne bi več upravičevale uporabe te določbe.
Glede tega je treba opozoriti, da načelo enakega obravnavanja velja tudi za zakonodajalca, kot priznava Komisija, in da je
namen določitve korekcijskih koeficientov iz členov 64 in 65 Kadrovskih predpisov prav izvajanje tega načela, tako da se zagotavlja
ohranitev enake kupne moči za vse uradnike ne glede na kraj zaposlitve (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 19. novembra 1981
v zadevi Benassi proti Komisiji, 194/80, Recueil, str. 2815, točka 5, in z dne 23. januarja 1992 v zadevi Komisija proti Svetu,
C-301/90, Recueil, str. I-221, točka 19, ter sklep Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi Drouvis proti Komisiji, C-187/03 P,
neobjavljen v ZOdl., točka 25 in navedena sodna praksa).
Če posameznik – kot v tej zadevi – meni, da novi elementi povzročijo nastanek obveznosti za Evropsko unijo, da sprejme nove
zakonodajne ukrepe, mora praviloma ravnati po postopkih, določenih v pogodbah in aktih Unije (glej v tem smislu sodbo Sodišča
z dne 22. oktobra 2002 v zadevi National Farmers’Union, C-241/01, Recueil, str. I-9079, točka 38).
Vendar je treba ugotoviti, da člen 90(1) Kadrovskih predpisov le uradnikom omogoča, da od uprave, ki ravna kot OPI, zahtevajo,
naj glede njih sprejme odločbo. V tej zadevi ni tako, ker tožeči stranki Komisiji v bistvu očitata, da ni sprejela potrebnih
političnih pobud, da bi se v prihodnosti določil poseben korekcijski koeficient za Luxembourg, kar bi predpostavljalo razveljavitev
člena 3(5), prvi odstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom. Taka zahteva ne spada na področje uporabe člena 90(1) Kadrovskih
predpisov, ker politične pobude ni mogoče opredeliti kot „odločitev, sprejeto glede uradnika“.
V teh okoliščinah in ob upoštevanju postopkovnih težav, s katerimi bi se srečal posameznik, ki bi želel v skladu s členom 265 PDEU
proti instituciji vložiti tožbo zaradi nedelovanja, da bi dosegel razveljavitev določbe uredbe, ki jo je sprejel zakonodajalec
Unije (glej v tem smislu predvsem sodbo Sodišča z dne 16. februarja 1993 v zadevi ENU proti Komisiji, C-107/91, Recueil, str. I-599,
točki 16 in 17), bi to, da bi se na podlagi sodne prakse, omenjene v točkah od 33 do 36 zgoraj, izključila možnost, da bi
uradnik zaradi spremembe dejanskih okoliščin, kot je sprememba gospodarskih okoliščin, izpodbijal plačilni list tako, da bi
ob tej priložnosti zoper določbo Kadrovskih predpisov, ki je po mnenju zadevnega uradnika postala nezakonita zaradi te spremembe
okoliščin, uveljavljal ugovor nezakonitosti, povzročilo, da bi postalo skoraj nemogoče vložiti tožbo za zagotovitev upoštevanja
splošnega načela enakega obravnavanja, priznanega v pravu Unije, in bi tako pomenilo nesorazmerno kršitev pravice do učinkovitega
sodnega varstva.
Zato je treba v zelo posebnih okoliščinah te zadeve kljub omejitvam, ki izhajajo iz sodne prakse, navedene v točkah od 33
do 36 zgoraj, priznati – da bi ohranili pravico uradnikov do tožbe – da uradniki lahko izpodbijajo svoj plačilni list tako,
da zoper določbo Kadrovskih predpisov, s katero so določene njihove finančne pravice, uveljavljajo ugovor nezakonitosti, ki
se nanaša predvsem na kršitev načela enakega obravnavanja.
Ob upoštevanju zgornjega je treba ugovor nedopustnosti tožbe v delu, ki je naravnan zoper plačilne liste tožečih strank, izdane
od junija 2008, zavrniti.

Vsebinska presoja
Tožeči stranki v utemeljitev tožbe navajata štiri tožbene predloge, od katerih se prvi trije, ki so v tožbi predstavljeni
skupaj, nanašajo na kršitev načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, načela dobrega upravljanja in načela varstva
zaupanja v pravo, četrti tožbeni razlog pa se nanaša na kršitev člena 64 Kadrovskih predpisov.

Prvi trije tožbeni razlogi
Trditve strank
Tožeči stranki trdita, da so življenjski stroški v Luxembourgu višji kot v Bruslju. V utemeljitev te trditve se sklicujeta
na nacionalno minimalno plačo in stanovanjske stroške ter na podatke, ki jih je objavila družba za bančne storitve UBS, neuradne
izračune, ki so jih opravili statistiki Eurostata, in ocene kolegov, ki so se v okviru premeščanj preselili iz Luxembourga
v Bruselj ali obratno.
Ker je Luxembourg edini kraj zaposlitve, za katerega ni določen korekcijski koeficient, tožeči stranki menita, da je kršitev
načela enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije očitna.
Po mnenju tožečih strank je težko, celo nemogoče izračunati korekcijski koeficient za Luxembourg, ker ne obstaja mednarodni
indeks življenjskih stroškov za to mesto, ki bi moral biti ugotovljen z raziskavo Eurostata, vendar ta te raziskave ni nikoli
opravil.
S tem, da Komisija ni ukrepala v zvezi z zahtevami predstavnikov, zaposlenih v tej smeri, kar je razvidno iz vsebine plačilnih
listov, izdanih junija 2008 in pozneje, naj ne bi upoštevala člena 9 Priloge XI h Kadrovskim predpisom in naj bi tako kršila
načelo dobrega upravljanja. Tožeči stranki menita, da se navedeni člen s tem, da se sklicuje na „znatno razliko v življenjskih
stroških med krajem zaposlitve in glavnim mestom zadevne države članice“, v resnici nanaša na „znatno razliko v življenjskih
stroških med določenim krajem zaposlitve in krajem zaposlitve, ki določa osebne prejemke tudi v tem določenem kraju zaposlitve“.
Nazadnje, tožeči stranki trdita, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pravica zahtevati varstvo zaupanja v pravo velja za
vse posameznike, pri katerih je uprava vzbudila legitimna pričakovanja. Povzročeno naj bi bilo, da sta tožeči stranki v tej
zadevi verjeli, da neobstoj korekcijskega koeficienta za Luxembourg pomeni, da je Komisija opravila potrebna preverjanja,
na podlagi katerih je lahko sklepala, da je upravičeno, da se tak koeficient ne določi.
Komisija odgovarja, da tožeči stranki nikakor ne pojasnjujeta, kako bi lahko bil člen 9 Priloge XI h Kadrovskim predpisom
kršen, kar zadeva Luxembourg, če je v členu 3(5), prvi pododstavek, navedene priloge, ki je hierarhično enakovreden, izključena
možnost obstoja korekcijskega koeficienta za Luxembourg.
Seveda Komisija ne zanika, da zakonodajalca na splošno zavezuje načelo enakega obravnavanja. Vendar naj bi, kar zadeva člen 3(5),
prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom, sklicevanje na tak očitek zahtevalo posebej temeljit dokaz obstoja dejanske
in trajne razlike med Brusljem in Luxembourgom. To naj bi izhajalo iz sodne prakse v zvezi z izpodbijanjem koeficienta, ki
ga Svet redno določa za dani kraj zaposlitve. Ista zahteva naj bi
a fortiori
veljala za dokaz tega, da zakonodajalec v samih Kadrovskih predpisih ni upošteval načela enakega obravnavanja s tem, ko je
sklepal, da je treba dva kraja zaposlitve obravnavati enako.
Komisija opozarja tudi na široko diskrecijsko pravico, ki jo imajo institucije v zvezi z elementi, ki jih morajo upoštevati
pri določitvi korekcijskih koeficientov, saj lahko sodišče kaznuje le očitno napako pri presoji ali zlorabo pooblastil (glej
predvsem sodbo Splošnega sodišča z dne 25. septembra 2002 v združenih zadevah Ajour in drugi proti Komisiji, T-201/00 in T-384/00,
RecFP, str. I-A-167 in II‑885, točke od 47 do 49, in zgoraj navedeno sodbo Bareyt in drugi proti Komisiji, točki 57 in 64).
Tožeči stranki pa naj ne bi predložili nobenega dokaza, iz katerega bi bilo mogoče sklepati na obstoj očitne napake pri presoji
v zvezi z neobstojem koeficienta za Luxembourg.
Najprej, predsednik sindikata Evropska solidarnost, ki je menil, da je očitno, da je življenje v Luxembourgu dražje kot v
Bruslju, je leta 2005 od Komisije zahteval, naj opravi študijo o izvedljivosti posebnega koeficienta. Vendar naj Eurostat
ne bi mogel opraviti raziskave o družinskih proračunih uradnikov, zaposlenih v Luxembourgu, da bi se določil tak koeficient,
ker po pravu v skladu s členom 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom tak koeficient ne more obstajati.
Poleg tega Komisija meni, da tožeči stranki navajata le splošne in nejasne premisleke brez vsakršnega dokaza o cenah, na podlagi
katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da so življenjski stroški v Luxembourgu dejansko bistveno in trajno višji od življenjskih
stroškov v Bruslju.
Poleg tega Komisija meni, da je sklicevanje na člen 9 Priloge XI h Kadrovskim predpisom v tej zadevi napačno, ker se ta člen
nanaša na oblikovanje koeficienta za kraj, ki ni glavno mesto države, in ne za glavno mesto, za katero – kar zadeva Luxembourg
– obstaja posebna določba v členu 3(5), prvi pododstavek, navedene priloge.
Komisija dodaja, da vse razpoložljive informacije o življenjskih stroških v Luxembourgu še zdaleč ne podpirajo tega, kar trdita
tožeči stranki. Navaja primer iz
Mercer’s Cost of Living Survey
, iz katerega naj bi bilo razvidno, da so bili življenjski stroški marca 2008 v Luxembourgu (91,3) nižji kot v Bruslju (92,9),
pri čemer so bili za indeks 100 uporabljeni življenjski stroški v New Yorku.
Komisija glede domnevne kršitve načela dobrega upravljanja ugotavlja, da v skladu s sodno prakso določbe Kadrovskih predpisov
ni mogoče izpodbijati iz tega razloga (sodba Splošnega sodišča z dne 29. novembra 2006 v zadevi Campoli proti Komisiji, T-135/05,
ZOdl. JU, str. I-A-2-297 in II-A-2-1527, točka 149).
Komisija glede domnevne kršitve načela varstva zaupanja v pravo meni, da je stališče tožečih strank nekoherentno. Bolje bi
ga razumela, če bi ti trdili, da jima je uprava dejansko obljubila določitev posebnega koeficienta za Luxembourg, vendar ga
nikoli ni določila. Vsekakor naj bi bilo po pravu izključeno, da bi tožeči stranki lahko kakor koli upali na določitev koeficienta
za Luxembourg, ker je to izrecno prepovedano v členu 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom. Kakršna koli
taka obljuba, če bi obstajala, bi bila v nasprotju z veljavnimi določbami in torej ne bi mogla ustvariti legitimnega pričakovanja
(sodba Splošnega sodišča z dne 27. marca 1990 v zadevi Chomel proti Komisiji, T-123/89, Recueil, str. II-131, točke od 26
do 30).
Presoja Sodišča za uslužbence
Tožeči stranki Komisiji v bistvu očitata, da kljub členu 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom Eurostatu
ni naložila, da opravi statistične raziskave, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, ali obstaja znatna razlika v kupni
moči uradnikov in uslužbencev, zaposlenih v Luxembourgu in Bruslju, ali ne. Menita, da je Komisija zaradi neukrepanja in kljub
indicom, ki sta jih predložili in iz katerih naj bi bilo razvidno, da so se življenjski stroški v Luxembourgu v zadnjih letih
znatno povečali, kršila načela enakega obravnavanja, dobrega upravljanja in varstva zaupanja v pravo.
Torej je treba trditev tožečih strank razumeti tako, da izpodbijata predvsem zakonitost člena 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI
h Kadrovskim predpisom, ker naj ta določba ne bi preprečevala le možnosti določitve korekcijskega koeficienta za Luxembourg,
temveč tudi to, da bi Komisija Eurostatu naložila izvedbo statističnih raziskav, potrebnih za dokaz obstoja morebitne razlike
v življenjskih stroških med Brusljem in Luxembourgom, čeprav naj bi dokazi, ki sta jih predložili tožeči stranki, upravičevali
začetek takih raziskav.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso cilj korekcijskih koeficientov iz členov 64 in 65
Kadrovskih predpisov, ki se uporabljajo za osebne prejemke uradnikov, zagotoviti ohranitev enake kupne moči za vse uradnike
ne glede na kraj njihove zaposlitve v skladu z načelom enakega obravnavanja (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Benassi
proti Komisiji, točka 5, in Komisija proti Svetu, točka 19, ter zgoraj navedeni sklep Drouvis proti Komisiji, točka 25 in
navedena sodna praksa). Svet mora v skladu s členom 65(2) Kadrovskih predpisov, kadar ugotovi znatno spremembo življenjskih
stroškov, na podlagi tega priti do ustreznih sklepov in prilagoditi korekcijske koeficiente (zgoraj navedena sodba Komisija
proti Svetu, točka 24). Sodišče je glede izkazane znatne spremembe življenjskih stroškov med krajem zaposlitve, ki ni glavno
mesto zadevne države članice, in glavnim mestom te države članice dodalo, da Svet nima nobene diskrecijske pravice glede potrebe
po uvedbi posebnega korekcijskega koeficienta za neki kraj zaposlitve (zgoraj navedena sodba Komisija proti Svetu, točka 25).
Treba je tudi opozoriti, da načelo enakega obravnavanja, ki naj bi se zagotovilo z določitvijo korekcijskih koeficientov iz
členov 64 in 65 Kadrovskih predpisov, velja tudi za zakonodajalca, kot priznava Komisija.
V tej zadevi je jasno, da sta tožeči stranki, ki se sklicujeta na diskriminatorno obravnavanje uradnikov, zaposlenih v Luxembourgu,
zaradi neobstoja posebnega korekcijskega koeficienta za to državo članico v skladu s členom 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI
h Kadrovskim predpisom, pred Sodiščem za uslužbence v posebno težkem položaju, kar zadeva predložitev dokaza, zaradi tehničnih
težav, povezanih z zbiranjem in pripravo dovolj zanesljivih statističnih podatkov.
V teh okoliščinah se Komisija ne more omejiti na trditev, da tožeči stranki v utemeljitev tožbenega razloga, ki se nanaša
na kršitev načela enakega obravnavanja, nista dokazali obstoja znatne in trajne razlike med Luxembourgom in Brusljem, in hkrati
zatrjevati, da od Eurostata ne more zahtevati, da v zvezi s tem opravi ustrezne statistične raziskave, ker je s členom 3(5),
prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom prepovedana določitev posebnega korekcijskega koeficienta za Luxembourg.
Če bi Sodišče za uslužbence sledilo takemu krožnemu sklepanju, to ne bi moglo zagotoviti upoštevanja enakega obravnavanja
uradnikov na področju osebnih prejemkov in zlasti zahteve po ohranitvi enake kupne moči za vse uradnike.
V teh okoliščinah ob upoštevanju tehničnih težav, povezanih z opredelitvijo in izbiro osnovnih podatkov in statističnih metod,
od tožečih strank ni mogoče zahtevati, da pred Sodiščem za uslužbence pravno zadostno dokažeta obstoj znatnega in trajnega
zvišanja življenjskih stroškov v Luxembourgu v primerjavi z Brusljem, s katerim bi bilo mogoče dokazati neenako obravnavanje
uradnikov glede na kraj njihove zaposlitve. Tožeči stranki morata le – kot je Svet priznal na obravnavi – predložiti dovolj
velik skupek indicev, iz katerih je razvidna mogoča razlika v kupni moči in ki lahko povzročijo, da se dokazno breme preloži
na Komisijo, in po potrebi upravičijo, da Eurostat začne opravljati upravne raziskave.
Res je, da iz člena 65(2) Kadrovskih predpisov in člena 9(1) Priloge XI k tem predpisom izhaja, da lahko le znatno povečanje
življenjskih stroškov v Luxembourgu v primerjavi z Brusljem upraviči sprejetje ukrepov prilagoditve, da se zagotovi enaka
kupna moč uradnikov, zaposlenih v Luxembourgu, in njihovih kolegov, ki delajo v Bruslju. Načelo enakega obravnavanja namreč
ne more narekovati popolnoma enake kupne moči uradnikov ne glede na kraj zaposlitve, ampak bistveno ujemanje življenjskih
stroškov med zadevnimi kraji zaposlitve. Zakonodajalec ima v zvezi s tem, ob upoštevanju zapletenosti področja, široko diskrecijsko
pravico, tako da mora biti ukrepanje sodišča omejeno na preučitev, ali so institucije ostale v razumnih mejah glede na premisleke,
ki so jih upoštevale, in niso očitno napačno uporabile pooblastil (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 7. decembra 1995
v združenih zadevah Abello in drugi proti Komisiji, T-544/93 in T-566/93, RecFP, str. I-A-271 in II-815, točka 76).
Čeprav pisanja tožečih strank o tem niso zelo jasna, se zdi, da je glavni očitek, naveden v utemeljitev te tožbe, vztrajanje
Komisije pri uporabi člena 3(5), prvi pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom, ne da bi opravila študijo o morebitni
razliki v kupni moči med Brusljem in Luxembourgom. V takih okoliščinah nadzor sodišča ni omejen na preverjanje očitne napake
pri presoji, temveč se nanaša na to, ali so zadevne osebe predložile zadostne indice, kot so številčne študije in drugo iz
pooblaščenih virov, ki so zadostno podprte in upravičujejo začetek raziskave, ali ne.
V tej zadevi pa je treba ugotoviti, da tožeči stranki navajata le nekaj bolj abstraktnih premislekov, ne da bi predložili
kakršne koli dokaze, s katerimi bi bilo mogoče dokazati vsaj dozdevnost znatne razlike, ki bi lahko upravičila, da Eurostat
začne opravljati statistične raziskave. Tožeči stranki v tožbi namreč navajata:
–        „podatke, ki jih je objavil UBS“, ne da bi bili ti pojasnjeni ali vsaj predloženi;
–        nepodprte trditve o nacionalni minimalni plači, ceni stanovanj in ceni najema poslovnih prostorov v Luxembourgu;
–        „informacije, ki so jih dobili kolegi, ki so se v okviru premeščanj preselili iz Luxembourga v Bruselj ali iz Bruslja v Luxembourg
in ugotovili, da je njihova kupna moč v Luxembourgu manjša kot v Bruslju“, brez drugih natančnejših komentarjev;
–        „neuradne izračune, ki so jih pridobili statistiki Eurostata“, prav tako brez drugih komentarjev;
–        dopis z dne 6. marca 2006, ki ga je poslal kadrovski direktor Agencije zveze NATO za vzdrževanje in oskrbo in v katerem izraža
le zaskrbljenost zaradi „vedno večje razlike v življenjskih stroških med Brusljem in Luxembourgom“;
–        druge trditve, navedene v korespondenci in sindikalnih letakih, priloženih tožbi.
Taki indici ne zadoščajo za dokaz dozdevnosti znatne in trajne razlike v življenjskih stroških med zadevnima krajema zaposlitve,
zaradi katere bi se brez posebnega korekcijskega koeficienta za Luxembourg bistveno zmanjšala kupna moč uradnikov, zaposlenih
v Luxembourgu, v primerjavi s kupno močjo njihovih kolegov, zaposlenih v Bruslju, zlasti ker je Komisija predložila elemente,
ki nasprotno kažejo, da so življenjski stroški v Luxembourgu nižji kot v Bruslju (glej točko 57 zgoraj).
Poleg tega je glede domnevne kršitve načela dobrega upravljanja dovolj opozoriti, da v vsakem primeru določbe Kadrovskih predpisov,
ki jo je Svet zakonito sprejel, ni mogoče učinkovito izpodbijati zaradi domnevne kršitve takega načela (sodba Splošnega sodišča
z dne 15. februarja 2005 v zadevi Pyres proti Komisiji, T‑256/01, ZOdl. JU, str. I-A-23 in II-99, točka 66, in zgoraj navedena
sodba Campoli proti Komisiji, točka 149).
Nazadnje, glede domnevne kršitve načela varstva zaupanja v pravo je prav tako dovolj ugotoviti, da tožeči stranki nista mogli
dokazati, da sta od uprave dobili natančna zagotovila o obstoju znatne razlike v kupni moči med uradniki v Bruslju in Luxembourgu
ali celo o prihodnjem sprejetju korekcijskega koeficienta za Luxembourg. V vsakem primeru se uradnik ne more sklicevati na
načelo varstva zaupanja v pravo, da bi izpodbijal zakonitost določbe Kadrovskih predpisov, v tem primeru člena 3(5), prvi
pododstavek, Priloge XI h Kadrovskim predpisom, in nasprotoval njeni uporabi, ker obljube uprave, pri katerih ne bi bile upoštevane
določbe Kadrovskih predpisov, ne morejo vzbujati legitimnih pričakovanj pri osebi, ki so ji namenjene (glej v tem smislu zgoraj
navedeno sodbo Chomel proti Komisiji, točke od 26 do 30, in sodbo Splošnega sodišča z dne 7. julija 2004 v zadevi Schmitt
proti EAR, T-175/03, ZOdl. JU, str. I-A-211 in II-939, točki 46 in 47).
V zvezi s tem je treba še poudariti, da tožba ni vložena zoper zavrnitev dostopa do zahteve za izvedbo statistične raziskave,
temveč predvsem zoper plačilne liste na podlagi ugovora nezakonitosti, uveljavljanega zoper določbo Kadrovskih predpisov.
Ob upoštevanju zgornjega je treba prve tri tožbene razloge zavrniti.

Četrti tožbeni razlog
Trditve strank
Tožeči stranki ugotavljata, da je v skladu s členom 64, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov korekcijski koeficient, „ki se
uporablja za osebne prejemke uradnikov, zaposlenih na začasnih sedežih skupnosti, […] enak 100 % na dan 1. januarja 1962“.
To naj bi pomenilo, da se koeficient za Luxembourg lahko sčasoma spremeni. Ker tožeči stranki menita, da s Prilogo XI ni mogoče
omejiti obsega člena 64, izpodbijata zakonitost členov 1(3)(d), 3(5) in 5(3) Priloge XI h Kadrovskim predpisom, ki se nanašajo
na Luxembourg.
Tožeči stranki menita, da obstaja pravna povezava med izpodbijano individualno odločbo, in sicer zavrnitvijo Komisije, da
izenači kupno moč osebnih prejemkov v Luxembourgu s kupno močjo osebnih prejemkov v Bruslju, in izpodbijanim splošnim aktom
ter da je uveljavljani ugovor nezakonitosti omejen na to, kar je nujno za rešitev spora.
Komisija in Svet odgovarjata, da tožeči stranki ne navajata nobene utemeljitve v podporo četrtemu tožbenemu razlogu, zaradi
česar bi bilo treba ta tožbeni razlog zavreči kot nedopusten v skladu s členom 35(1)(d) in (e) Poslovnika.
Kar zadeva vsebino, Komisija v nasprotju s tem, kar predlagata tožeči stranki, meni, da člen 64 Kadrovskih predpisov ni hierarhično
nadrejen določbam Priloge XI. Torej naj bi bilo nemogoče trditi, da je s temi določbami lahko kršen člen 64.
Navedene določbe naj bi bile v resnici hierarhično enakovredne in naj bi jih bilo zato treba brati skupaj, da bi se zagotovila
njihova skladna razlaga. Namen člena 64 pa naj ne bi mogel biti, da je za Luxembourg mogoče sprejeti poseben korekcijski koeficient,
saj naj bi to pomenilo, da se ta člen razlaga tako, da se odstopa od jasnega besedila člena 3(3) ali (5) Priloge XI. Nasprotno,
člen 64 naj bi bilo treba razumeti tako, da se nanaša na druge primere kot na tiste, ki so predmet posebnih določb, kot so
določbe o Luxembourgu.
Svet se glede tega strinja s Komisijo. Dodaja, da iz Priloge XI in zlasti iz člena 9(1) te priloge – ker naj bi tožeči stranki
kritizirali zadevne določbe z vidika načela enakega obravnavanja – izhaja, da cilj zakonodajalca ni zagotoviti, da je kupna
moč uradnikov, zaposlenih v različnih krajih, vedno popolnoma enaka. Zgoraj navedena določba namreč določa, da mora zahteva
za oblikovanje novega korekcijskega koeficienta „temeljiti na objektivnih dejavnikih, ki kažejo na več let trajajočo znatno
razliko v življenjskih stroških med krajem zaposlitve in glavnim mestom zadevne države članice“. Poleg tega, kot je ugotovil
generalni pravobranilec Capotorti v sklepnih predlogih, predstavljenih 30. septembra 1982 k sodbi Sodišča z dne 15. decembra 1982
v zadevi Roumengous Carpentier proti Komisiji (158/79, Recueil, str. 4379), je „prilagoditev korekcijskih koeficientov […]
obvezna le v primeru znatnega zvišanja življenjskih stroškov, [iz česar] je mogoče [sklepati], da cilj zakonodajalca Skupnosti
ni popolnoma enako obravnavanje (enaka kupna moč ne glede na kraj zaposlitve), temveč znatno in razumno ujemanje obravnavanja
[z] morebitnimi majhnimi razlikami“. Če bi domnevali, da je člen 9(1) Priloge XI h Kadrovskim predpisom mogoče po analogiji
prenesti na to zadevo, naj bi iz tega izhajalo, da je zakonitost zadevnih določb o Luxembourgu z vidika načela enakega obravnavanja
mogoče izpodbijati le, če obstajajo objektivni elementi, ki kažejo na znatno in trajno razliko v življenjskih stroških med
Brusljem in Luxembourgom.
Tožeči stranki pa naj ne bi navedli nobenega objektivnega elementa, ki bi kazal na tako razliko med glavnima mestoma, še manj
pa na znatnost in trajnost take razlike.
Presoja Sodišča za uslužbence
Tožeči stranki v bistvu trdita, da določbe Priloge XI h Kadrovskim predpisom in zlasti njen člen 3(5), prvi pododstavek, ne
morejo odstopati od člena 64 Kadrovskih predpisov, katerega besedilo in smisel naj bi obvezno pomenila možnost spremembe korekcijskih
koeficientov, ki se uporabljajo za osebne prejemke uradnikov glede na življenjske razmere v različnih krajih zaposlitve.
Glede tega je res, da „člen 65a Kadrovskih predpisov določa, da so pravila uporabe členov 64 in 65 opredeljena v Prilogi XI“.
Iz tega je mogoče sklepati, da navedena pravila uporabe ne morejo odstopati od osnovnih pravil, določenih v členih 64 in 65
Kadrovskih predpisov. Poleg tega na splošno, čeprav ne obstaja prava formalna hierarhija med osnovnimi pravili iz Kadrovskih
predpisov in prilogami k tem predpisom, saj je obe kategoriji predpisov sprejel Svet, pa bi lahko v posameznih primerih med
njimi obstajala vsebinska hierarhija, saj je treba priloge razlagati ob upoštevanju temeljev in sistema javnih uslužbencev
Evropske unije, kot so opredeljeni v Kadrovskih predpisih v pravem pomenu besede.
Vendar tožeči stranki v tej zadevi nista dokazali, da je z določbami Priloge XI in zlasti z njenim členom 3(5), prvi pododstavek,
kršeno bistveno pravilo, določeno v členu 64 Kadrovskih predpisov, saj nista dokazali, da je zakonodajalec nezakonito menil,
da življenjske razmere v Bruslju in Luxembourgu ne utemeljujejo določitve ločenih korekcijskih koeficientov. Vprašanje, ali
je s tako presojo kršeno načelo enakega obravnavanja oziroma ali taka presoja vsebuje očitno napako, je bilo preučeno v okviru
prvih treh tožbenih razlogov, navedenih v utemeljitev tožbe.
Ob upoštevanju zgornjega je treba zavrniti četrti tožbeni razlog in posledično tožbo v celoti.

Stroški
V skladu s členom 87(1) Poslovnika se, ob upoštevanju drugih določb osmega poglavja drugega naslova navedenega poslovnika,
neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko v skladu z odstavkom 2 istega
člena, če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila
stroškov.
Iz zgoraj navedene obrazložitve izhaja, da tožeči stranki nista uspeli s svojimi predlogi. Poleg tega je Komisija v svojih
predlogih izrecno predlagala, naj se tožečima strankama naloži plačilo stroškov. Zato je treba tožečima strankama glede na
to, da okoliščine v obravnavani zadevi ne upravičujejo uporabe člena 87(2) Poslovnika, naložiti plačilo stroškov.
Glede na člen 89(4), prvi pododstavek, Poslovnika intervenient nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE
(tretji senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
G. Lebedefu in T. Jonesu se naloži plačilo vseh stroškov razen stroškov Sveta Evropske unije.
3.
Svet Evropske unije, intervenient, nosi svoje stroške.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. septembra 2010.
Sodni tajnik

Predsednik
W. Hakenberg

P. Mahoney
Besedilo te odločbe in v njej navedenih odločb sodišč Evropske unije najdete na spletni strani www.curia.europa.eu.
*
* Jezik postopka: francoščina.