CELEX: 62005CJ0270
Kolektyvinis atleidimas
Tarybos direktyva 98/59/EB
1 straipsnio 1 dalies a punktas
Įmonės veiklos nutraukimas darbdavio valia
Įmonės sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su sąvokos „įmonė“, įtvirtintos 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvos 98/59/EB
dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 225, p. 16) 1 straipsnio 1 dalies
a punkte, išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp atleistų darbuotojų ir jų buvusio darbdavio, bendrovės
Athinaïki Chartopoïïa AE
(toliau – bendrovė), dėl jų kolektyvinio atleidimo iš darbo bendrovės sprendimu nutraukus vienos iš šios bendrovės gamybos
vienetų veiklą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Iš Direktyvos 98/59 pirmos konstatuojamosios dalies išplaukia, kad siekiant aiškumo ir pagrįstumo ši direktyva kodifikuoja
1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyvą 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo,
suderinimo (OL L 48, p. 29), iš dalies pakeistą 1992 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 92/56/EEB (OL L 245, p. 3). Remiantis
Direktyvos 98/59 antra konstatuojamąja dalimi, ja siekiama, „kad darbuotojams būtų garantuota didesnė apsauga kolektyvinių
atleidimų iš darbo atveju, atsižvelgiant į subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį Bendrijoje“.
Direktyvos 98/59 1 straipsnio 1 dalis taip apibrėžia jos taikymo sritį:
„1.      Šioje direktyvoje:
a)      „kolektyvinis atleidimas iš darbo“ yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių
su atitinkamais atskirais darbuotojais, jeigu pagal valstybių narių pasirinkimą atleidimų iš darbo skaičius yra:
i)      per 30 dienų laikotarpį:
–        ne mažiau kaip 10 įmonėse, kuriose paprastai dirba daugiau kaip 20 ir mažiau kaip 100 darbuotojų,
–        ne mažiau kaip 10 % visų darbuotojų įmonėse, kuriose paprastai dirba ne mažiau kaip 100, bet mažiau kaip 300 darbuotojų,
–        ne mažiau kaip 30 įmonėse, kuriose paprastai dirba 300 darbuotojų arba daugiau;
ii)      arba per 90 dienų laikotarpį – ne mažiau kaip 20, nepriklausomai nuo atitinkamose įmonėse paprastai dirbančių darbuotojų skaičiaus;
<…>“
Direktyvos 98/59 1 straipsnio 2 dalis nurodo atvejus, kada ši direktyva netaikoma. Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies
d punktas numatė, kad ši direktyva netaikoma „darbuotojams, susijusiems su įmonės veiklos nutraukimu, jei ši veikla nutraukiama
teismo sprendimu“. Šis d punktas buvo panaikintas Direktyva 92/56 ir jo nėra Direktyvoje 98/59.
Direktyvos 98/59 2 straipsnio 1, 2 ir 3 dalys numato tam tikrus įpareigojimus darbdaviui, numatančiam kolektyvinį atleidimą.
Pirmiausia, jis turi pradėti konsultacijas su darbuotojų atstovais, per kurias reikia tartis, kokiais būdais ir priemonėmis
galima išvengti atleidimo arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius. Jis
taip pat privalo raštu pranešti darbuotojų atstovams atleidimų priežastis, darbuotojų, kurie turi būti atleisti, skaičių ir
kategorijas, paprastai dirbančių darbuotojų skaičių, laikotarpį, per kurį turi būti atleisti numatyti darbuotojai, siūlomus
darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, atrankos kriterijus ir išeitinių pašalpų apskaičiavimo metodą.
Direktyvos 98/59 3 straipsnio 1 dalis nustato, kad darbdaviai raštu informuoja kompetentingą valstybinę instituciją apie visus
planuojamus kolektyvinius atleidimus iš darbo ir taip pat praneša jai visą informaciją, kurią turi pateikti darbuotojams.
Antroji šios nuostatos pastraipa numato:
„Tačiau valstybės narės gali numatyti, kad planuojamų kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai įmonės veikla nutraukiama
teismo sprendimu, darbdavys privalo raštu informuoti kompetentingą valstybinę instituciją tik tuo atveju, jeigu ji to prašo.“
Direktyvos 98/59 4 straipsnis nustato:
„1.      Numatomi kolektyviniai atleidimai, apie kuriuos pranešama kompetentingai valstybės institucijai, gali būti vykdomi ne anksčiau
kaip praėjus 30 dienų po 3 straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo pateikimo <...>
<...>
2.      Kompetentinga valstybės institucija pasinaudoja šio straipsnio 1 dalyje nustatytu laikotarpiu problemoms, iškilusioms dėl
numatomo kolektyvinio atleidimo, spręsti.
3.      Jeigu šio straipsnio 1 dalyje nurodytas pradinis laikotarpis yra trumpesnis kaip 60 dienų, valstybės narės gali suteikti kompetentingoms
valstybės institucijoms teisę pratęsti pradinį laikotarpį iki 60 dienų po pranešimo pateikimo, jei per nustatytą pradinį laikotarpį
neįmanoma išspręsti problemų, iškilusių dėl numatomo kolektyvinio atleidimo iš darbo.
Valstybės narės gali suteikti kompetentingai valstybės institucijai daugiau teisių dėl laikotarpio pratęsimo.
Būtina pranešti darbdaviui apie 1 dalyje nurodyto laikotarpio pratęsimą ir šio pratęsimo priežastis.
4.      Valstybės narės nebūtinai turi taikyti šį straipsnį kolektyviniam atleidimui iš darbo dėl įmonės veiklos nutraukimo pagal
teismo sprendimą.“
Galiausiai Direktyvos 98/59 5 straipsnis nustato, kad „direktyva nedraudžia valstybėms narėms taikyti arba priimti darbuotojams
palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus, arba skatinti ar leisti taikyti darbuotojams palankesnius kolektyvinius susitarimus“.

Nacionalinės teisės aktai
Direktyva 75/129 į Graikijos teisę buvo perkelta Įstatymu Nr. 1387/1983. Direktyva 92/56 padaryti pakeitimai bei Direktyva
98/59 sukurta kodifikuota versija į Graikijos teisę buvo perkeltos iš dalies pakeitus Įstatymą Nr. 1387/1983 Įstatymu Nr. 2736/1999
ir Įstatymu Nr. 2874/2000 (toliau – Įstatymas Nr. 1387/1983). Įstatymo Nr. 1387/1983 3 straipsnis numato darbdavio pareigą
raštu pateikti darbuotojams visą informaciją apie numatomą kolektyvinį atleidimą, konsultuotis su darbuotojų atstovais ir
pareigą pateikti atitinkamą pranešimą ir informaciją kompetentingai valstybinei institucijai.
Įstatymo Nr. 1387/1983 1 straipsnio 1 dalis nustato:
„Kolektyvinis atleidimas iš darbo yra atleidimas iš darbo, kuris daugiau kaip 20 darbuotojų turinčioje įmonėje ar padalinyje
įvyksta dėl priežasčių, nesusijusių su atitinkamais atskirais darbuotojais, ir kiekvieną kalendorinį mėnesį viršija paskesnėje
dalyje nustatytas ribas“.
Įstatymo Nr. 1387/1983 5 straipsnio 2–4 dalyse numatyta, kad tuomet, kai darbuotojai ir darbdavys pasiekia susitarimą per
šių šalių deryboms įstatymo numatytą dvidešimties dienų laikotarpį, kolektyvinis atleidimas vykdomas laikantis šio susitarimo
turinio ir pradedamas praėjus dešimčiai dienų po minėtą susitarimą fiksuojančio protokolo perdavimo prefektui arba darbo ministrui.
Nesant šalių susitarimo, prefektas ar darbo ministras, išnagrinėjęs medžiagą ir įvertinęs darbo rinkos duomenis, įmonės padėtį
ir nacionalinio ūkio interesus, gali pratęsti konsultacijas papildomoms dvidešimčiai dienų arba uždrausti atleisti visus numatomus
darbuotojus ar jų dalį. Darbdavys gali vykdyti kolektyvinį atleidimą laikydamasis prefekto ar darbo ministro sprendime nustatytų
ribų.
Minėto įstatymo 5 straipsnio 5 dalis nustato:
„Šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalys netaikomos kolektyviniam atleidimui dėl įmonės ar padalinio veiklos nutraukimo priėmus teismo
sprendimą“.
Galiausiai Įstatymo Nr. 1387/1983 6 straipsnio 1 dalis numato, kad kolektyvinis atleidimas iš darbo, įvykdytas pažeidžiant
šio įstatymo nuostatas, negalioja.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad bendrovė turi tris atskirus gamybos vienetus, esančius trijose skirtingose
vietose, t. y. vieną rašomojo ir spausdinamojo popieriaus, papjė mašė, medžio drožlių plokščių bei aliuminio sulfato gamybos
vienetą, kuriame dirba 420 darbuotojų, vieną virtuvės ir tualetinio popieriaus, paketų ir t. t. gamybos vienetą ir vieną minkšto
popieriaus apdirbimo vienetą.
Kiekvienas iš šių vienetų turi atskirą įrangą ir specializuotą darbuotojų personalą bei gamybos direktorių, užtikrinantį sklandų
darbą, vieneto įrenginių darbo priežiūrą ir techninių klausimų sprendimą. Nė vieno iš šių vienetų veiklai kitų vienetų veikla
neturi įtakos. Be to, sprendimai, susiję su jų veiklos išlaidomis, medžiagų pirkimu ir gaminių savikainos apskaičiavimu, remiantis
atitinkamo vieneto atsiųsta informacija, priimami bendrovės centrinėje būstinėje, kur bendra buhalterinė tarnyba rūpinasi
atlyginimų mokėjimu bei ruošia patvirtinančius dokumentus ir bendrą balansą.
2002 m. liepos 18 d. bendrovės administracinė taryba dėl nuostolių nusprendė nutraukti pirmojo gamybos vieneto veiklą ir atleisti
beveik visus šio vieneto darbuotojus. Be to, 2002 m. liepos 22 d. laišku ji pakvietė darbuotojų atstovus įstatymo numatytoms
konsultacijoms ir pranešė apie šį kvietimą prefektui bei kompetentingai Darbo inspekcijos tarnybai. Tačiau administracinė
taryba nepateikė personalo atstovams balansų ir kitų bendrų duomenų apie bendrovę, patvirtinančių būtinybę nutraukti atitinkamo
vieneto veiklą, o apsiribojo tuo, kad pateikė informaciją apie nesėkmingus šio vieneto veiklos rezultatus per pastaruosius
trejus metus, t. y. per 1999–2001 metus.
Šiame etape ir kadangi per nustatytą terminą derybų metu nebuvo pasiekta jokio susitarimo, darbo ministras pratęsė derybas
papildomoms 20 dienų. Tačiau bendrovė nedalyvavo šiose derybose, nutraukė neterminuotas darbuotojų darbo sutartis ir pervedė
jiems įstatymo numatytas kompensacijas.
Darbuotojų skundas dėl sprendimo atleisti juos iš darbo pirmoje instancijoje buvo sėkmingas. Nagrinėdamas bendrovės apeliacinį
skundą,
Efeteio Thrakis
(Trakijos apeliacinis teismas) pirmiausia nusprendė, kad nagrinėjamas savo veiklą sustabdęs gamybos vienetas nebuvo nepriklausomas
nuo apeliacinį skundą pateikusios bendrovės ir kad todėl jam netaikoma Įstatymo Nr. 1387/1983 5 straipsnio 5 dalyje numatyta
išimtis. Nors ši nuostata, remiantis jos tekstu, susijusi tik su tais atvejais, kai veikla nutraukiama dėl teismo sprendimo,
nacionalinių teismų ji aiškinama taip, kad ji taip pat taikoma tuomet, kai veikla nutraukiama vienašaliu darbdavio sprendimu.

Efeteio Thrakis
taip pat nusprendė, kad:
–        apeliacinį skundą pateikusi bendrovė neįvykdė savo pareigos informuoti darbuotojus, remiantis minėto įstatymo 3 straipsniu,
ir
–        nutraukė darbo sutartis per pratęstų konsultacijų laikotarpį, pažeisdama Įstatymo Nr. 1387/1983 5 straipsnio 3 dalį. Todėl
darbo sutarčių nutraukimas, remiantis nagrinėjamo įstatymo 6 straipsnio 1 dalimi, negalioja.
Nagrinėdamas bendrovės kasacinį skundą,
Areios Pagos
, atsižvelgdamas į tai, kad iškilo Bendrijos institucijos akto išaiškinimo klausimas ir kad jo sprendimas pagal nacionalinę
teisę nebegali būti skundžiamas, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar pirmiau aprašytos ir
Efeteio
nustatytos aplinkybės patenka į Bendrijos teisės sąvoką „įmonė“ šioje nutartyje nurodytų Tarybos direktyvų ir Įstatymo Nr. 1387/1938
„dėl kolektyvinių atleidimų iš darbo kontrolės ir kitų nuostatų“ taikymo prasme?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo
Efeteio Thrakis
sprendimą, pagal kurį nagrinėjamas gamybos vienetas nebuvo nepriklausomas nuo bendrovės, ir iš esmės klausia, ar toks gamybos
vienetas patenka į „įmonės“ sąvoką Direktyvos 98/59 taikymo prasme.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, „įmonės“ sąvoka, kuri neapibrėžta šioje direktyvoje,
yra Bendrijos teisės sąvoka ir negali būti apibrėžiama pagal valstybių narių teisės aktus (1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
Rockfon
, C‑449/93, Rink. p. I‑4291, 23 ir 25 punktai). Taigi ji turi būti autonomiškai ir vienodai aiškinama Bendrijos teisės sistemoje.
Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad įvairiose kalbinėse Direktyvos 98/59 versijose sąvokai „įmonė“ įvardyti vartojami
terminai kiek skiriasi ir turi skirtingą konotaciją, t. y. įvairiais atvejais – įmonė, padalinys, darbo centras, teritorinis
filialas arba darbo vieta (žr. minėto sprendimo
Rockfon
26 ir 27 punktus).
Atsižvelgdamas į šiuos motyvus ir į šios direktyvos, kuria, kaip išplaukia iš jos antros konstatuojamosios dalies, be kita
ko, siekiama garantuoti darbuotojams didesnę apsaugą kolektyvinio atleidimo iš darbo atveju, tikslą, Direktyvoje 98/59 ir
visų pirma jos 1 straipsnio 1 dalies a punkte vartojamą sąvoką „įmonė“ Teisingumo Teismas išaiškino kaip sąvoką, kuri, atsižvelgiant
į aplinkybes, nurodo vienetą, kuriam vykdydami savo funkcijas priklauso su atleidimo faktu susiję darbuotojai (minėto sprendimo
Rockfon
31 ir 32 punktai bei ten nurodyta teismo praktika).
Taip Teisingumo Teismas pateikė labai platų šioje direktyvoje įtvirtintos sąvokos „įmonė“ apibrėžimą, siekdamas kuo labiau
apriboti kolektyvinio atleidimo iš darbo atvejus, kuriems dėl šios sąvokos teisinio kvalifikavimo nacionaliniu lygmeniu nebūtų
taikoma Direktyva 98/59 (visų pirma žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Agorastoudis ir kt.
, C‑187/05 iki C‑190/05, Rink. p. I‑0000, 37 punktą). Vis dėlto, turint omenyje bendrą šio apibrėžimo pobūdį, pats savaime
jis negali turėti lemiamos reikšmės vertinant konkrečias pagrindinės bylos aplinkybes.
Taigi, taikant Direktyvą 98/59, bendrovės struktūroje „įmone“, be kita ko, gali būti laikomas atskiras subjektas, pasižymintis
tam tikru nuolatinumu ir stabilumu, kuriam pavesta vykdyti vieną ar kelias nustatytas užduotis ir kuris disponuoja darbuotojų
ir įrenginių kompleksu bei tam tikra organizacine struktūra, leidžiančiais įgyvendinti šias užduotis.
Atsižvelgiant į tai, kad Direktyvos 98/59 tikslas, be kita ko, susijęs su socialiniais ekonominiais padariniais, kuriuos gali
sukelti kolektyvinis atleidimas iš darbo vietos lygmeniu ir tam tikroje socialinėje aplinkoje, nagrinėjamam vienetui, kad
jį būtų galima kvalifikuoti kaip „įmonę“, nebūtinai turi būti būdingas koks nors teisinis arba ekonominis, finansinis, administracinis
ar technologinis savarankiškumas.
Be to, vadovaudamasis būtent tokia dvasia Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad sąvokos „įmonė“ apibrėžimui lemiamos įtakos
neturi tai, ar nagrinėjamame vienete yra vadovaujantis organas, kuris gali savarankiškai įvykdyti kolektyvinį atleidimą iš
darbo (minėto sprendimo
Rockfon
34 punktas ir rezoliucinės dalies 2 punktas). Geografinis šio vieneto atskyrimas nuo kitų bendrovės vienetų ar įrenginių
taip pat nebūtinas.
Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, pirmiausia konstatuotina, kad aplinkybė, jog Įstatymas Nr. 1387/1983 kaip alternatyvas
vartoja sąvokas „įmonė“ ir „padalinys“, savaime neprieštarauja Direktyvai 98/59 su sąlyga, kad bus laikomasi Teisingumo Teismo
pateikto sąvokos „įmonė“ apibrėžimo ir kad, vartojant du terminus, kurios nors darbuotojų kategorijos nepraras šios direktyvos
siekiamos apsaugos.
Be to, kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamo gamybos vieneto prigimtį, pasakytina, kad iš bylos medžiagos išplaukia,
jog šis vienetas yra vienas iš trijų bendrovės turimų atskirų gamybos vienetų. Jame dirba 420 darbuotojų, jis turi atskirą
įrangą ir specializuotą darbuotojų personalą, jo veiklai neturi įtakos kitų vienetų veikla ir jame yra gamybos direktorius,
užtikrinantis sklandų darbą bei vieneto įrenginių darbo priežiūrą ir techninių klausimų sprendimą.
Šios aplinkybės, atsižvelgiant į šio sprendimo 27–29 punktuose išdėstytus Teisingumo Teismo motyvus, akivaizdžiai suteikia
tokiam vienetui „įmonės“ požymių Direktyvos 98/59 taikymo prasme, ir dėl to Bendrijos sąvoka apima nagrinėjamą vienetą. Aplinkybė,
kad sprendimai, susiję su kiekvieno iš trijų vienetų veiklos išlaidomis, medžiagų pirkimu ir gaminių savikainos apskaičiavimu,
priimami bendrovės centrinėje būstinėje, kur įsteigta bendra buhalterinė tarnyba, šiuo atžvilgiu nėra reikšminga.
Siekiant duoti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, taip pat pažymėtina, kad, kaip
išplaukia iš bylos medžiagos,
Efeteio Thrakis
nusprendė, jog gamybos vienetas pagrindinėje byloje nebuvo nepriklausomas nuo bendrovės, nėra „įmonė“ ir dėl šios aplinkybės
jam netaikoma Įstatymo Nr. 1387/1983 5 straipsnio 5 dalyje, kuri perkelia į vidaus teisę Direktyvos 98/59 4 straipsnio 4 dalyje
numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, įtvirtinta išimtis.
Kitaip tariant, remiantis šio teismo suformuluota koncepcija, jei šis gamybos vienetas būtų nepriklausomas ir būtų „įmonė“,
minėta išimtis būtų taikoma, nes nagrinėjamo vieneto veikla buvo sustabdyta tik darbdavio valia.
Ši pozicija atitinka nacionalinės teismų praktikos požiūrį, nagrinėtą minėtame sprendime
Agorastoudis ir kt.
, ir nėra pagrįsta Direktyva 98/59. Taigi šiuo klausimu būtina patikslinti, kad, kaip teisingai pažymi Europos Bendrijų Komisija,
net jei būtų konstatuotas pagrindinėje byloje nagrinėjamo vieneto savarankiškumas ir šis vienetas būtų pripažintas „įmone“,
minėta nukrypti leidžianti nuostata vis tiek nebūtų taikoma.
Dėl tų pačių priežasčių, kurios buvo nurodytos minėto sprendimo
Agorastoudis ir kt.
25–45 punktuose, aptariama nukrypti leidžianti nuostata taikoma tik tuomet, jei įmonės ar gamybos padalinio veikla buvo sustabdyta
dėl teismo sprendimo. Visais kitais atvejais ir, be kita ko, jei įmonės veikla sustabdoma darbdavio valia, jis per papildomą
laikotarpį kompetentingoje nacionalinėje institucijoje privalo konsultuotis su darbuotojais.
Galiausiai reikia pažymėti, kad per procesą Teisingumo Teisme atkakliai buvo keliamas klausimas dėl nacionalinių valstybinių
institucijų, t. y. prefekto ir darbo ministro, įsikišimo, numatyto Įstatymo Nr. 1387/1983 5 straipsnio 3 dalyje, suderinamumo
su Direktyva 98/59 ir EB 43 straipsniu. Tačiau šis klausimas nebuvo keliamas nagrinėjamame prašyme priimti prejudicinį sprendimą.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyva 98/59 ir visų pirma jos 1 straipsnio
1 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, kad toks gamybos vienetas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patenka į „įmonės“
sąvoką šios direktyvos taikymo prasme.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyva 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo,
suderinimo ir visų pirma jos 1 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, kad toks gamybos vienetas, kaip nagrinėjamas
pagrindinėje byloje, patenka į „įmonės“ sąvoką šios direktyvos taikymo prasme.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.