CELEX: 62006CJ0526
Bendrijos muitinės kodeksas ir įgyvendinimo reglamentas
Bendrijos tranzitas ? Pažeidimas
Tranzito operacijos atlikimo be pažeidimų arba nusižengimo vietos įrodymas
Trijų mėnesių termino nesuteikimas tokiam įrodymui pateikti
Muitų grąžinimas
Sąvoka "teisiškai privaloma sumokėti

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
, toliau – Muitinės kodeksas), 236 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Valstybės finansų sekretorius (
Staatssecretaris van Financiën
) ir bendrovės
Road Air Logistics Customs BV
(toliau –
Road Air
) dėl prašymo grąžinti muitus.
Bendrijos teisė
Pagal Muitinės kodekso 20 straipsnio 1 dalį:
„Skolos muitinei atsiradimo atveju teisiškai privalomi sumokėti muitai apskaičiuojami remiantis Europos Bendrijų muitų tarifu.“
Nuostatos dėl skolos muitinei atsiradimo yra išdėstytos Muitinės kodekso VII antraštinės dalies 2 skyriuje. Šios nuostatos aprašo, be kita ko, įvykius, dėl kurių atsiranda skola muitinei, apibrėžia skolininką bei skolos atsiradimo momentą ir vietą.
Muitinės kodekso 203 straipsnyje numatoma:
„1.   Importo skola muitinei atsiranda:
—
neteisėtai paimant iš muitinės priežiūros importo muitais apmokestinamas prekes.
2.   Skola muitinei atsiranda prekių paėmimo iš muitinės priežiūros momentu.
<…>“
Pagal Muitinės kodekso 214 straipsnio 1 dalį:
„Išskyrus tuos atvejus, kai šiame Kodekse aiškiai nustatyta kitaip, ir, nepažeidžiant 2 dalies, prekėms taikytino importo arba eksporto muito dydis nustatomas pagal apskaičiavimo taisykles, taikytinas tokioms prekėms tuo metu, kai atsiranda su jomis susijusi skola muitinei.“
Iki 1999 m. gegužės 10 d. galiojusios redakcijos Muitinės kodekso 215 straipsnyje teigiama:
„1.   Skola muitinei atsiranda toje vietoje, kurioje įvykdomi jos atsiradimą lemiantys veiksmai.
2.   Jeigu 1 dalyje nurodytos vietos nustatyti negalima, skola muitinei laikoma atsiradusia toje vietoje, kurioje muitinė prekes pripažino esant tokioje padėtyje, kuriai susidarius atsiranda skola muitinei.
3.   Jeigu prekėms įforminta muitinės procedūra nėra baigta, skola muitinei laikoma atsiradusia toje vietoje, kurioje:
—
šioms prekėms buvo įforminta atitinkama procedūra
arba
—
šios prekės buvo įvežtos į Bendriją taikant atitinkamą procedūrą.
4.   Jeigu pagal muitinės turimą informaciją įmanoma nustatyti, kad skola muitinei jau buvo atsiradusi anksčiau, prekėms esant kitoje vietoje, skola muitinei laikoma atsiradusia toje įmanomoje nustatyti vietoje, kurioje prekės buvo anksčiausiai, kai jau galima laikyti, kad skola muitinei yra atsiradusi.“
Nuo 1999 m. gegužės 10 d. įsigaliojęs 1999 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 955/1999, iš dalies keičiantis Reglamentą Nr. 2913/92 dėl išorinio tranzito procedūros (
OL L 119, p. 1
), pakeitė Muitinės kodekso 215 straipsnio tekstą nauju, kuris iš esmės nepakeitė ankstesniojo. Šio straipsnio 1–3 dalys ir 4 dalis atitinkamai tapo naujos redakcijos 215 straipsnio 1 ir 2 dalimis. Tačiau buvo pridėta nauja 3 dalis, kurios tekstas yra toks:
„217 straipsnio 1 dalyje nurodyta muitinė yra valstybėje narėje, kurioje skola muitinei atsiranda arba laikoma atsiradusia šiame straipsnyje nustatyta tvarka.“
Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje nustatyta:
„Importo arba eksporto muitai grąžinami nustačius, kad tada, kai jie buvo sumokėti, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.“
Pagal 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, p.  1
, toliau – įgyvendinimo reglamentas), 378 straipsnio 1 dalį:
„1.   Nepažeidžiant Kodekso 215 straipsnio, tais atvejais, kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietos, laikoma, kad toks pažeidimas arba nusižengimas padarytas:
—
valstybėje narėje, kuriai priklauso išvykimo įstaiga,
arba
—
valstybėje narėje, kuriai priklauso tranzito įstaiga, veikianti įvažiavimo į Bendriją vietoje, kuriai buvo pateiktas tranzito kontrolės lakštas,
išskyrus atvejus, kai per nustatytą laiką, nurodytą 379 straipsnio 2 dalyje, pateikiami muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą.“
Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, išvykimo įstaiga kuo greičiau, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo, praneša apie tai vykdytojui.
2.   Šio straipsnio 1 dalyje minėtame pranešime, be kitų duomenų, turi būti nurodytas laikas, iki kurio išvykimo įstaigai turi būti pateikti muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą. Tas laikas – trys mėnesiai nuo 1 dalyje nurodyto pranešimo datos. Jeigu minėti įrodymai per tą laikotarpį nepateikiami, valstybė narė, kurios kompetencijai tai priklauso, imasi priemonių išieškoti dėl pažeidimo arba nusižengimo mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus. Tais atvejais, kai ta valstybė narė nėra ta pati, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, pastaroji valstybė narė nedelsdama informuoja pirmiau minėtą valstybę narę.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Laikotarpiu nuo 1998 m. balandžio mėn. iki 1999 m. spalio mėn. įskaitytinai įvairių klientų vardu
Road Air
deklaravo iš viso 31 išorinio ir vidinio Bendrijos tranzito operaciją, tam užpildydama muitinės T1 ir T2 deklaracijas. Visose deklaracijose Rozendalio (Nyderlandai) muitinės įstaiga buvo nurodyta kaip išvykimo įstaiga.
Trys iš siuntų, kurių atžvilgiu muitinės formalumai nebuvo užbaigti, susijusios su išoriniu Bendrijos tranzitu, paskirties įstaigai esant kitoje nei Nyderlandai valstybėje narėje. Dviejų iš šių siuntų atveju paskirties įstaiga nustatė trūkumą. Trečiuoju atveju išsiuntimo įstaiga negavo penkto T1 deklaracijos egzemplioriaus.
Dėl šių trijų siuntų nuo 1999 m. birželio 24 d. iki 2001 m. liepos 18 d. Rozendalio mokesčių ir muitų administravimo inspektorius (toliau – inspektorius) pranešė
Road Air
apie Bendrijos tranzito procedūros pažeidimu grindžiamus reikalavimus sumokėti muitus. Tačiau, kitaip nei numato įgyvendinimo reglamento 379 straipsnis,
Road Air
adresuotuose pranešimuose nebuvo nurodyta, jog ji turi galimybę pateikti įrodymų dėl faktinės pažeidimo ar nusižengimo padarymo vietos.
2001 m. lapkričio 16 d.
Road Air
, vadovaudamasi Muitinės kodekso 236 straipsniu, paprašė grąžinti sumokėtus muitus bei šiais mokėjimo reikalavimais paskirtas baudas. Inspektorius atmetė šiuos prašymus. Apskundus šį atmetimo sprendimą, jis buvo patvirtintas 2002 m. lapkričio 15 d. Sprendimu.
Dėl pastarojo sprendimo 2002 m. gruodžio 10 d.
Road Air
pareiškė ieškinį
Gerechtshof te Amsterdam
. 2004 m. sausio 16 d. Sprendimu šis teismas pripažino šį ieškinį iš dalies pagrįstu.
Staatssecretaris van Financiën
apskundė
Gerechtshof te Amsterdam
sprendimą kasacine tvarka
Hoge Raad der Nederlanden
.
Road Air
pateikė priešpriešinį kasacinį skundą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad
Gerechtshof te Amsterdam
konstatavo, jog
Road Air
realiai nebuvo suteiktas trijų mėnesių terminas įrodymams dėl faktinės pažeidimo ar nusižengimo padarymo vietos pateikti. Tai reiškia, kad inspektorius nesilaikė įgyvendinimo reglamento 379 straipsnyje jam nustatytos pareigos, todėl neturėjo teisės reikalauti pagrindinėje byloje nagrinėjamų muito mokesčių.
Gerechtshof te Amsterdam
iš to padarė išvadą, kad suinteresuotajam asmeniui adresuotame mokėjimo reikalavime nurodytos sumos nebuvo teisiškai privalomos sumokėti Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies prasme.
Hoge Raad der Nederlanden
vis dėlto mano, kad Teisingumo Teismo praktika neleidžia pakankamai užtikrintai tvirtinti, jog
Gerechtshof te Amsterdam
argumentacija yra pagrįsta. Jam visų pirma kyla klausimas dėl 2005 m. spalio 20 d. Sprendime
Transport Maatschappij Traffic
(
C-247/04, Rink. p. I-9089
) suformuotos teismo praktikos taikymo šioje byloje.
Šiomis aplinkybėmis
Hoge Raad der Nederlanden
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio sąvoką „teisiškai neprivaloma sumokėti“ reikia aiškinti kaip taikomą ir tuo atveju, kai pažeidžiant atitinkamas Bendrijos muitinės kodeksą įgyvendinančio Reglamento Nr. 2454/93 nuostatas nenustatoma skolos muitinei atsiradimo vieta?“
Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu iš esmės klausia, ar Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės muitinės įstaigoms nenustačius skolos muitinei atsiradimo vietos, kaip to reikalauja įgyvendinimo reglamento 379 straipsnis, muitų sumos sumokėjimas tampa teisiškai neprivalomas.
Visų pirma reikia priminti, kad minėto sprendimo
Transport Maatchappij Traffic
29 punkte ir rezoliucinėje dalyje Teisingumo Teismas nusprendė, jog pagal Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą importo arba eksporto muitai yra teisiškai privalomi sumokėti, kai skola muitinei atsirado šio kodekso VII antraštinės dalies 2 skyriuje nustatytoms sąlygomis ir kai šių muitų suma galėjo būti apskaičiuota taikant bendrąjį muitų tarifą, kaip tai numato minėto kodekso II antraštinės dalies nuostatos.
Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
Hoge Raad der Nederlanden
savo klausimą uždavė atsižvelgdamas į šią teismo praktiką. Nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar iš to, kad Muitinės kodekso 215 straipsnis yra šio kodekso VII antraštinės dalies 2 skyriuje, galima daryti išvadą, kad jei nustatant pažeidimo ar nusižengimo, dėl kurių atsiranda skola muitinei, vietą nėra įvykdyta viena iš tokio nustatymo sąlygų, netenkinamas šio sprendimo 22 straipsnyje nurodytoje teismo praktikoje suformuluotas kriterijus.
Road Air
manymu, iš Muitinės kodekso struktūros aiškiai matyti, kad visos jo VII antraštinės dalies 2 skyriaus nuostatos, tarp kurių yra ir skolos muitinei atsiradimo vietos nustatymo nuostatos, yra būtinos konstatuojant šios skolos atsiradimą.
Su tokiu teiginiu negalima sutikti. Muitinės kodekso 2 skyriaus 201–205 ir 209–211 straipsniuose išvardijami įvairūs įvykiai, dėl kurių atsiranda skola muitinei. Šiose nuostatose kiekvienu atveju nurodomas momentas, kada atsiranda skola muitinei. Nė viena šio skyriaus nuostata ar Muitinės kodekso struktūra neleidžia daryti išvados, kad šios skolos atsiradimo vietos, kurią reglamentuoja Muitinės kodekso 215 straipsnis ir įgyvendinimo reglamentas, nenustatymas užkerta kelią skolai atsirasti.
Iš šio 215 straipsnio, įgyvendinimo reglamento 378 ir 379 straipsnių bei Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad skolos muitinei atsiradimo vietos nustatymas leidžia sužinoti, kuri valstybė narė yra kompetentinga išieškoti muitus (šiuo klausimu žr. 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo
Lensing & Brockhausen
,
C-233/98, Rink. p.  I-7349,
30 punktą). Darytina išvada, kad nors šio kodekso 215 straipsnis yra VII antraštinės dalies 2 skyriuje, jis nenumato išankstinių skolos muitinei atsiradimo sąlygų. Iš tikrųjų šia nuostata siekiama apibrėžti teritorinę jurisdikciją skolos muitinei išieškojimo srityje.
Dėl sąvokos „teisiškai privaloma sumokėti suma“ reikia konstatuoti, kad pagal Muitinės kodekso 20 straipsnio 1 dalį ir 214 straipsnio 1 dalį ši sąvoka reiškia prekei taikytino importo arba eksporto muito sumą, apskaičiuojamą pagal taisykles, taikytinas tokiai prekei tuo metu, kai už ją atsiranda skola muitinei. Todėl kai įvyksta įvykis, dėl kurio atsiranda skola muitinei, teisiškai privaloma sumokėti muitų suma gali būti nustatoma taikant Bendrijų muitų tarifą.
Iš bylos medžiagos ir Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos prekės nepasiekė savo paskirties vietos ir kad tranzito procedūrų pažeidimas yra neginčijamas. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką pažeidimas, kuris kvalifikuojamas kaip prekių paėmimas iš muitinės priežiūros, pagal Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalį visada lemia skolos muitinei atsiradimą (šiuo klausimu žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Liberexim
,
C-371/99, Rink. p. I-6227
, 52 punktą).
Vadinasi, atsižvelgiant į remiantis minėtu sprendimu
Transport Maatschappij Traffic
suformuotą praktiką, situacijoje, kai skola muitinei atsiranda pagal Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalį ir kai pagal atitinkamoms prekėms taikytinas apskaičiavimo taisykles taikant Bendrijų muitų tarifą yra įmanoma nustatyti importo muito sumą, tokia suma yra teisiškai privaloma sumokėti pagal šio kodekso 236 straipsnio 1 dalį, net jei nacionalinės muitinės įstaigos pagal įgyvendinimo reglamento 379 straipsnį nenustatė skolos muitinei atsiradimo vietos.
Tačiau siekiant nacionaliniam teismui pateikti naudingą atsakymą, reikia konstatuoti, kad nors skolos muitinei atsiradimo vietos nenustatymas neužkerta kelio šios skolos atsiradimui, pranešimas muitinės procedūros vykdytojui apie įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalyje numatytą trijų mėnesių terminą vis dėlto yra būtinas prieš muitinės įstaigoms pradedant išieškoti tokią skolą (pagal analogiją žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimo
Honeywell Aerospace
,
C-300/03, Rink. p.  I-689
, 23 punktą).
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iš įgyvendinimo reglamento 378 straipsnio 1 dalies ir 379 straipsnio 2 dalies formuluočių matyti, jog išvykimo įstaigos pranešimas muitinės procedūros vykdytojui apie terminą, per kurį gali būti pateikti reikalaujami įrodymai, yra būtinas ir turi būti pateiktas prieš pradedant skolos muitinei išieškojimą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Lensing & Brockhausen
29 punktą; minėto sprendimo
Honeywell Aerospace
24 punktą ir 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo
Gerlach
,
C-44/06, Rink. p.  I-2071
, 33 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad šiuo terminu siekiama apsaugoti muitinės procedūros vykdytojo interesus, suteikiant jam tris mėnesius pateikti, kai tai įmanoma, tranzito operacijos atlikimo be pažeidimų arba faktinės pažeidimo arba nusižengimo vietos įrodymų (šiuo klausimu žr. 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
SPKR
,
C-112/01, Rink. p. I-10655
, 38 punktą; 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
,
C-460/01, Rink. p. I-2613
, 62 punktą ir minėto sprendimo
Gerlach
34 punktą).
Iš to matyti, kad valstybė narė, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, gali imtis priemonių išieškoti importo muitus, tik jeigu ji prieš tai muitinės procedūros vykdytojui nurodė, kad šis turi tris mėnesius prašomiems įrodymams pateikti, ir jeigu jie nebuvo pateikti per šį terminą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Lensing & Brockhausen
31 punktą ir minėto sprendimo
Gerlach
35 punktą).
Šiuo atžvilgiu Europos Bendrijų Komisija teisingai nurodo, kad įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio pažeidimas neleidžia muitinės įstaigoms pradėti išieškojimo.
Atsižvelgiant į visus šiuos motyvus, į pateiktąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa turi būti aiškinama taip, jog nacionalinės muitinės įstaigoms nenustačius skolos muitinei atsiradimo vietos, kaip to reikalauja įgyvendinimo reglamento 379 straipsnis, muitų sumos sumokėjimas netampa teisiškai neprivalomas.
Tačiau valstybė narė, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, gali imtis priemonių išieškoti importo muitus, tik jeigu ji prieš tai muitinės procedūros vykdytojui nurodė, kaip reikalaujama įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalyje, jog šis turi tris mėnesius įrodymams dėl vietos, kur buvo faktiškai padarytas pažeidimas arba nusižengimas, pateikti, ir jeigu jie nebuvo pateikti per šį terminą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 236 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės muitinės įstaigoms nenustačius skolos muitinei atsiradimo vietos, kaip to reikalauja 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas, 379 straipsnis, muitų sumos sumokėjimas netampa teisiškai neprivalomas.

Tačiau valstybė narė, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, gali imtis priemonių išieškoti importo muitus, tik jeigu ji prieš tai muitinės procedūros vykdytojui nurodė, kaip reikalauja Reglamento Nr. 2454/93 379 straipsnio 2 dalis, jog šis turi tris mėnesius įrodymams dėl vietos, kur buvo faktiškai padarytas pažeidimas arba nusižengimas, pateikti, ir jeigu jie nebuvo pateikti per šį terminą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: olandų.