CELEX: 61998CJ0462
Överklagande
Europeiska socialfonden
Utbildningsverksamhet
Nedsättning av ett finansiellt stöd
Rätten till försvar
De berördas rätt att yttra sig

Domskäl
1 Mediocurso - Estabelecimento de Ensino Particular L.da (nedan kallat Mediocurso) har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 17 december 1998, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat den dom som förstainstansrätten meddelade den 15 september 1998 i de förenade målen T-180/96 och T-181/96, Mediocurso mot kommissionen (REG 1998, s. II-3477, nedan kallad den överklagade domen). I överklagandet förs det talan om delvis upphävande av denna dom.
Bakgrund
2 Bakgrunden till tvisten, såsom den har angetts i den överklagade domen och såsom den framgår av handlingarna i målet vid förstainstansrätten, kan sammanfattas enligt följande.
3 År 1988 lämnade den portugisiska myndigheten Departamento para os Assuntos do Fundo Social Europeu (Avdelningen för ärenden avseende Europeiska socialfonden, nedan kallad DAFSE) in två ansökningar om finansiellt stöd avseende två projekt för yrkesutbildning till Europeiska socialfonden (nedan kallad ESF) till förmån för klaganden.
4 Kommissionen godkände utbildningsprojekten. I augusti 1989 erhöll klaganden ett förskott motsvarande 50 procent av det stödbelopp som ESF hade beviljat samt av det belopp som hade beviljats av den portugisiska regeringen.
5 Utbildningarna genomfördes mellan juli och december 1989. När de hade slutförts ingav klaganden en ansökan till DAFSE om slutlig utbetalning för var och en av dem.
6 Genom skrivelse av den 11 april 1990 underrättade emellertid DAFSE klaganden om att myndigheten skulle kunna komma att justera det slutliga beloppet efter att ha gjort en finansiell kontroll av klagandens utbildningsverksamhet.
7 I oktober 1990 intygade DAFSE för kommissionen att ansökningarna om slutlig utbetalning var faktiskt och räkenskapsmässigt riktiga, samtidigt som myndigheten klargjorde att den inte kunde intyga uppgifterna i dessa ansökningar förrän den hade gjort en finansiell kontroll. I januari 1991 meddelade DAFSE klaganden att revisionsfirman Audite givits i uppdrag att genomföra den finansiella kontrollen och att DAFSE:s slutliga beslut i de båda ärendena rörande ansökan om slutlig utbetalning var avhängigt resultatet av nämnda kontroll.
8 Den 20 februari 1991 lämnade bolaget Audite två rapporter (en för vardera ärendet) till DAFSE med resultatet av den finansiella kontrollen. I rapporterna visade Audite på förekomsten av oegentligheter som motiverade att det finansiella stödet skulle sättas ned.
9 Den 10 september 1991 möttes klaganden, DAFSE och bolaget Audite för att diskutera de två ärendena.
10 Den 11 september 1991 tillsände DAFSE klaganden en skrivelse där myndigheten underrättade klaganden om slutsatserna av den finansiella kontrollen och anmodade klaganden att återbetala de belopp som myndigheten ansåg hade utbetalats utan grund.
11 Klaganden inkom inte med något yttrande över denna skrivelse till DAFSE, utan väckte genast talan vid portugisisk förvaltningsdomstol mot det i skrivelsen intagna återbetalningskravet.
12 Genom skrivelse av den 22 september 1995 - efter det att klagandens talan hade prövats av portugisisk domstol - underrättade DAFSE kommissionen om resultatet av den finansiella kontroll som hade genomförts år 1991 och översände på nytt ansökningarna om slutlig utbetalning, vilka hade korrigerats och satts ned till följd av detta resultat.
13 Den 6 mars 1996 underrättade DAFSE klaganden om att kommissionen hade fattat beslut avseende klagandens båda ansökningar om slutlig utbetalning och att kommissionen hade bekräftat resultatet av den finansiella kontroll som klaganden redan hade underrättats om den 11 september 1991.
14 Under april månad 1996 vände sig klaganden till DAFSE för att erhålla en kopia av kommissionens beslut. Klaganden begärde även att få ta del av ESF:s handlingar i ärendet. När Mediocurso undersökte dessa handlingar den 24 april 1996 konstaterade bolaget att det inte fanns något annat beslut än kommissionens avräkningsnotor, där det angavs vilka belopp som det skulle återbetala.
15 Mediocurso väckte då talan vid förstainstansrätten mot dessa avräkningsnotor och kommissionen drog tillbaka dem innan förstainstansrätten hade prövat målet.
16 Kommissionen ersatte de ifrågsatta besluten den 14 augusti 1996 med beslut C (96) 1185 om nedsättning av det stöd som beviljats genom beslut C (89) 0570 av den 22 mars 1989 och med beslut C (96) 1186 om nedsättning av det stöd som beviljats sökanden genom beslut nr C (89) 0570 av den 22 mars 1989 (nedan kallade besluten av den 14 augusti 1996). Dessa beslut, som var nästintill likalydande och som delgavs klaganden den 20 september 1996, avsåg de två utbildningsprojekten. I besluten angavs att medlemsstaten hade upptäckt oegentligheter i fråga om genomförandet av den utbildningsverksamhet som finansierats av ESF, att staten hade undersökt handlingarna i ärendet avseende stödansökan på nytt och att en del av utgifterna inte kunde godtas av de skäl som anförts i DAFSE:s skrivelse av den 22 september 1995. Kommissionen påpekade att medlemsstaten hade underrättat klaganden om resultatet av revisionsfirmans granskning genom skrivelse av den 11 september 1991 och att klaganden inte hade inkommit med yttrande. Kommissionen fastslog att ESF:s stöd skulle sättas ned till 2 251 894 PTE vad avsåg det första utbildningsprojektet och till 2 174 072 PTE vad avsåg det andra, vilket i båda fallen motsvarade en nedsättning med mer än en tredjedel av det stöd som tidigare beviljats klaganden.
Den överklagade domen
17 Den 14 november 1996 väckte klaganden genom två ansökningar talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av besluten av den 14 augusti 1996. Ansökningarna registrerades under målnummer T-180/96 och T-181/96.
18 Förstainstansrätten beslutade att förena de två målen vad gällde domen.
19 I mål T-180/96 biföll förstainstansrätten klagandens talan på endast en av de fem grunder som klaganden hade åberopat. Under denna grund hade klaganden gjort gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till uppenbart felaktiga bedömningar. Förstainstansrätten ansåg att talan skulle bifallas på denna grund, dock endast i den mån den avsåg ersättning för utgifterna i bokföringspost 14.3.12 avseende råvaror, halvfabrikat och konsumtionsvaror. Förstainstansrätten ogiltigförklarade således delvis det första ifrågasatta beslutet, i den mån detta avsåg nämnda punkt och ogillade talan i övrigt. Den underkände samtliga de grunder som klaganden hade åberopat till stöd för talan i mål T-181/96 och ogillade således talan i detta mål.
20 Förstainstansrätten underkände bland annat den grund under vilken klaganden hade gjort gällande att rätten till försvar hade åsidosatts.
21 I detta avseende erinrade förstainstansrätten i punkt 49 i den överklagade domen om att rätten till försvar enligt fast rättspraxis (bland annat domstolens dom av den 24 oktober 1996 i mål C-32/95 P, kommissionen mot Lisrestal m.fl., REG 1996, s. I-5373, punkterna 21-44) skall iakttas när kommissionen nedsätter det stöd som beviljats en person av ESF.
22 Förstainstansrätten påpekade även i punkt 50 i den överklagade domen att den i sin dom av den 6 december 1994 i mål T-450/93, Lisrestal m.fl. mot kommissionen (REG 1994, s. II-1177), fastställde, utan att domstolen ändrade denna bedömning i sin dom i det ovannämnda målet kommissionen mot Lisrestal m.fl., att kommissionen gentemot en person som har erhållit stöd från ESF ensam har det rättsliga ansvaret för beslut om nedsättning av nämnda stöd och att kommissionen inte kan fatta ett sådant beslut utan att dessförinnan ha gett denna person tillfälle, eller ha försäkrat sig om att han har getts tillfälle, att på ett meningsfullt sätt yttra sig över den planerade nedsättningen.
23 Förstainstansrätten fastställde i punkt 51 i den överklagade domen att Mediocurso såväl i sina inlagor som i sitt svar på förstainstansrättens skriftliga fråga hade medgett att bolaget hade hörts av DAFSE innan skrivelsen av den 11 september 1991 antogs. Rätten tillade att DAFSE i denna skrivelse inte hade anslutit sig till samtliga anmärkningar som sökanden hade framfört i fråga om de planerade nedsättningarna.
24 I punkt 52 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att klaganden inte formellt hade yttrat sig över denna skrivelse, vilket med rätta påpekas i besluten av den 14 augusti 1996. Rätten anförde att klaganden hade valt att endast väcka talan mot denna skrivelse vid portugisisk förvaltningsdomstol. Enligt förstainstansrätten borde klaganden emellertid även formellt ha inkommit med yttrande över denna skrivelse, så att DAFSE hade kunnat underrätta kommissionen om klagandens synpunkter. Mot denna bakgrund fastställde förstainstansrätten att Mediocurso inte kunde göra gällande att kommissionen inte hade underrättats om klagandens eventuella synpunkter, eftersom detta berodde på bolagets egen underlåtenhet.
25 Förstainstansrätten ansåg i punkt 53 i den överklagade domen att klaganden således hade getts tillfälle att "på ett meningsfullt sätt" yttra sig över de omständigheter som lagts den till last, i den mening som avses i förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Lisrestal m.fl. mot kommissionen.
verklagandet
26 Klaganden har i överklagandet yrkat att domstolen skall
- upphäva den överklagade domen - med undantag av den del där klagandens talan i mål T-180/96 delvis bifalls - på grund av felaktig rättstillämpning som beror på att principen att berörda parter skall ges tillfälle att yttra sig inte har tillämpats på rätt sätt samt ogiltigförklara besluten av den 14 augusti 1996, eller,
- om det föregående yrkandet ogillas, upphäva den överklagade domen i den del förstainstansrätten bekräftar riktigheten av kommissionens beslut om fastställelse av att varken utgifterna för lärarlöner (bokföringspost 14.3.1.a) eller utgifterna för mervärdesskatt på dessa löner (bokföringspost 14.3.13) var ersättningsgilla till någon del, på grund av att de av förstainstansrätten fastställda faktiska omständigheterna är materiellt oriktiga och att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning till följd av att motiveringen är osammanhängande och att proportionalitetsprincipen har åsidosatts, och följaktligen i samma utsträckning och på samma grunder ogiltigförklara besluten av den 14 augusti 1996,
- ogiltigförklara den överklagade domen i den del det fastställs att klaganden skall bära sin rättegångskostnad i mål T-180/96 och klaganden förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i mål T-181/96, samt
- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
27 Kommissionen har yrkat att domstolen skall
- ogilla överklagandet,
- fastställa den överklagade domen,
- förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Domstolens bedömning
Huruvida rätten att yttra sig har åsidosatts
28 Klaganden har påstått att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den åsidosatte principen om rätten att yttra sig på ett meningsfullt sätt - enligt domstolens tolkning av denna princip i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Lisrestal m.fl. - och härigenom även rätten till försvar. Mediocurso har gjort gällande att det fick kännedom om de anmärkningar och reservationer som förekom i bolaget Audites revisionsrapporter först vid sammanträdet den 10 september 1991. Trots det erhöll klaganden redan den 11 september 1991 en skrivelse från DAFSE med en anmodan att återbetala vissa belopp.
29 Mediocurso har påpekat att det inte på ett meningsfullt sätt kunde lämna sina synpunkter på innehållet i revisionsrapporterna förrän det hade undersökt dessa mot bakgrund av de handlingar som det hade tillgång till.
30 Klaganden har gjort gällande att skrivelsen av den 11 september 1991 innehöll ett återbetalningskrav och den kunde således inte anses innehålla en anmodan till den person som den var riktad till att inkomma med yttrande.
31 Mediocurso anser att det efter att ha mottagit detta återbetalningskrav - som Supremo Tribunal Administrativo för övrigt har ansett vara rättsstridigt - inte hade något annat val än att väcka talan vid behörig domstol.
32 Kommissionen anser att det var riktigt av förstainstansrätten att fastställa att Mediocurso skulle ha kunnat yttra sig över skrivelsen av den 11 september 1991 på ett meningsfullt sätt men att det inte gjorde det.
33 Kommissionen har påpekat att denna invändning redan har prövats av förstainstansrätten, varför det rör sig om en sakfråga som det inte ankommer på domstolen att pröva.
34 Kommissionen har tillagt att Mediocurso självmant avsade sig rätten att bli hörd av kommissionen när det valde att väcka talan vid portugisisk domstol. Kommissionen har slutligen gjort gällande att Mediocurso har medgett att det genom skrivelsen av den 11 september 1991 fick kännedom om det huvudsakliga innehållet i bolaget Audites revisionsrapporter och att Mediocurso hade hörts av DAFSE innan nämnda skrivelse antogs.
35 I motsats till vad kommissionen har gjort gällande utgör frågan huruvida förstainstansrätten på ett riktigt sätt tillämpade principen om rätten till försvar och särskilt principen om rätten att yttra sig en rättsfråga som det ankommer på domstolen att pröva.
36 Domstolen erinrar om att det följer av fast rättspraxis att iakttagandet av rätten till försvar i alla förfaranden som inleds mot en person, och som kan leda till en rättsakt som går denna person emot, utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som skall säkerställas även i avsaknad av reglering av förfarandet i fråga. Denna princip, såsom den följer av punkt 21 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Lisrestal m.fl., innebär ett krav på att de personer till vilka ett beslut som på ett påtagligt sätt påverkar deras intressen riktas skall ges tillfälle att lämna sina synpunkter på ett meningsfullt sätt.
37 Följaktligen skall det undersökas om klaganden gavs tillfälle att på ett meningsfullt sätt lämna sina synpunkter på bolaget Audites revisionsrapporter, vilka låg till grund för DAFSE:s och kommissionens slutsatser samt på skrivelsen av den 11 september 1991, genom vilken DAFSE underrättade klaganden om sina slutsatser.
38 Vad beträffar bolaget Audites rapporter framgår det av handlingarna i målet att dessa delgavs Mediocurso den 10 september 1991. Bolaget beviljades emellertid inte någon rimlig tidsfrist mellan den tidpunkt då det kunde ta del av dessa rapporter och den tidpunkt då det var tvunget att inkomma med yttrande. Det var nämligen samma dag som rapporterna delgavs Mediocurso (vid ett sammanträde) som det ombads att lämna sina eventuella synpunkter på nämnda rapporter. Under dessa omständigheter kunde klaganden inte vid det tillfället på ett meningsfullt sätt yttra sig över dessa handlingar.
39 Sammanträdet den 10 september 1991 följdes av DAFSE:s skrivelse av den 11 september 1991. Enligt kommissionen borde Mediocurso inte ha nöjt sig med att väcka talan vid nationell domstol efter att ha mottagit denna skrivelse, utan det borde formellt ha inkommit med yttrande över den, så att DAFSE hade kunnat underrätta kommissionen om bolagets synpunkter. Kommissionen anser att förstainstansrätten gjorde rätt när den i punkt 52 i den överklagade domen fastställde att Mediocurso inte kunde göra gällande att kommissionen inte hade underrättats om bolagets eventuella yttrande, eftersom detta berodde på bolagets egen underlåtenhet.
40 Domstolen konstaterar i detta avseende att DAFSE i skrivelsen av den 11 september 1991 inte anmodade klaganden att inkomma med yttrande över den planerade nedsättningen av stödet. Tvärtom innehöll denna skrivelse ett återbetalningskrav som inte behövde kommenteras. Klaganden uppmanades endast att verkställa återbetalningen.
41 Under dessa omständigheter kunde Mediocurso anse att det inte hade något annat val än att väcka talan mot nämnda krav.
42 Det kan slutligen tilläggas att klaganden inte heller senare gavs tillfälle att yttra sig på ett meningsfullt sätt. I synnerhet fick klaganden inte ta del av kommissionens förslag till beslut för att kunna lämna eventuella synpunkter. Det framgår av handlingarna i målet att klaganden - på egen begäran - endast fick ta del av ESF:s handlingar i ärendet efter det att DAFSE hade skickat resultatet av bolaget Audites finansiella kontroll till kommissionen, vilket skedde den 22 september 1995. När Mediocurso undersökte dessa handlingar upptäckte det att det bland dessa fanns avräkningsnotor med belopp som det skulle återbetala (kommissionen drog för övrigt tillbaka dessa avräkningsnotor efter det att Mediocurso hade väckt talan vid förstainstansrätten). Härav följer att dessa avräkningsnotor inte utgjorde ett giltigt förslag till beslut som klaganden skulle ha kunnat yttra sig över.
43 Mediocurso erhöll inte någon anmodan från kommissionen eller på kommissionens vägnar att inkomma med yttrande inom en rimlig tidsfrist över de handlingar som uppgavs styrka de faktiska omständigheter som lades bolaget till last och på grundval av vilka kommissionen antog besluten av den 14 augusti 1996. Domstolen anser därför att Mediocurso inte gavs tillfälle att på ett meningsfullt sätt lämna sina synpunkter på de omständigheter som åberopades mot bolaget.
44 Under dessa omständigheter fastställde förstainstansrätten felaktigt i punkt 53 i den överklagade domen att klaganden hade getts tillfälle att yttra sig på ett meningsfullt sätt.
45 Det kan tilläggas att, om Mediocurso hade getts tillfälle att yttra sig på ett meningsfullt sätt, bolaget eventuellt skulle ha kunnat förklara varför det ansåg att proportionalitetsprincipen hade åsidosatts.
46 Överklagandet skall därför bifallas på den grunden att rätten till försvar har åsidosatts och den överklagade domen skall upphävas, med undantag för den del där det delvis ges bifall till klagandens talan i mål T-180/96, utan att det är nödvändigt att pröva de ytterligare grunder som klaganden anfört.
47 Enligt artikel 54 första stycket i EG-stadgan för domstolen kan domstolen, om den upphäver förstainstansrättens beslut, slutgiltigt avgöra tvisten om målet är klart för avgörande. Domstolen anser att så är fallet i detta mål.
Talan om ogiltigförklaring som väcktes vid förstainstansrätten och som avsåg besluten av den 14 augusti 1996
48 Klaganden åberopade fem grunder till stöd för sin talan om ogiltigförklaring.
49 Under den första grunden, åsidosättande av rätten till försvar, anförde Mediocurso att kommissionen inte lät bolaget yttra sig över nedsättningarna av det berörda finansiella stödet. Mediocurso gjorde gällande att bolaget inte getts tillfälle att yttra sig på ett meningsfullt sätt, vare sig till kommissionen eller till DAFSE. Enligt Mediocurso skulle det ha räckt med att bolaget hade fått lämna sina synpunkter till DAFSE, om dessa synpunkter hade vidarebefordrats till kommissionen.
50 Eftersom den första grunden är motiverad av de skäl som angetts ovan i punkterna 28-47 i denna dom, skall talan om ogiltigförklaring som väcktes vid förstainstansrätten den 14 november 1996 bifallas, och besluten av den 14 augusti 1996 skall följaktligen ogiltigförklaras.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
51 Enligt artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet bifalls och domstolen avgör målet slutligt. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
52 Eftersom både överklagandet och talan som väcktes av klaganden skall bifallas, fastställer domstolen att kommissionen skall ersätta samtliga rättegångskostnader vid förstainstansrätten och domstolen.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
följande dom:
53 Förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i de förenade målen T-180/96 och T-181/96, Mediocurso mot kommissionen, upphävs med undantag av punkt 2 i domslutet, där den talan som väckts av Mediocurso - Estabelecimento de Ensino Particular L.da i mål T-180/96 delvis bifalls.
54 Kommissionens beslut C (96) 1185 av den 14 augusti 1996 om nedsättning av det stöd som beviljats genom beslut C (89) 0570 av den 22 mars 1989 och kommissionens beslut C (96) 1186 om nedsättning av det stöd som beviljats sökanden genom beslut nr C (89) 0570 av den 22 mars 1989 ogiltigförklaras.
55 Europeiska gemenskapernas kommission skall ersätta samtliga rättegångskostnader vid förstainstansrätten och domstolen.