CELEX: 62002CJ0442
Sijoittautumisvapaus
Luottolaitokset
Kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään koron maksaminen avistatileille

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 43 artiklan tulkintaa.

Kansallinen lainsäädäntö
Code monétaire et financier ‑nimisen lain (raha‑ ja talousasioista annettu laki) L. 312-3 §:ssä, sellaisena kuin sitä on sovellettava
nyt esillä olevassa asiassa, todetaan seuraavaa:
”Ellei toisin säädetä, luottolaitokset, jotka vastaanottavat yleisöltä varoja avistatileille tai alle viiden vuoden pituisille
talletuksille, eivät saa millään tavoin maksaa näille varoille korkoa, joka ylittää pankki‑ ja rahoitusalan sääntelykomitean
määräyksessä vahvistetun tai talousasioista vastaavan ministerin vahvistaman koron.”
Pankki‑ ja rahoitusalan sääntelykomitean määräyksessä nro 86-13, joka on vahvistettu talous‑ ja raha-asioista vastaavan ministerin
14.5.1986 antamalla asetuksella (Journal officiel de la République française 15.5.1986, s. 6330), kielletään maksamasta korkoa
avistatileille.
Edellä mainittua kieltoa sovelletaan Ranskassa asuvien henkilöiden – olipa heidän kansalaisuutensa mikä tahansa – avaamiin
euromääräisiin avistatileihin.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Caixa Bank France ‑niminen Ranskan oikeuden mukaan perustettu yhtiö (jäljempänä Caixa Bank), jonka pääkonttori on Ranskassa
ja joka on Caixa Holding ‑nimisen Espanjan oikeuden mukaan perustetun yhtiön, jonka pääkonttori on Espanjassa ja joka omistaa
Caixa-konsernin osakkuudet kyseisellä nimellä Espanjaan ja muihin Euroopan unionin valtioihin sijoittautuneissa luottolaitoksissa,
tytäryhtiö, markkinoi Ranskassa avistatiliä, jolle maksetaan kahden prosentin vuosikorkoa 1 500 euron talletuskannasta lukien.
Pankki‑ ja rahoitusalan komitean 16.4.2002 tekemällä päätöksellä Caixa Bankia yhtäältä kiellettiin tekemästä uusia sopimuksia
Ranskassa asuvien henkilöiden kanssa sellaisista euromääräisistä avistatileistä, joille maksetaan korkoa, ja toisaalta määrättiin
purkamaan jo tehtyihin sopimuksiin sisältyvät määräykset, joiden mukaan tällaisille tileille maksetaan korkoa.
Caixa Bank teki kyseisestä päätöksestä kassaatiovalituksen Conseil d’État’han, joka päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää
yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Rajoittaako se sijoittautumisvapautta, että jäsenvaltio on kieltänyt sen alueelle laillisesti sijoittautuneita pankkeja maksamasta
korkoa avistatalletuksille ja muille takaisin maksettaville varoille, kun otetaan huomioon, että 20.3.2000 annetussa Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2000/12/EY ei säädetä tästä mitään?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, millaisilla yleistä etua koskevilla syillä tällainen rajoitus voitaisiin
mahdollisesti osoittaa perustelluksi?”

Ennakkoratkaisukysymykset
Heti alkuun on korostettava, että luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 20 päivänä maaliskuuta
2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/12/EY (EYVL L 126, s. 1) ei sovellu pääasiassa kyseessä olevan
kaltaiseen tapaukseen etenkin siltä osin kuin kyseinen direktiivi ei koske sellaisten Caixa Bankin kaltaisten yhtiöiden sijoittautumista
koskevia rajoituksia, jotka käyttävät sijoittautumisoikeutta jäsenvaltiossa toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden luottolaitosten
tytäryhtiöinä.
Kansallinen tuomioistuin pyytää kysymyksillään vastausta lähinnä siihen, onko EY 43 artikla esteenä sellaiselle jäsenvaltion
lainsäädännölle, jossa luottolaitosta, joka on toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön tytäryhtiö, kielletään maksamasta
korkoa ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa asuvien henkilöiden avaamille euromääräisille avistatileille.
EY 43 ja EY 48 artiklassa turvattu sijoittautumisoikeus kuuluu sekä luonnollisille henkilöille, jotka ovat yhteisön jäsenvaltion
kansalaisia, että viimeksi mainitussa määräyksessä tarkoitetuille oikeushenkilöille. Sijoittautumisoikeuteen kuuluu, ellei
erityisistä poikkeuksista ja edellytyksistä muuta johdu, oikeus ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa jokaisen muun jäsenvaltion
alueella kaikenlaista itsenäistä ammattia sekä oikeus perustaa yrityksiä ja harjoittaa yritystoimintaa sekä oikeus perustaa
kauppaedustajan liikkeitä, sivuliikkeitä ja tytäryhtiöitä (ks. erityisesti asia C‑255/97, Pfeiffer, tuomio 11.5.1999, Kok.
1999, s. I‑2835, 18 kohta).
Caixa Bankin kaltaisen yhtiön oikeudellinen tilanne kuuluu EY 43 artiklan määräysten nojalla yhteisön oikeuden soveltamisalaan.
EY 43 artiklassa velvoitetaan poistamaan sijoittautumisvapauden rajoitukset. Tällaisina rajoituksina on pidettävä kaikkia
toimia, joilla kielletään kyseisen vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (ks. mm. asia
C‑55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995, Kok. 1995, s. I‑4165, 37 kohta; asia C‑108/96, Mac Quen ym., tuomio 1.2.2001, Kok. 2001,
s. I‑837, 26 kohta ja asia C‑79/01, Payroll ym., tuomio 17.10.2002, Kok. 2002, s. I‑8923, 26 kohta).
Ranskan lainsäädännössä säädetyn kaltainen kielto maksaa korkoa avistatileille merkitsee muihin jäsenvaltioihin kuin Ranskan
tasavaltaan sijoittautuneille yhtiöille vakavaa estettä harjoittaa niiden toimintaa tytäryhtiön välityksellä viimeksi mainitussa
jäsenvaltiossa, ja kyseinen este vaikuttaa niiden pääsyyn markkinoille. Kyseistä kieltoa on näin ollen tarkasteltava EY 43
artiklassa tarkoitettuna rajoituksena.
Mainittu kielto näet haittaa sellaisia luottolaitoksia, jotka ovat ulkomaisten yhtiöiden tytäryhtiöitä, kun ne keräävät pääomia
yleisöltä, koska sillä suljetaan niiltä pois mahdollisuus harjoittaa maksamalla avistatileille korkoa tehokkaampaa kilpailua
sellaisten luottolaitosten kanssa, jotka ovat perinteisesti sijoittautuneet sijoittautumisjäsenvaltioon, joilla on laaja konttoriverkosto
ja joilla on näin ollen mainittuja tytäryhtiöitä paremmat mahdollisuudet kerätä pääomia yleisöltä.
Kun luottolaitokset, jotka ovat ulkomaisen yhtiön tytäryhtiöitä, pyrkivät tulemaan jäsenvaltion markkinoille, kilpailun harjoittaminen
avistatileille maksettavan korkokannan avulla on siten yksi tämän tavoitteen kannalta kaikkein tehokkaimmista menetelmistä.
Tällaisella kiellolla vaikeutetaan näin ollen näiden luottolaitosten pääsyä markkinoille.
Vaikka Ranskan hallitus on suullisessa käsittelyssä todennut, että on olemassa sellaisia avistatileihin verrattavia tilimuotoja,
kuten 15 päivän määräaikaistalletukset, joita koronmaksukielto ei koske ja jotka ovat vaikuttaneet osaltaan siihen, että Caixa
Bankin kaltaiset luottolaitokset voivat kilpailla ranskalaisten luottolaitosten kanssa varojen keräämisessä yleisöltä ja nostamaan
markkinaosuuksiaan Ranskassa, Ranskan hallitus on kuitenkin myöntänyt, että kyseisiin tileihin ei avistatileistä poiketen
liity mahdollisuutta käyttää pankkikortteja tai shekkejä. Kyseinen kielto haittaa näin ollen Caixa Bankin kaltaisia luottolaitoksia,
kun ne keräävät pääomia yleisöltä, eikä tätä seikkaa sellaisten muiden tilimuotojen olemassaolo, joissa oleville talletuksille
maksetaan korkoa, voi korjata.
Kyseisten tytäryhtiöiden toiminnan harjoittamista ja niiden kehittämistä koskeva rajoitus, joka perustuu riidanalaiseen kieltoon,
on merkittävä varsinkin kun tiedetään, että talletusten vastaanottaminen yleisöltä ja luottojen myöntäminen kuuluvat luottolaitosten
perustoimintoihin (ks. vastaavasti etenkin direktiivin 2000/12 1 artiklan 1 kohta ja liite I).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että kun tällaista toimea sovelletaan henkilöihin tai yrityksiin, jotka harjoittavat
toimintaa vastaanottavan jäsenvaltion alueella, kuten pääasiassa, toimi voi olla perusteltu, kun se vastaa yleiseen etuun
liittyviä pakottavia syitä, kunhan se on omiaan takaamaan sillä tavoiteltavan päämäärän toteutumisen ja kunhan sillä ei ylitetä
sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (ks. mm. asia C‑424/97, Haim, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5123,
57 kohta; em. asia Mac Quen ym., tuomion 26 kohta ja asia C‑439/99, komissio v. Italia, tuomio 15.1.2002, Kok. 2002, s. I‑305,
23 kohta).
Näin ollen on selvitettävä, täyttävätkö Ranskan hallituksen esittämät perustelut nämä edellytykset.
Ranskan hallitus vetoaa riidanalaisesta säännöksestä seuraavan sijoittautumisvapautta koskevan rajoituksen perustelemiseksi
kuluttajansuojaan ja säästämisen kannustamiseen keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä.
Sen mukaan ensinnäkin pääasiassa kyseessä oleva kielto on välttämätön peruspankkipalveluiden vastikkeettomuuden säilyttämiseksi.
Avistatileille maksettavan koron käyttöön ottaminen merkitsee huomattavaa lisäystä käyttökuluihin, joista vastaavat pankit,
jotka hyvityksen saadakseen nostavat sellaisista eri pankkipalveluista, joita tällä hetkellä tarjotaan vastikkeettomasti ja
joita ovat etenkin sekkien asettaminen, perittäviä maksuja ja palkkioita.
On kuitenkin korostettava, että vaikka kuluttajansuoja on yksi niistä pakottavista vaatimuksista, joilla EY:n perustamissopimuksessa
taattua perustavanlaatuista vapautta koskevat rajoitukset on mahdollista perustella, pääasiassa kyseessä oleva kielto, vaikka
se loppujen lopuksi merkitsisi kuluttajalle tiettyjä etuja, on kuitenkin toimi, jolla ylitetään se, mikä on tarpeen mainitun
tavoitteen saavuttamiseksi.
Vaikka näet oletetaan, että avistatileille maksettavaa korkoa koskevan kiellon poistaminen johtaa kuluttajan kannalta väistämättä
siihen, että peruspankkipalvelujen kustannukset nousevat tai sekeistä peritään maksuja, voitaisiin ajatella erityisesti, että
kuluttajan olisi mahdollista valita joko sellainen avistatili, jolle ei makseta korkoa, jolloin tietyt peruspankkipalvelut
säilyvät vastikkeettomina, tai sellainen avistatili, jolle maksetaan korkoa, jolloin luottolaitoksella on mahdollisuus vaatia
maksua siihen saakka vastikkeettomina tarjotuista pankkipalveluista, kuten sekkien asettamisesta.
Siltä osin kuin tämän jälkeen on kyse Ranskan viranomaisten pyrkimyksestä rohkaista säästämistä pitkällä aikavälillä, on korostettava,
että vaikka kielto maksaa korkoa avistatileille on tosin omiaan kannustamaan keskipitkän ja pitkän aikavälin säästämiseen,
se on kuitenkin toimi, jolla ylitetään se, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi.
Edellä mainitut seikat huomioon ottaen ennakkoratkaisukysymyksiin on vastattava, että EY 43 artikla on esteenä sellaiselle
jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa luottolaitosta, joka on toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön tytäryhtiö, kielletään
maksamasta korkoa sellaisille euromääräisille avistatileille, jotka ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa asuvat henkilöt ovat
avanneet.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Muille kuin edellä mainituille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
EY 43 artikla on esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa luottolaitosta, joka on toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen
yhtiön tytäryhtiö, kielletään maksamasta korkoa sellaisille euromääräisille avistatileille, jotka ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa
asuvat henkilöt ovat avanneet.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.