CELEX: 62003CJ0330
Työntekijöiden vapaa liikkuvuus
Tutkintotodistusten tunnustaminen
Direktiivi 89/48/ETY
Insinöörin ammatti
Ammatillisen pätevyyden osittainen ja rajattu tunnustaminen
EY 39 ja EY 43 artikla

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten
tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun neuvoston direktiivin 89/48/ETY (EYVL
1989, L 19, s. 16; jäljempänä direktiivi) 3 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan ja 4 artiklan 1 kohdan sekä EY 39 artiklan
ja EY 43 artiklan tulkintaa.
2       Tämä pyyntö on esitetty oikeudenkäyntiasiassa, jossa asianosaisina ovat Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos
(tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörien liitto, jäljempänä Colegio) ja l’Administración del Estado ja jossa on kyse Imon, joka
on Italian kansalainen ja jolla on Italiassa myönnetty rakennustekniikan insinöörin tutkintotodistus, erikoisalana vesirakentaminen,
vaatimuksesta, että hänet hyväksytään tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin ammattiin Espanjassa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
3       Direktiivin tavoitteena on ottaa käyttöön menetelmä, jonka tavoitteena on antaa Euroopan kansalaisille mahdollisuus harjoittaa
ammattitoimintaa, joka vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää keskiasteen jälkeistä koulutusta, edellyttäen, että heillä
on tähän toimintaan kelpoisuuden antava, vähintään kolmivuotista koulutusta edellyttävä toisessa jäsenvaltiossa annettu tutkintotodistus.
4       Direktiivin 1 artiklan c alakohdan mukaan ”säännellyllä ammatilla” tarkoitetaan ”ammattitoimintaa tai niiden toiminnan lajien
yhdistelmää, jotka muodostavat tämän ammatin jäsenvaltiossa”.
5       Direktiivin 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtyminen tai sen harjoittaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää tutkintotodistusta,
toimivaltainen viranomainen ei saa puutteellisen pätevyyden perusteella kieltäytyä antamasta jäsenvaltion kansalaiselle lupaa
ryhtyä harjoittamaan tai harjoittaa tätä ammattia samoilla edellytyksillä, joita sovelletaan sen omiin kansalaisiin:
a)       jos hakijalla on tutkintotodistus, joka toisessa jäsenvaltiossa vaaditaan kyseisen [saman] ammatin harjoittamisen aloittamiseksi
tai sen harjoittamiseksi tuon jäsenvaltion alueella, ja tämä tutkintotodistus on annettu jossakin jäsenvaltiossa – –
– – ”
6       Direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa täsmennetään seuraavaa:
”Vastaanottava jäsenvaltio voi 3 artiklan estämättä edellyttää, että hakija myös:
a)       todistaa, että hänellä on ammattikokemusta, jos hakemuksen tueksi esitetyn 3 artiklan a ja b alakohdassa tarkoitetun koulutuksen
kesto on vähintään vuoden vastaanottavan jäsenvaltion edellyttämää lyhyempi. – –
– –
b)       suorittaa enintään kolme vuotta kestävän sopeutumisajan tai kelpoisuuskokeen:
–       kun hakijan saaman 3 artiklan a ja b alakohdassa tarkoitetun koulutuksen sisältö olennaisesti eroaa vastaanottavan jäsenvaltion
edellyttämän tutkinnon sisällöstä, tai
–       kun 3 artiklan a alakohdassa mainitussa tapauksessa vastaanottavassa jäsenvaltiossa säännelty ammatti koostuu yhdestä tai
useammasta sellaisesta säännellystä ammattitoiminnasta, joka ei sisälly säänneltyyn ammattiin siinä jäsenvaltiossa, josta
hakija on peräisin tai josta hän tulee, ja tämä ero vastaa vastaanottavan jäsenvaltion edellyttämää erikoiskoulutusta ja sisältää
aiheita, jotka olennaisesti eroavat hakijan esittämän tutkintotodistuksen sisällöstä – –
–       – –
– – ”
7       Direktiivin 7 artiklassa säädetään henkilöiden, joihin yhteisön tutkintotodistusten tunnustamista koskevaa järjestelmää sovelletaan,
oikeudesta käyttää ammattinimikettään ja tutkintonimikettään. Tämän artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on tunnustettava jäsenvaltioiden kansalaisten, jotka täyttävät niiden
alueella säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtymisen ja sen harjoittamisen edellytykset, oikeus käyttää tätä ammattia vastaavaa
vastaanottavan jäsenvaltion ammattinimikettä.
2.      Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on tunnustettava jäsenvaltioiden kansalaisten, jotka täyttävät niiden
alueella säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtymisen ja sen harjoittamisen edellytykset, oikeus käyttää luvallista tutkintonimikettään
ja tarvittaessa sen lyhennettä, joka on käytössä siinä jäsenvaltiossa, josta he ovat peräisin tai josta he tulevat, tämän
valtion kielellä. Vastaanottava jäsenvaltio voi vaatia, että nimikkeen jäljessä mainitaan sen myöntäneen laitoksen tai tutkintolautakunnan
nimi ja sijaintipaikka.”

Kansallinen lainsäädäntö
8       Direktiivi on saatettu osaksi Espanjan oikeusjärjestystä vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta
Euroopan unionin jäsenvaltioissa annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 25.10.1991
annetulla kuninkaan asetuksella (Real Decreto) nro 1665/1991 (Boletín Oficial de Estado nro 280, 22.11.1991, s. 37916). Tämän
asetuksen 4 ja 5 §:ssä toistetaan asiallisesti direktiivin 3 ja 4 säännökset.
9       Espanjan lainsäädännön mukaan tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin (ingeniero de caminos, canales y puertos) ammatti kattaa Espanjassa
laajan tehtäväkentän, kuten vesirakenteiden ja maa‑, meri‑ ja jokiliikenteen infrastruktuurien suunnittelun ja rakentamisen
sekä rantojen suojelun ja alueiden, myös kaupunkialueen, suunnittelun. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että on kyse säännellystä
ammatista, koska ammattiin pääsyn ja sen harjoittamisen edellytykseksi on säädetty joko espanjalainen tutkintotodistus, joka
on myönnetty erityisestä kuuden vuoden pituisesta keskiasteen jälkeisestä koulutuksesta, tai tutkintotodistus vastaavasta
koulutuksesta, joka on hankittu toisessa jäsenvaltiossa ja jonka kehitysministeriö on hyväksynyt. Jokaisen, joka haluaa harjoittaa
tätä ammattia Espanjassa, on ensin kuuluttava Colegioon, ja tämän jäsenyyden edellytyksenä on näin kuvattu koulutus.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
10     Imolla on rakennustekniikan insinöörin tutkintotodistus, erikoisalana vesirakentaminen (laurea in ingegneria civil idraulica),
joka on myönnetty Italiassa ja jolla annetaan tässä valtiossa oikeus harjoittaa vesirakennusinsinöörin ammattia. Hän esitti
27.6.1996 Espanjan kehitysministeriölle tutkintotodistuksensa tunnustamista koskevan hakemuksen, jotta hän voisi päästä Espanjassa
tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin ammattiin.
11     Mainittu ministeriö tunnusti Imon tutkintotodistuksen 4.11.1996 tekemällään päätöksellä ja antoi hänelle luvan ryhtyä harjoittamaan
Espanjassa tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin ammattia ilman mitään ennakkoedellytystä.
12     Colegio valitti kyseisestä päätöksestä Audiencia Nacionaliin vaatien sen kumoamista. Oikeudenkäynnin aikana se vetosi voimakkaasti
Espanjan tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin ammatin ja Italian vesirakennusinsinöörin ammatin perustavanlaatuiseen eroon sekä
koulutuksen sisällön osalta että kunkin näistä ammateista harjoittamiseen kuuluvan toiminnan osalta.
13     Audiencia Nacional hylkäsi valituksen 1.4.1998 annetulla tuomiolla muun muassa sillä perusteella, että Italiassa vesirakennusinsinöörin
tutkintotodistus antaa oikeuden ryhtyä harjoittamaan samaa ammattia kuin tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin tutkintotodistus
Espanjassa. Lisäksi tämä tuomioistuin totesi, että mainitun rakennusinsinöörin tutkintotodistuksen haltijan saama koulutus
sisältää ne pääaineet, joita Espanjassa vaaditaan mainitun insinöörin ammatin haaran osalta.
14     Colegio teki kassaatiovalituksen Tribunal Supremoon. Tribunal Supremo totesi aluksi, että kyseessä olevat kaksi koulutusta
erosivat olennaisesti toisistaan ja että näin ollen Audiencia Nacionalin tekemä tosiseikkojen arviointi oli virheellinen.
15     Näistä syistä Tribunal Supremo päätti keskeyttää asian käsittelyn ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)       Voidaanko – – direktiivin 89/48 – – 3 artiklan a kohtaa, luettuna yhdessä sen 4 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkita siten, että
siinä annetaan vastaanottavalle valtiolle oikeus tunnustaa vain rajoitetusti sellaisen hakijan ammatillinen pätevyys, jolla
on (Italiassa myönnetty) vesirakennusinsinöörin (’ingegnere civile idraulico’) tutkinto ja joka haluaa harjoittaa tätä ammattia
toisessa jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännössä tunnustetaan tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin ammatti (’ingeniero de Caminos,
Canales y Puertos’) säänneltynä ammattina? Lähtökohtana pidetään sitä, että viimeksi mainittuun ammattiin kuuluu vastaanottavassa
valtiossa tehtäviä, joista kaikki eivät vastaa hakijan tutkintoa, ja että hakijan saamaan koulutukseen eivät kuulu tietyt
pääaineet, joita vastaanottavassa valtiossa yleisesti edellytetään tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin tutkintotodistuksen saamiseksi.
2)       Jos ensimmäiseen kysymyksen vastataan myöntävästi, onko EY 39 ja EY 43 artiklan vastaista rajoittaa sellaisten hakijoiden
oikeutta, jotka haluavat harjoittaa ammattiaan joko itsenäisenä ammatinharjoittajana tai palkatussa työssä muussa jäsenvaltiossa
kuin siinä, jossa he ovat hankkineet ammatillisen pätevyytensä, siten, että vastaanottava valtio voi kansallisilla säännöksillään
sulkea pois ammatillisten pätevyyksien rajoitetun tunnustamisen mahdollisuuden, jos tällaisessa päätöksessä, joka lähtökohtaisesti
on direktiivin 89/48 – – 4 artiklan mukainen, asetetaan ammatin harjoittamiselle suhteettomia lisäedellytyksiä?
Tässä ennakkoratkaisupyynnössä tarkoitetaan ’rajoitetulla tunnustamisella’ tunnustamista, jolla hakijalle myönnetään oikeus
harjoittaa insinöörin ammattia vain vastaanottavassa valtiossa säänneltyyn yleisemmän tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin ammattiin
kuuluvalla erikoisalalla (vesirakentaminen) ilman, että hänelle asetetaan direktiivin 89/48 – – 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa
säädettyjä lisäedellytyksiä.”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
16     Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee ennen kaikkea sitä, onko direktiivi
esteenä sille, että kun jäsenvaltiossa tutkinnon suorittanut henkilö hakee lupaa ryhtyä harjoittamaan toisessa jäsenvaltiossa
säänneltyä ammattia, tämän toisen jäsenvaltion viranomaiset tietyin edellytyksin hyväksyvät kyseisen hakemuksen osittain ja
rajoittavat antamaansa lupaa siten, että se koskee ainoastaan sitä toimintaa, johon ryhtymiseen hakijan tutkinto antaa oikeuden
siinä jäsenvaltiossa, jossa tutkintotodistus on myönnetty.
17     Jotta tähän kysymykseen voidaan vastata, on tutkittava ensin direktiivin merkityksellisten säännösten sanamuotoa, toiseksi
direktiivin järjestelmää ja yleistä rakennetta ja kolmanneksi sillä tavoiteltavaa päämäärää.
18     Aluksi on huomattava, että direktiivin sanamuodolla ei anneta lupaa eikä kielletä nimenomaisesti ammatillisen pätevyyden osittaista
tunnustamista siten kuin se on määritelty ennakkoratkaisupyynnössä. Direktiivin 3 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa
oleva kielto ei näet ole esteenä tällaiselle osittaiselle tunnustamiselle sikäli kuin sen, jota asia koskee, hakemuksen johdosta
tehtyä päätöstä, jolla myönnetään hänelle lupa ryhtyä ainoastaan osaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa säänneltyyn ammattiin
kuuluvista tehtävistä, ei voida rinnastaa kieltäytymiseen antamasta lupaa ryhtyä harjoittamaan tätä ammattia.
19     Direktiivin järjestelmän kannalta on huomautettava, että direktiivissä perustettu tutkintotodistusten vastavuoroista tunnustamista
koskeva järjestelmä ei merkitse sitä, että muiden jäsenvaltioiden myöntämissä tutkintotodistuksissa osoitettaisiin vastaanottavassa
jäsenvaltiossa vaadittuun koulutukseen rinnastuva tai sitä vastaava koulutus. Direktiivillä käyttöön otetussa järjestelmässä
tutkintotodistusta näet ei tunnusteta siihen liittyvälle koulutukselle ominaisen arvon perusteella vaan siksi, että se antaa
sen myöntäneessä tai tunnustaneessa jäsenvaltiossa oikeuden ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia. Erot lähtöpaikan jäsenvaltiossa
hankitun koulutuksen ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa järjestetyn koulutuksen järjestämisen tai opetuksen sisällön välillä
eivät voi riittää perusteluksi sille, ettei kyseistä ammattipätevyyttä tunnusteta. Jos nämä erot ovat luonteeltaan olennaisia,
niiden avulla voidaan korkeintaan perustella se, että jäsenvaltio vaatii hakijalta, että tämän on suoritettava toinen mainitun
direktiivin 4 artiklassa säädetyistä korvaavista toimenpiteistä (ks. vastaavasti asia C‑102/02, Beuttenmüller, tuomio 29.4.2004,
Kok. 2004, s. I‑5405, 52 kohta).
20     Tästä seuraa, että, kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 40–43 kohdassa perustellusti toteaa, direktiivin 3 artiklan
ensimmäisen kohdan a alakohdassa olevan ilmaisun ”kyseinen sama ammatti” on ymmärrettävä tarkoittavan ammatteja, jotka lähtöpaikan
jäsenvaltiossa ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa ovat joko samoja tai vastaavia taikka tietyissä tapauksissa ainoastaan samankaltaisia
niihin kuuluvan toiminnan lajin osalta. Tämä tulkinta vahvistetaan direktiivin 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa.
Niissä tilanteissa, joihin tällä säännöksellä viitataan, toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on otettava huomioon kaikki
kyseisissä kahdessa jäsenvaltiossa kyseisen ammatin harjoittamiseen kuuluva toiminta sen määrittämiseksi, onko kyse tosiasiassa
”samasta ammatista” ja tarvittaessa onko sovellettava mainitussa säännöksessä säädettyjä korvaavia toimenpiteitä. Tämä merkitsee
sitä, että vaikka direktiivissä pidetään säänneltyä ammattia kokonaisuutena, siinä kuitenkin tunnustetaan erillisten ammattitoiminnan
lajien ja vastaavien koulutusten todellinen olemassaolo. Näin ollen jokaisen säänneltyyn ammattiin kuuluvan ammattitoiminnan
lajin erillinen tarkastelu ei ole direktiivin yleisen järjestelmän vastaista tai siihen kuulumatonta.
21     Päinvastaista kantaa, jota Espanjan ja Ruotsin hallitukset tältä osin puolustavat, ei voida hyväksyä. Vaikka direktiivin 3
artiklan ensimmäisessä kohdassa näet vahvistetaan jäsenvaltion kansalaisen, jolla on direktiivissä tarkoitettu tutkintotodistus,
oikeus ”ryhtyä harjoittamaan tai harjoittaa [tällä tutkintotodistuksella säänneltyä] ammattia samoilla edellytyksillä, joita
sovelletaan sen omiin kansalaisiin”, tätä säännöstä ei voida tulkita siten, että siinä annetaan aina ja poikkeuksetta lupa
ryhtyä harjoittamaan kaikkea tähän ammattiin liittyvää toimintaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Kuten julkisasiamies on
ratkaisuehdotuksensa 48–53 kohdassa perustellusti todennut, mainitulla ilmaisulla pelkästään toistetaan syrjintäkiellon ja
keskinäisen luottamuksen periaatteet, jotka ovat ominaisia yhteisön tutkintotodistusten tunnustamista koskevalle järjestelmälle.
22     Direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on tunnustettava
muiden jäsenvaltioiden kansalaisten, jotka täyttävät niiden alueella säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtymisen ja sen
harjoittamisen edellytykset, oikeus käyttää tätä ammattia vastaavaa vastaanottavan jäsenvaltion ammattinimikettä. Tämän säännöksen,
joka koskee saman direktiivin 3 ja 4 artiklassa säädettyjen sääntöjen soveltamisen vaikutuksia käytännössä, tarkoituksena
on helpottaa muiden jäsenvaltioiden kansalaisten, jotka ovat saaneet tutkintotodistuksensa näissä valtioissa, rinnastamista
vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisiin, jotka ovat saaneet tutkintotodistuksensa tässä jäsenvaltiossa. Mainitussa 7 artiklan
1 kohdassa säädetyn mainitun ammattinimikkeen käyttämistä koskevan oikeuden tunnustaminen on kuitenkin mahdollista ainoastaan,
kun ne, joita asia koskee, täyttävät kaikki kyseessä olevan ammatin harjoittamiseen ryhtymistä ja sen harjoittamista koskevat
edellytykset.
23     Lopuksi direktiivin teleologinen tulkinta tukee täysin edellä esitettyä päättelyä. Direktiivin johdanto-osan kolmannesta ja
13. perustelukappaleesta ilmenee näet, että sen ensisijaisena tavoitteena on helpottaa toisessa jäsenvaltiosta myönnetyn tutkintotodistuksen
haltijan pääsyä vastaavaan ammattitoimintaan muissa jäsenvaltioissa ja vahvistaa yhteisön kansalaisen oikeutta käyttää ammatillisia
tietojaan kaikissa jäsenvaltioissa. Lisäksi on huomattava, että direktiivi on annettu EY:n perustamissopimuksen 57 artiklan
1 kohdan (josta on muutettuna tullut EY 47 artiklan 1 kohta) perusteella. Tässä asiassa tarkoitetun kaltaisilla direktiiveillä
pyritään, kuten mainitun määräyksen sanamuodosta ilmenee, helpottamaan tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista
kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroista tunnustamista vahvistamalla yhteiset säännöt ja arviointiperusteet, joiden
avulla kyseiset tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat voidaan mahdollisuuksien
mukaan automaattisesti tunnustaa. Niiden tavoitteena ei sitä vastoin ole se, että tutkintotodistusten, todistusten ja muiden
muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen tunnustaminen vaikeutuu tilanteissa, joita direktiivit eivät kata, eivätkä
ne voi vaikuttaa tällä tavoin. (asia C‑31/00, Dreessen, tuomio 22.1.2002, Kok. 2002, s. I‑663, 26 kohta).
24     Tältä osin on todettava, että direktiivin 4 artiklan 1 kohdan, jolla annetaan nimenomaisesti lupa korvaaviin toimenpiteisiin,
ala on rajattava tilanteisiin, joissa mainitut toimenpiteet osoittautuvat oikeasuhteisiksi tavoiteltuun päämäärään nähden.
Toisin sanoen vaikka näille toimenpiteille annetaan nimenomainen lupa, ne voivat tietyissä tapauksissa muodostaa tekijän,
jolla jäsenvaltion kansalaista kannustetaan voimakkaasti olemaan käyttämättä direktiivillä hänelle annettuja oikeuksia. Sekä
sopeutumisaika että kelpoisuuskoe edellyttävät näet huomattavasti aikaa ja vaivaa siltä, jota asia koskee. Se, että mainittuja
toimenpiteitä ei sovelleta, saattaa osoittautua huomattavaksi tai jopa ratkaisevaksi jäsenvaltion sellaisen kansalaisen kannalta,
joka haluaa ryhtyä harjoittamaan toisessa jäsenvaltiossa säänneltyä ammattia. Pääasian kaltaisissa tilanteissa sen, jota asia
koskee, hakemuksesta myönnetty osittainen pääsy kyseiseen ammattiin, jolla vapautetaan se, jota asia koskee, korvaavista toimenpiteistä
ja annetaan hänen välittömästi ryhtyä harjoittamaan niitä ammattitoiminnan lajeja, joihin hänellä on jo muodollinen pätevyys,
olisi direktiivillä tavoiteltujen päämäärien mukaista.
25     Tästä seuraa siten, että direktiivin sanamuoto, järjestelmä tai tavoitteet eivät sulje pois ennakkoratkaisupyynnössä tarkoitettua
osittaista pääsyä säänneltyyn ammattiin koskevaa mahdollisuutta. Voidaan tosin esittää Espanjan ja Ruotsin hallitusten väitteiden
tapaan, että tällainen osittainen pääsy olisi omiaan aiheuttamaan vaaran muiden jäsenvaltioiden kansalaisten autonomisesti
harjoittamien ammattitoiminnan lajien huomattavasta lisääntymisestä ja näin ollen tietystä sekaannuksesta kuluttajien mielissä.
Tämä mahdollinen vaara ei kuitenkaan riitä siihen, että voitaisiin todeta ammatillisen pätevyyden osittaisen tunnustamisen
olevan direktiivin vastaista. Sen lievittämiseksi on näet riittävän tehokkaita keinoja, kuten mahdollisuus velvoittaa kyseessä
olevat henkilöt mainitsemaan koulutusta ilmaisevan asiakirjan myöntäneen laitoksen tai tutkintolautakunnan nimi ja sijaintipaikka.
Samoin vastaanottava jäsenvaltio voi aina velvoittaa kyseessä olevat henkilöt käyttämään kaikissa oikeudellisissa ja kaupallisissa
suhteissaan sen alueella sekä koulutusnimikettä tai ammattinimikettä sen alkuperäiskielellä ja ‑muodossa että sen käännöstä
vastanottavan jäsenvaltion viralliselle kielelle, jotta sen ymmärtäminen varmistetaan ja kaikki sekaannusvaara vältetään.
26     Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivi ei ole esteenä sille, että kun jäsenvaltiossa
tutkinnon suorittanut henkilö hakee lupaa ryhtyä harjoittamaan toisessa jäsenvaltiossa säänneltyä ammattia, tämän toisen jäsenvaltion
viranomaiset hyväksyvät kyseisen hakemuksen tutkintotodistuksen haltijan sitä pyytäessä osittain ja rajoittavat antamaansa
lupaa siten, että se koskee ainoastaan sitä toimintaa, johon ryhtymiseen hakijan tutkinto antaa oikeuden siinä jäsenvaltiossa,
jossa tutkinto on suoritettu.

Toinen kysymys
27     Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee ennen kaikkea, ovatko pääasian kaltaisissa
olosuhteissa EY 39 ja EY 43 artikla esteinä sille, että vastaanottava jäsenvaltio sulkee pois mahdollisuuden säänneltyyn ammattiin
kuuluvan yhden tai useamman ammattitoiminnan lajin harjoittamiseen rajoittuvaan osittaiseen pääsyyn tähän ammattiin.
28     Tältä osin on todettava, että EY 43 artiklan toisen kohdan mukaan sijoittautumisvapautta käytetään niillä edellytyksillä,
jotka sijoittautumisvaltion lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia. Tästä seuraa, että kun tietyn toiminnan harjoittamisen
aloittamisesta tai harjoittamisesta on vastaanottavassa jäsenvaltiossa annettu tällaisia säännöksiä, toisen jäsenvaltion kansalaisen,
joka aikoo harjoittaa tätä toimintaa, on lähtökohtaisesti noudatettava näissä säännöksissä asetettuja edellytyksiä (asia C‑55/94,
Gebhard, tuomio 30.11.1995, Kok. 1995, s. I‑4165, 36 kohta ja asia C‑108/96, Mac Quen ym., tuomio 1.2.2001, Kok. 2001, s.
I‑837, 25 kohta).
29     Tie‑, kanava‑ ja satamainsinöörin ammattiin pääsyn edellytyksiä ei ole tähän mennessä yhdenmukaistettu yhteisön tasolla. Tästä
syystä jäsenvaltioilla on yhä toimivalta määritellä mainitut edellytykset, koska direktiivi ei rajoita niiden toimivaltaa
tältä osin. Jäsenvaltioiden on kuitenkin käytettävä toimivaltaansa tällä alalla siten, että ne ottavat huomioon EY:n perustamissopimuksessa
taatut perusvapaudet (ks. yhdistetyt asiat C‑193/97 ja C‑194/97, De Castro Freitas ja Escallier, tuomio 29.10.1998, Kok. 1998,
s. I‑6747, 23 kohta; asia C‑58/98, Corsten, tuomio 3.10.2000, Kok. 2000, s. I‑7919, 31 kohta ja em. asia Mac Quen ym., tuomion
24 kohta).
30     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansalliset toimenpiteet, jotka voivat haitata näiden perusvapauksien käyttämistä tai
tehdä näiden vapauksien käyttämisestä vähemmän houkuttelevaa, ovat perusteltuja ainoastaan, jos ne täyttävät neljä edellytystä:
niitä on sovellettava ilman syrjintää, ne on voitava perustella yleiseen etuun liittyvillä pakottavilla syillä, niiden on
oltava omiaan takaamaan niillä tavoiteltavan päämäärän toteutuminen eikä niillä saa puuttua perusvapauteen enempää kuin on
tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi (ks. mm. asia C‑19/92, Kraus, tuomio 31.3.1993, Kok. 1993, s. I‑1663, Kok. Ep. XIV,
s. I‑177, 32 kohta; em. asia Gebhard, tuomion 37 kohta; asia C‑424/97, Haim, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5123, 57 kohta
ja em. asia Mac Quen ym., tuomion 26 kohta).
31     Pääasian kaltaisissa tilanteissa jäsenvaltion lainsäädäntö, jolla suljetaan pois sen toimivaltaisten viranomaisten mahdollisuus
antaa lupa osittaiseen ammattiin pääsyyn, voi haitata sekä henkilöiden vapaan liikkuvuuden että sijoittautumisvapauden käyttämistä
tai tehdä niiden käyttämisestä vähemmän houkuttelevaa, vaikka tätä lainsäädäntöä sovelletaankin erotuksetta vastaanottavan
jäsenvaltion kansalaisiin ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin.
32     Pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön tavoitteen osalta on myönnettävä, kuten Espanjan ja Ruotsin hallitukset korostavat,
että ammatillisen pätevyyden osittaisen tunnustamisen vaikutuksena voi lähtökohtaisesti olla jäsenvaltiossa säänneltyjen ammattien
hajottaminen eri toimintoihin. Tämä merkitsisi asiallisesti sekaannusvaaraa palvelujen vastaanottajien, joita voidaan johtaa
harhaan mainitun pätevyyden laajuudesta, keskuudessa. Yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että palvelujen vastaanottajien
ja yleisemmin kuluttajien suojeleminen ovat yleistä etua koskevia pakottavia syitä, joilla voidaan perustella puuttumista
sijoittautumisvapauteen ja palvelujen tarjoamisen vapauteen (ks. asia 220/83, komissio v. Ranska, tuomio 4.12.1986, Kok. 1986,
s. 3663, 20 kohta; asia C‑124/97, Läärä ym., tuomio 21.9.1999, Kok. 1999, s. I‑6067, 33 kohta ja asia C‑6/01, Anomar ym.,
tuomio 11.9.2003, Kok. 2003, s. I‑8621, 73 kohta).
33     Lisäksi tällaiseen tavoitteeseen perustuvat toimenpiteet eivät saa mennä pidemmälle kuin mainitun tavoitteen saavuttamiseksi
on tarpeen. Tältä osin, kuten Euroopan yhteisöjen komissio on huomauttanut, on erotettava toisistaan kaksi tilannetta, jotka
saattavat syntyä, kun jäsenvaltion viranomaisille tehdään toisessa jäsenvaltiossa myönnetyn ammatillisen pätevyyden tunnustamista
koskeva hakemus ja kun koulutuksen sisällön tai kyseiseen ammattiin kuuluvan toiminnan ero näissä kahdessa valtiossa estää
täyden ja välittömän tunnustamisen. On erotettava toisistaan tilanteet, jotka voidaan ratkaista objektiivisesti direktiivissä
säädetyillä menettelyillä, ja tilanteet, joita ei voida ratkaista näin.
34     Ensimmäisessä tapauksessa on kyse tilanteesta, jossa lähtöpaikan jäsenvaltiossa ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa kahden
ammatin samankaltaisuuden aste on sellainen, että ne voidaan luonnehtia pääosiltaan direktiivin 3 artiklan ensimmäisen kohdan
a alakohdassa tarkoitetuksi ”samaksi ammatiksi”. Tällaisessa tilanteessa hakijan koulutuksessa olevat puutteet siihen nähden,
mitä vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellytetään, voidaan korjata soveltamalla direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädettyjä
korvaavia toimenpiteitä ja varmistaa siten sen, jota asia koskee, täydellinen integroituminen vastaanottavan jäsenvaltion
ammatilliseen järjestelmään.
35     Sitä vastoin toisessa tapauksessa, kuten komissio perustellusti toteaa, kyse on tilanteista, joihin direktiivi ei sovellu,
siten, että toiminnan alojen erot ovat niin suuret, että olisi tosiasiassa suoritettava kokonainen tutkinto. Tämä on tekijä,
joka voi objektiivisesti arvioituna houkutella sitä, jota asia koskee, olemaan harjoittamatta toisessa jäsenvaltiossa yhtä
tai useampaa toiminnan lajia, johon hänellä on pätevyys.
36     Vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisten ja erityisesti sen toimivaltaisten tuomioistuinten tehtävänä on määrittää, milloin
kussakin konkreettisessa tapauksessa sen, jota asia koskee, hankkima koulutus on erilainen kuin se, jota edellytetään tässä
valtiossa. Pääasiassa Tribunal Supremo on todennut, että Italian vesirakennusinsinöörin koulutus ja Espanjan tie‑, kanava‑
ja satamainsinöörin koulutus eroavat siinä määrin perustavanlaatuisella tavalla toisistaan, että korvaavan toimenpiteen tai
sopeuttamistoimenpiteen toteuttaminen merkitsisi ennen kaikkea sitä, että se, jota asia koskee, velvoitettaisiin hankkimaan
uusi ammatillinen koulutus.
37     Lisäksi pääasian kaltaisissa erityistapauksissa yhtenä ratkaisevana perusteena on se, onko ammattitoiminta, jota se, jota
asia koskee, haluaa harjoittaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa objektiivisesti erotettavissa tässä valtiossa vastaavaan ammattiin
kuuluvien toimintojen kokonaisuudesta. Ensisijaisesti kansallisten viranomaisten asiana on vastata tähän kysymykseen. Kuten
julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 86 ja 87 kohdassa kuitenkin toteaa, yhtenä ratkaisevista arviointiperusteista tältä osin
on kysymys siitä, voidaanko tätä toimintaa harjoittaa itsenäisesti tai autonomisesti siinä jäsenvaltiossa, jossa kyseinen
ammatillinen pätevyys on hankittu.
38     Kun kyseinen toiminta on objektiivisesti erotettavissa kyseiseen ammattiin kuuluvien toimintojen kokonaisuudesta vastaanottavassa
jäsenvaltiossa, on todettava, että kyseisen ammattipätevyyden osittaisen tunnustamisen mahdollisuuden pois sulkemisen aiheuttama
lannistava vaikutus on liian merkittävä, jotta sen perusteluksi riittäisi huoli mahdollisesta palvelujen vastaanottajien oikeuksiin
kohdistuvasta uhasta. Tällaisessa tilanteessa kuluttajien ja muiden palvelujen vastaanottajien suojaa koskeva laillinen tavoite
voidaan saavuttaa vähemmän rajoittavilla keinoilla, kuten velvoitteella käyttää alkuperäistä ammattinimikettä tai koulutusnimikettä
sekä kielellä, jolla se on myönnetty, että vastaanottavan jäsenvaltion virallisella kielellä.
39     Toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että EY 39 ja EY 43 artikla eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio ei myönnä
osittaista pääsyä ammattiin sikäli kuin sen, jota asia koskee, koulutuksessa olevat puutteet siihen nähden, mitä vastaanottavassa
jäsenvaltiossa edellytetään, voidaan tosiasiallisesti korjata soveltamalla direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädettyjä korvaavia
toimenpiteitä. Sitä vastoin EY 39 ja EY 43 artikla ovat esteenä sille, että jäsenvaltio ei myönnä tällaista osittaista pääsyä,
kun se, jota asia koskee, pyytää sitä ja kun toiminta-alojen erot ovat niin suuret, että olisi tosiasiassa suoritettava kokonainen
koulutus, paitsi jos mainitun osittaisen pääsyn epääminen voidaan perustella yleiseen etuun liittyvillä pakottavilla syillä,
jotka ovat omiaan takaamaan niillä tavoiteltavan päämäärän toteutumisen ja jotka eivät mene pidemmälle kuin on tarpeen tämän
päämäärän saavuttamiseksi.

Oikeudenkäyntikulut
40     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta
yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annettu neuvoston direktiivi 89/48/ETY ei ole esteenä sille, että kun
jäsenvaltiossa tutkinnon suorittanut henkilö hakee lupaa ryhtyä harjoittamaan toisessa jäsenvaltiossa säänneltyä ammattia,
tämän toisen jäsenvaltion viranomaiset hyväksyvät kyseisen hakemuksen tutkintotodistuksen haltijan sitä pyytäessä osittain
ja rajoittavat antamaansa lupaa siten, että se koskee ainoastaan sitä toimintaa, johon ryhtymiseen hakijan tutkinto antaa
oikeuden siinä jäsenvaltiossa, jossa tutkinto on suoritettu.
2)
EY 39 ja EY 43 artikla eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio ei myönnä osittaista pääsyä ammattiin sikäli kuin sen, jota
asia koskee, koulutuksessa olevat puutteet siihen nähden, mitä vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellytetään, voidaan tosiasiallisesti
korjata soveltamalla direktiivin 89/48 4 artiklan 1 kohdassa säädettyjä korvaavia toimenpiteitä. Sitä vastoin EY 39 ja EY
43 artikla ovat esteenä sille, että jäsenvaltio ei myönnä tällaista osittaista pääsyä, kun se, jota asia koskee, pyytää sitä
ja kun toiminta-alojen erot ovat niin suuret, että olisi tosiasiassa suoritettava kokonainen tutkinto, paitsi jos mainitun
osittaisen pääsyn epääminen voidaan perustella yleiseen etuun liittyvillä pakottavilla syillä, jotka ovat omiaan takaamaan
niillä tavoiteltavan päämäärän toteutumisen ja jotka eivät mene pidemmälle kuin on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: espanja.