CELEX: 62006TJ0119
Polkumyynti
Muun muassa Intiasta peräisin olevien teräsköysien ja -kaapeleiden tuonti
Sitoumuksen rikkominen
Suhteellisuusperiaate
Asetuksen (EY) N:o 384/96 8 artiklan 1, 7 ja 9 kohta (joista on tullut asetuksen (EY) N:o 1225/2009 8 artiklan 1, 7 ja 9 kohta)

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Polkumyyntiä koskeva perussäännöstö koostuu polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta
suojautumisesta 22.12.1995 annetusta neuvoston asetuksesta (EY) N:o 384/96 (EYVL 1996, L 56, s. 1), sellaisena kuin se on
muutettuna (jäljempänä perusasetus) (korvattu polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta
suojautumisesta 30.11.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1225/2009 (EUVL L 343, s. 51 ja oikaisu EUVL 2010, L 7,
s. 22)). Perusasetuksen 8 artiklan 1, 7 ja 9 kohdassa (joista on tullut asetuksen N:o 1225/2009 8 artiklan 1, 7 ja 9 kohta)
säädetään seuraavaa:
”1. Mikäli polkumyynti ja vahinko on väliaikaisesti vahvistettu, komissio voi hyväksyä riittäviksi katsomansa vapaaehtoiset
sitoumustarjoukset, joissa viejä sitoutuu tarkistamaan hintojaan tai olemaan viemättä tuotteita polkumyyntihintaan, jos komissio
on neuvoa-antavan komitean erityisen kuulemisen jälkeen vakuuttunut siitä, että tuen vahingollinen vaikutus on näin saatu
poistettua. Tällöin komission 7 artiklan 1 kohdan nojalla käyttöön ottamia väliaikaisia tulleja tai tapauksen mukaan neuvoston
9 artiklan 4 kohdan nojalla käyttöön ottamia lopullisia tulleja ei sitoumusten voimassaoloaikana sovelleta niiden yritysten
valmistamien asianomaisten tuotteiden tuonnissa, jotka mainitaan sitoumusten hyväksymisestä tehdyssä komission päätöksessä
ja sen mahdollisissa myöhemmissä muutoksissa. Sitoumukseen perustuvat hinnankorotukset eivät saa olla suurempia kuin on tarpeen
polkumyyntimarginaalin poistamiseksi, ja niiden olisi oltava polkumyyntimarginaalia alhaisemmat, jos ne riittävät poistamaan
yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon.
– –
7. Komission on vaadittava jokaiselta viejältä, jonka sitoumus on hyväksytty, määräajoin tietoja, jotka liittyvät tällaisen
sitoumuksen toteuttamiseen, ja asiaankuuluvien tietojen todentamisen sallimista. Kieltäytymistä noudattamasta näitä velvoitteita
pidetään sitoumuksen rikkomisena.
– –
9. Jos sitoumuksen antanut osapuoli rikkoo sitoumusta tai peruuttaa sen tai jos komissio peruuttaa sitoumukselle antamansa
hyväksynnän, sitoumukselle annettu hyväksyntä peruutetaan kuulemisen jälkeen komission päätöksellä tai, tapauksen mukaan,
komission asetuksella, ja sitoumuksen sijasta aletaan soveltaa komission 7 artiklan mukaisesti käyttöön ottamaa väliaikaista
tullia tai neuvoston 9 artiklan 4 kohdan mukaisesti käyttöön ottamaa lopullista tullia edellyttäen, että kyseessä olevalle
viejälle on annettu tilaisuus esittää huomautuksensa, jollei kyseinen viejä ole itse peruuttanut sitoumusta.
Kaikki asianomaiset osapuolet ja jäsenvaltiot voivat toimittaa tietoja, joihin sisältyy alustava näyttö sitoumuksen rikkomisesta.
Myöhempi arviointi, jonka avulla selvitetään, onko sitoumusta rikottu, on tavallisesti saatettava päätökseen kuuden kuukauden
ja joka tapauksessa viimeistään yhdeksän kuukauden kuluessa asiaa koskevan, asianmukaisesti perustellun pyynnön esittämisestä.
Komissio voi pyytää jäsenvaltioiden toimivaltaisilta viranomaisilta apua sitoumusten seurannassa.”

Asian taustalla olevat tosiseikat
Kantaja, Usha Martin Ltd, on Intian oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka valmistaa teräsköysiä ja -kaapeleita ja vie niitä
muun muassa Euroopan unioniin. Kantaja ja Wolf-niminen yhtiö ovat perustaneet Brunton Wolf Wire & Ropes -nimisen yhteisyrityksen,
jonka kotipaikka on Dubaissa (Yhdistyneet arabiemiirikunnat). Brunton Wolf Wire & Ropes valmistaa myös teräsköysiä ja -kaapeleita,
joita se vie unioniin.
Euroopan unionin neuvosto antoi 12.8.1999 asetuksen (ETY) N:o 1796/1999 (EYVL L 217, s. 1) lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta
ja väliaikaisen polkumyyntitullin lopullisesta kantamisesta Kiinan kansantasavallasta, Unkarista, Intiasta, Meksikosta, Puolasta,
Etelä-Afrikasta ja Ukrainasta peräisin olevien teräsköysien ja -kaapeleiden tuonnissa sekä Korean tasavallasta peräisin olevaa
tuontia koskevan polkumyynnin vastaisen menettelyn päättämisestä.
Asetuksessa N:o 1796/1999 tarkoitettu tuote kattaa kaikki teräsköydet ja -kaapelit, myös lukitut köydet, ei kuitenkaan ruostumattomasta
teräksestä valmistettuja köysiä ja kaapeleita, joiden poikkileikkauksen suurin läpimitta on yli kolme millimetriä. Koska kaikilla
näillä teräsvaijereilla on samat fyysiset ja tekniset perusominaisuudet sekä käyttötarkoitus, vaikka tuotevalikoiman kärki-
ja loppupäähän sijoittuvien teräsköysien ja -kaapeleiden välillä on eroja, toimielimet päättelivät, että kaikki kyseiseen
tuotevalikoimaan kuuluvat tuotteet muodostivat yhden ainoan tuotteen siltä osin kuin rinnakkaisiin tuoteryhmiin kuuluvien
teräsköysien ja -kaapeleiden välillä on kilpailua.
Kantajalle asetuksen N:o 1796/1999 86 perustelukappaleessa ja saman asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa vahvistetun yksilöllisen
polkumyyntitullin määrä oli 23,8 prosenttia. Asetuksen N:o 1796/1999 2 artiklan mukaisesti tätä lopullista tullia ei sovelleta
teräskaapeleihin ja -köysiin, joita vievät kantajan kaltaiset yhtiöt eli yhtiöt, joiden esittämät hintasitoumukset Euroopan
komissio on hyväksynyt.
Perusasetuksen 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti antamassaan sitoumuksessa kantaja sitoutui erityisesti noudattamaan teräsköysien
ja -kaapeleiden unioniin suuntautuvassa viennissä käytettäviä vähimmäismyyntihintoja, joilla varmistetaan, että polkumyynnin
vahingolliset vaikutukset poistuvat.
Kantaja sitoutui myös siihen, että jokaisesta asianomaisen tuotteen myynnistä laaditaan sitoumuksen mukainen sitoumuslasku
(jäljempänä sitoumuslasku) eli lasku, joka sisältää sitoumuksen liitteessä VI kuvatut tiedot (sitoumuksen 4.1 kohta). Sitoumuksen
4.2 kohdan nojalla kantaja sitoutui siihen, ettei se laadi sitoumuslaskuja tuotteista, ”jotka eivät kuulu sitoumuksen soveltamisalaan”.
Sitoumuksen 4.3 kohdan mukaan kantaja ”on tietoinen siitä, että jos käy ilmi, että se on laatinut [tämän] sitoumuksen ehtojen
vastaisia sitoumuslaskuja, komissio voi ilmoittaa, että [sen] antama ja kyseisestä laskusta ilmenevä ilmoitus vaatimustenmukaisuudesta
on pätemätön ja että komissio ilmoittaa tästä jäsenvaltion toimivaltaisille tulliviranomaisille, sanotun kuitenkaan rajoittamatta
yhteisön toimielinten toimivaltaa ryhtyä [tämän] sitoumuksen 8 [kohdassa] tarkoitettuihin toimenpiteisiin”.
Kantaja sitoutui lisäksi ilmoittamaan komissiolle neljännesvuosittain yksityiskohtaisissa kertomuksissa vaadittuja teknisiä
yksityiskohtia noudattaen kaikki teräsköysien ja -kaapeleiden – mukaan lukien niiden teräsköysien ja -kaapeleiden, joita sitoumus
ei kata – myynnit unionissa ja tekemään komission kanssa yhteistyötä toimittamalla sille kaikki tämän tarpeellisiksi katsomat
tiedot sitoumuksen noudattamisesta huolehtimiseksi (sitoumuksen 5 kohta ja sitoumuksen liitteet II, III, IV ja V).
Sitoumuksen 6 kohdan mukaan kantaja sitoutui myös velvollisuuteen olla kiertämättä sitoumuksen määräyksiä esimerkiksi unionissa
sijaitsevien asiakkaidensa kanssa suoraan tai epäsuorasti sopimillaan hyvitysjärjestelyillä.
Lopuksi sitoumuksen 8 kohdassa, jonka otsikko on ”Sitoumuksen rikkominen ja sen peruuttaminen” todetaan seuraavaa:
”[Kantaja] on tietoinen siitä, että 8.3 [kohdan] estämättä:
–        sitoumuksen noudattamatta jättäminen tai sitoumuksen valvomista varten – – komission kanssa tehtävän yhteistyön laiminlyönti
tulkitaan sitoumuksen rikkomiseksi. Tähän sisältyy myös 5 [kohdan] nojalla edellytetyn neljännesvuosittaisen kertomuksen toimittamatta
jättäminen säädetyssä määräajassa, ellei kyse ole pakottavasta esteestä;
–        jos – – komissiolla on syytä uskoa, että sitoumusta on rikottu, se voi ottaa välittömästi käyttöön väliaikaisia polkumyyntitulleja
parhaiden käytettävissä olevien tietojen perusteella perusasetuksen 8 artiklan 10 kohdan nojalla;
–        perusasetuksen 8 artiklan 9 kohdan mukaan jos sitoumusta rikotaan taikka – – komissio tai [kantaja] peruu sen, lopullinen
polkumyyntitulli voidaan ottaa käyttöön sitoumukseen johtaneessa tutkimuksessa vahvistettujen seikkojen perusteella, sillä
edellytyksellä, että [kantajalla] on ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa, jollei kyseinen viejä ole itse peruuttanut
sitoumusta.”
Sitoumuksen 1 kohdan kolmannen luetelmakohdan nojalla näitä sitoumuksen määräyksiä ja ehtoja sovelletaan kantajan lisäksi
myös muihin siihen yhteydessä oleviin yhtiöihin kaikkialla maailmassa.
Kiinan kansantasavallasta, Unkarista, Intiasta, Korean tasavallasta, Meksikosta, Puolasta, Etelä-Afrikasta ja Ukrainasta peräisin
olevien teräsvaijerien ja -kaapelien tuontia koskevien polkumyynnin vastaisten menettelyjen yhteydessä esitettyjen sitoumusten
hyväksymisestä tekemällään päätöksellä 1999/572/EY (EYVL L 217, s. 63) komissio hyväksyi muun muassa kantajan esittämän sitoumuksen.
Sitoumuksen 5.1 ja 5.4 kohdan mukaisessa tutkimuksessa, jonka tarkoituksena oli varmistaa sitoumuksen noudattaminen, komissio
vieraili kantajan tiloissa Intiassa ja Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa tammi- ja helmikuussa 2005.
Komissio ilmoitti 12.5.2005 päivätyssä kirjeessä kantajalle katsovansa tutkimuksen perusteella, että kantaja oli rikkonut
sitoumusta kolmeen otteeseen ja että se aikoi tästä syystä peruuttaa sitoumukselle antamansa hyväksynnän.
Kantaja esitti 20.5.2005, 29.8.2005 ja 6.9.2005 päivätyissä kirjeissä huomautuksena sitoumuksen rikkomisen toteamisesta ja
komission aikomuksesta peruuttaa hyväksyntänsä.
Neuvosto antoi 8.11.2005 asetuksen (EY) N:o 1858/2005 (EUVL L 299, s. 1) lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Kiinan
kansantasavallasta, Intiasta, Etelä-Afrikasta ja Ukrainasta peräisin olevien teräsköysien ja -kaapeleiden tuonnissa perusasetuksen
11 artiklan 2 kohdan mukaisen toimenpiteiden voimassaolon päättymistä koskevan tarkastelun jälkeen. Neuvosto päätti asetuksella
N:o 1858/2005, että asianomaisten muun muassa Intiasta peräisin olevan tuotteen tuontiin sovellettavien polkumyynnin vastaisten
toimenpiteiden, jotka oli otettu käyttöön asetuksella N:o 1796/1999, voimassaoloa oli jatkettava viidellä lisävuodella.
Komissio päätti peruuttaa kantajan esittämälle teräsköysien ja -kaapelien tuontia koskevalle sitoumukselle antamansa hyväksynnän
muun muassa Intiasta peräisin olevien teräsvaijerien ja -kaapelien tuontia koskevien polkumyynnin vastaisten menettelyjen
yhteydessä esitettyjen sitoumusten hyväksymisestä tehdyn päätöksen 1999/572/EY muuttamisesta 22.12.2005 tehdyllä päätöksellä
2006/38/EY (EUVL 2006, L 22, s. 54; jäljempänä riidanalainen päätös) ja siten muuttaa esitettyjen sitoumusten hyväksymisestä
tehtyä päätöstä 1999/572. Samalla komissio antoi 23.12.2005 neuvostolle asetusehdotuksen sitoumukselle annetun hyväksynnän
peruuttamisesta ja lopullisten polkumyyntitullien käyttöön ottamisesta kantajan osalta (asiakirja KOM(2005) 541 lopullinen).
Riidanalaisessa päätöksessä komissio totesi, että sitoumusta oli rikottu kolmeen otteeseen. Ensinnäkin kantajan kirjanpidon
tarkastelussa kävi ilmi, että merkittäviä määriä asianomaisia tuotteita, jotka eivät kuuluneet sitoumuksen soveltamisalaan,
oli jätetty pois kantajan komissiolle toimittamista myyntiä koskevista neljännesvuosittaisista kertomuksista sitoumuksen 5.2
kohdan sekä sitoumuksen liitteen IV ensimmäisen alakohdan vastaisesti. Toiseksi komissio katsoi, että kantaja oli myynyt kyseiset
tuotteet sitoumuksen 4.2 ja 4.3 kohdan vastaisesti siihen etuyhteydessä oleville tuojille Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja
Tanskassa, ja niistä oli laadittu sitoumuslaskut. Kolmanneksi Brunton Wolf Wire & Ropesin tiloissa Dubaissa tehdyssä tarkastuksessa
ilmeni, että tiettyjä teräsköysiä ja -kaapeleita oli viety unioniin Yhdistyneistä arabiemiirikunnista ja että niiden oli ilmoitettu
olevan peräisin Yhdistyneistä arabiemiirikunnista, vaikka ne tosiasiassa olivat peräisin Intiasta.
Neuvosto antoi siksi 23.1.2006 asetuksen (EY) N:o 121/2006 (EUVL L 22, s. 1; jäljempänä riidanalainen asetus) lopullisen polkumyyntitullin
käyttöönotosta muun muassa Intiasta peräisin olevien teräsköysien ja -kaapeleiden tuonnissa annetun asetuksen (EY) N:o 1858/2005
muuttamisesta. Riidanalaisen asetuksen 1 artiklan nojalla kantaja poistettiin niiden yhtiöiden luettelosta, jotka oli vapautettu
lopullisista polkumyyntitulleista. Näin ollen 23,8 prosentin suuruinen lopullinen polkumyyntitulli, joka määrättiin kantajalle
asetuksen N:o 1796/1999 johdanto-osan 86 perustelukappaleen ja saman asetuksen 1 artiklan 2 kohdan nojalla ja jonka voimassaoloa
jatkettiin asetuksen N:o 1858/2005 1 artiklan 2 kohdan nojalla, otettiin käyttöön kantajan valmistaman ja unioniin viemän
asianomaisen tuotteen tuonnissa.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 19.4.2006 toimittamallaan
kannekirjelmällä.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari siirrettiin viidenteen jaostoon,
jonka käsiteltäväksi tämä asia näin ollen saatettiin.
Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella unionin yleinen tuomioistuin (viides jaosto) päätti aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 25.3.2010 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen kantajaa koskevin osin sekä siltä osin kuin sillä peruutetaan sellaiselle sitoumukselle annettu
hyväksyntä, joka koskee aiemmin voimassa olleita vähimmäishintoja
–        kumoaa riidanalaisen asetuksen kantajaa koskevin osin sekä siltä osin kuin sillä pannaan riidanalainen päätös täytäntöön
–        velvoittaa neuvoston ja komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
ja toinen oikeudellista virhettä, perustelujen puuttumista ja harkintavallan väärinkäyttöä asianomaisten tuotteiden alkuperän
osalta.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantaja väittää, että komission toteamat kaksi sääntöjenvastaisuutta, joista ensimmäinen
koskee kertomuksen toimittamisen laiminlyöntiä myynneistä, jotka eivät kuulu sitoumuksen soveltamisalaan, ja joista toinen
koskee sitoumuslaskujen käyttöä, eivät ole merkittäviä sitoumuksen rikkomuksia, joiden perusteella komissio voisi määrätä
kantajalle sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttamisen kaltaisen ankaran seuraamuksen. Komissio olisi kantajan mukaan
voinut valita kantajan kannalta lievempiä seuraamuksia, kuten kantajalle esitetyn ohjeen siitä, että on pitäydyttävä tekemästä
samanlaista virhettä vastaisuudessa.
EY 5 artiklan mukaan yhteisön toiminnassa ei saada ylittää sitä, mikä on tarpeen perustamissopimuksen tavoitteiden saavuttamiseksi.
Näin ollen suhteellisuusperiaate, josta määrätään EY:n perustamissopimuksessa, edellyttää kantajan mukaan sitä, että toimielinten
käyttämät keinot ovat oikeasuhteisia tavoiteltuun päämäärään nähden. Lisäksi kantaja katsoo oikeuskäytännössä edellytettävän,
että suhteellisuusperiaate yhteisön oikeuden yleisenä oikeusperiaatteena edellyttää, että toimielinten toimet eivät ylitä
niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on asianmukaista ja tarpeellista kyseisellä lainsäädännöllä lainmukaisesti tavoiteltujen
päämäärien toteuttamiseksi, koska silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava
vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden.
Kantajan mukaan suhteellisuusperiaatteen noudattaminen on nyt esillä olevassa asiassa erityisen tärkeää siitä syystä, että
päättäessään peruuttaa sitoumukselle antamansa hyväksynnän perusasetuksen 8 artiklan nojalla, komissiolla on huomattavaa harkintavaltaa,
jonka käyttö edellyttää suhteellisuusperiaatteen noudattamista.
Tältä osin on kantajan mukaan ilmeistä, että sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttaminen on vakava toimenpide, joka vaikuttaa
merkittävästi kysymyksessä olevien yhtiöiden toimintaan, ja että kysymyksessä on siten toimi, joka on ilmeisen kohtuuton,
kun otetaan huomioon, ettei mitään sitoumuksen vakavaa rikkomusta ole todettu.
Ensimmäisestä komission toteamasta rikkomuksesta kantaja huomauttaa, ettei nyt esillä olevassa asiassa ole riitautettu sitä,
ettei vienti, jota neljännesvuosittaisen kertomuksen toimittamisen laiminlyönti koskee, kuulunut sitoumuksen soveltamisalaan.
Näin ollen tästä laiminlyönnistä ei ole kantajan mukaan aiheutunut merkityksellistä vahinkoa yhteisön tuotannonalan eduille.
Kantajan mukaan on niin, ettei kyseistä rikkomusta voida pitää merkittävänä, koska sitoumuksen tarkoituksena on antaa viejälle
mahdollinen etu samalla, kun varmistetaan yhteisön tuotannonalan vähimmäissuoja.
Tältä osin kantaja väittää erityisesti, että rikkomus, joka koskee velvollisuutta laatia kertomus myynneistä, jotka eivät
kuulu sitoumuksen soveltamisalaan, ei vaaranna sitoumuksen pääasiallista tavoitetta, eli tuonnin vähimmäishintojen noudattamista.
Kantajan mukaan se on näet aina toiminut tämän pääasiallisen velvoitteen mukaisesti. Näin on kantajan mukaan myös siksi, että
kaikkia myyntejä – riippumatta siitä, koskeeko sitoumus niitä vai ei – koskevista neljännesvuosittaisista kertomuksista hankitut
tiedot osoittavat vain sen, mitä tietty yritys ilmoittaa vieneensä, eikä sitä, mitä se on tosiasiallisesti vienyt. Neljännesvuosittaisista
kertomuksista hankituilla tiedoilla ei siksi ole kantajan mukaan kuin suuntaa-antava arvo. Lisäksi on kantajan mukaan niin,
ettei ”sitoumuksen moitteetonta toimintaa” vaaranna sellainen inhimillinen virhe, joka johtuu kertomuksen laatimisen laiminlyönnistä
lyhyen ajanjakson aikana tiettyjen sellaisten myyntien osalta, jotka eivät kuulu sitoumuksen soveltamisalaan.
Kantaja täsmensi istunnossa, että sitoumusta on sovellettu kuuden vuoden ajan ja että komissio otti tutkimuksensa aikana huomioon
24 kuukauden ajanjakson. Kantajan mukaan komissio kuitenkin totesi tämän 24 kuukauden ajanjakson osalta ainoastaan sen, että
150 tonnin suuruisia myyntejä ei ollut sisällytetty neljännesvuosittaiseen kertomukseen. Kantaja katsoo, että todettu ensimmäinen
rikkomus koskee näin ollen ainoastaan yhtä vuosineljännestä kuuden vuoden ajanjaksosta.
Myös toista komission toteamaa rikkomusta, joka koskee sitä, että sitoumuslaskuihin on virheellisesti sisällytetty asianomaisten
tuotteiden myyntejä, jotka eivät kuulu sitoumuksen soveltamisalaan, kantaja pitää vähämerkityksisenä. Tältä osin se katsoo,
ettei sitoumuksen noudattamista voida kyseenalaistaa sillä perusteella, että sitoumuslaskujen laatimiseen – tai niiden laatimatta
jättämiseen – tuotteista, jotka eivät kuulu sitoumuksen soveltamisalaan, on voinut liittyä sekaannus.
Kantaja väittää erityisesti, että kysymyksessä olevaa tuontia koskevat polkumyyntitullit on maksettu kokonaan eikä se ole
yrittänyt vältellä niiden maksamista. Tähän kantaja lisäsi istunnossa, että se oli toimittanut kahdessa 14.3.2005 ja 30.3.2005
komissiolle osoittamassaan faksissa osoituksen kysymyksessä olevien polkumyyntitullien maksamisesta. Kantajan mukaan osapuolten
välillä vallitsi hallinnollisen menettelyn aikana yksimielisyys siitä, että nämä polkumyyntitullit oli maksettu, minkä komissio
ja neuvosto kiistivät ensimmäisen kerran vastineissaan.
Kantaja katsoo näin ollen, että sitoumusta on perustavanlaatuisilta osiltaan noudatettu, koska vähimmäishintoja on sitoumuksen
soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden osalta noudatettu ja koska polkumyyntitullit on suoritettu tuotteista, jotka eivät kuulu
sitoumuksen soveltamisalaan.
Kantajan mukaan komission toteamat rikkomukset, jotka liittyvät neljännesvuosittaisiin kertomuksiin ja sitoumuslaskuihin ja
jotka kantaja on myöntänyt, ovat lieviä teknisiä rikkomuksia. Lisäksi kantaja väittää, ettei se ole myöntänyt, että kysymys
on merkittävistä rikkomuksista ja toteaa lisäksi, että seuraamuksen määrittämisessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuusaste.
Kantaja katsoo näin ollen, että sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttamisen kaltainen ankara toimenpide – kaikkine siitä
johtuvine seurauksineen – johon on ryhdytty nyt esillä olevassa asiassa kysymyksessä olevan kaltaisen merkityksettömän, inhimillisen
hallinnollisen virheen vuoksi, ei ole oikeasuhteinen, vaan se on selvästi kohtuuttoman voimakas reaktio, jolla loukataan suhteellisuusperiaatetta.
Kaikki nämä yksilöidyt tavoitteet olisi voitu kantajan mukaan saavuttaa vähemmän ankaralla toimenpiteellä.
Kantajan mukaan tämä luonteeltaan kohtuuton sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttaminen on myös tullitariffeja ja kauppaa
koskevan yleissopimuksen 1994 VI artiklan soveltamisesta tehdyn sopimuksen (EYVL L 336, s. 103; jäljempänä polkumyyntisopimus)
15 artiklan vastainen; tämän säännöksen mukaan Euroopan unionin muodostavien maiden kaltaisilla teollisuusmailla on velvollisuus
ottaa erityisesti ”huomioon kehitysmaajäsenten erityisasema harkitessaan tämän sopimuksen mukaisia polkumyyntitoimenpiteitä”.
Kantajan mukaan polkumyyntisopimuksen 15 artiklasta seuraa, että on otettava erityisesti huomioon sitoumusten tekeminen kehitysmaajäsenten
kanssa. Kantaja katsoo, että tämän polkumyyntisopimuksen 15 artiklasta ilmenevän velvollisuuden on ulotuttava yli sitoumusten
tekemisen, eli myös sitoumusten valvontaan.
Kantajan mukaan komissio jätti virheellisesti soveltamatta riidanalaisen päätöksen 34 ja 35 perustelukappaleessa polkumyyntisopimuksen
15 artiklaa, kun se katsoi, että nyt esillä olevassa asiassa kysymys oli monikansallisesta konsernista. Yhtiön rakenne ei
kantajan mukaan muuta millään tavoin sitä, että Intia on kehitysmaa kyseisen määräyksen tarkoittamassa merkityksessä, ja nimenomaan
siitä syystä, että kantajan kotipaikka on Intiassa, polkumyyntisopimuksen 15 artiklaa on sovellettava.
Kantaja väittää, että nyt esillä olevassa asiassa sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttaminen vähäpätöisen hallinnollisen
virheen vuoksi on täysin polkumyyntiasetuksen 15 artiklan hengen vastaista. Kantajan mukaan sitoumuksen tekstin lukeminen
on riittävää sen ymmärtämiseksi, että sitoumuksen noudattaminen pienintä yksityiskohtaa myöden on vaikeaa. Vaikka kantaja
ymmärtää, että sitoumuksen merkittävä rikkominen voi johtaa sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttamiseen, se ei ymmärrä,
miten pelkkä hallinnollinen virhe voi johtaa samaan seuraukseen. Kun otetaan huomioon, että sitoumuksen rikkomukset eivät
ole vakavia, että kantaja on useiden vuosien ajan osoittanut komissiolle toimivansa aina vilpittömässä mielessä ja että kantaja
on aina ollut valmis siihen kohdistuviin tarkastuksiin, kantaja ei näe perustetta sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttamiselle.
Kantaja katsoo, että tilanteessa, jossa komission harkintavallan käyttö merkitsee kehitysmaasta kotoisin olevalle viejälle
suurta riskiä, on kohtuutonta päättää sitoumus kantajan merkitykseltään vähäisiksi katsomien rikkomusten perusteella.
Vastauskirjelmässään kantaja kiistää komission ja neuvoston kannan, jonka mukaan on yhtäältä niin, että mikä tahansa sitoumuksen
sanamuodon noudattamatta jättäminen on riittävä peruste sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttamiselle, ja toisaalta niin,
että eroa ei tehdä rikkomusten vakavuuden perusteella. Oikeuskäytäntö, johon toimielinten näkemys perustuu, koskee kantajan
mukaan nyt esillä olevasta asiasta täysin poikkeavia tilanteita. Kantaja katsoo sitä vastoin, että ensimmäisen kanneperusteen
yhteydessä nousee esiin kysymys siitä, millainen rikkomus on vakavuusasteeltaan sellainen, että se oikeuttaa sitoumukselle
annetun hyväksynnän peruuttamisen.
Neuvosto ja komissio kiistävät kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistettava, että EY 5 artiklan kolmanteen kohtaan kirjatun suhteellisuusperiaatteen mukaan yhteisön säännöstön lainmukaisuuden
edellytyksenä on, että säännöstössä käyttöön otetuilla keinoilla voidaan toteuttaa kyseisellä säännöstöllä lainmukaisesti
tavoitellut tavoitteet ja että näillä keinoilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi, koska
silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava (ks. asia
T-162/94, NMB France ym. v. komissio, tuomio 5.6.1996, Kok., s. II-427, 69 kohta; asia T-87/98, International Potash Company
v. neuvosto, tuomio 29.9.2000, Kok., s. II-3179, 39 kohta ja asia T-340/99, Arne Mathisen v. neuvosto, tuomio 4.7.2002, Kok.,
s. II-2905, 112 kohta).
Kuitenkin on niin, että kun kyse on yhteisen kauppapolitiikan kaltaisesta alasta, jolla yhteisön lainsäätäjällä on laaja harkintavalta,
joka perustuu siihen, että sille on perustamissopimuksessa annettu poliittisluonteisia tehtäviä, toteutettu toimenpide voidaan
katsoa lainvastaiseksi ainoastaan, jos kyseinen toimenpide on ilmeisen soveltumaton niiden päämäärien saavuttamiseen, joita
toimivaltaisen toimielimen on tavoiteltava (ks. edellä 44 kohdassa mainittu asia NMB France ym. v. komissio, tuomion 70 ja
71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhteisön lainsäätäjällä tällä alalla oleva laaja harkintavalta vastaa sitä laajaa harkintavaltaa, joka vakiintuneessa oikeuskäytännössä
myönnetään yhteisöjen toimielimille niiden ryhtyessä perusasetusten nojalla polkumyynnin vastaisiin konkreettisiin toimenpiteisiin
(ks. edellä 44 kohdassa mainittu asia NMB France ym. v. komissio, tuomion 72 kohta; ks. myös vastaavasti asia 191/82, FEDIOL
v. komissio, tuomio 4.10.1983, Kok., s. 2913, Kok. Ep. VII, s. 271, 30 kohta ja yhdistetyt asiat T-163/94 ja T-165/94, NTN
Corporation ja Koyo Seiko v. neuvosto, tuomio 2.5.1995, Kok., s. II-1381, 70 ja 113 kohta).
Tästä seuraa, että sen valvonnan, jota tuomioistuin harjoittaa polkumyynnin vastaisten suojatoimenpiteiden alalla, on rajoituttava
koskemaan sitä, ovatko yhteisön lainsäätäjän antamat säännökset ilmeisen soveltumattomia tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi
(ks. edellä 44 kohdassa mainittu asia NMB France ym. v. komissio, tuomion 73 kohta ja edellä 44 kohdassa mainittu asia Arne
Mathisen v. neuvosto, tuomion 115 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa on ilmeistä, että kantaja on kahteen otteeseen jättänyt noudattamatta kyseistä sitoumusta: se
rikkoi ensinnäkin velvollisuuttaan toimittaa neljännesvuosittainen kertomus asianomaisten tuotteiden myynneistä, jotka eivät
kuulu sitoumuksen soveltamisalaan (sitoumuksen 5.2 kohta ja sitoumuksen liitteen IV ensimmäinen alakohta), ja toiseksi se
laiminlöi velvollisuuttaan olla laatimatta sitoumuslasku tuotteista, jotka eivät kuulu sitoumuksen soveltamisalaan (sitoumuksen
4.1 ja 4.2 kohta).
Tältä osin kantaja väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan, että nämä kaksi sääntöjenvastaisuutta, joihin komissio viittaa,
eivät ole merkittäviä sitoumuksen rikkomuksia, joiden perusteella komissio voisi määrätä kantajalle sitoumukselle annetun
hyväksynnän peruuttamisen kaltaisen ankaran seuraamuksen. Suhteellisuusperiaatteen nojalla komissio olisi kantajan mukaan
voinut valita kantajan kannalta lievemmän seuraamuksen, kuten kantajalle esitetyn ohjeen siitä, että on pitäydyttävä tekemästä
samanlaista virhettä vastaisuudessa, minkä kantaja olisi joka tapauksessa luvannut komissiolle.
Tätä perustelua ei voida hyväksyä.
Ensinnäkin on muistettava, että perusasetuksen 8 artiklan 7 ja 9 kohdasta johtuu, että sitoumuksen rikkominen ja valvontaa
koskevan yhteistyövelvollisuuden laiminlyönti riittää antamaan komissiolle oikeuden peruuttaa sitoumusta koskeva hyväksyntänsä
ja ottamaan käyttöön lopullinen polkumyyntitulli sitoumukseen johtaneen tutkimuksen yhteydessä vahvistettujen seikkojen perusteella
sillä edellytyksellä, että kyseinen tutkimus on päätetty polkumyyntiä ja vahinkoa koskevaan lopulliseen määritykseen ja että
kyseisellä viejällä on ollut mahdollisuus esittää huomautuksiaan (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu asia Arne Mathisen
v. neuvosto, tuomion 118 kohta). Tältä osin on todettava, ettei kantaja kiistä sitä, että nämä edellytykset täyttyvät nyt
esillä olevassa asiassa.
Lisäksi on korostettava, että oikeuskäytännön mukaan sitoumuksen rikkominen sellaisenaan riittää siihen, että hyväksyntä peruutetaan
(ks. vastaavasti asia T-51/96, Miwon v. neuvosto, tuomio 30.3.2000, Kok., s. II-1841, 52 kohta ja edellä 44 kohdassa mainittu
asia Arne Mathisen v. neuvosto, tuomion 57 kohta).
Toiseksi on muistettava, että vaikka suhteellisuusperiaatetta sovelletaan sen arvioimiseen, onko polkumyyntitullien määrä
asianmukainen, kun otetaan huomioon yhteisön tuotannonalan kärsimä vahinko (ks. asia C-136/91, Findling Wälzlager, tuomio
1.4.1993, Kok., s. I-1793, 13 kohta), sitä ei sitä vastoin sovelleta näiden tullien tosiasiallista käyttöön ottamista koskevaan
kysymykseen (edellä 44 kohdassa mainittu asia Arne Mathisen v. neuvosto, tuomion 121 kohta).
Sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttaminen merkitsee kuitenkin sitä, että toimielin määrää lopullisen polkumyyntitullin
käyttöönotosta kantajan asianomaiselle viennille. Nyt esillä olevassa asiassa on siten niin, että riidanalaisella asetuksella,
jolla muutettiin asetusta N:o 1858/2005, pantiin yhtäältä täytäntöön kyseiselle sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttaminen
riidanalaisella päätöksellä, ja toisaalta sillä poistettiin kantaja niiden yhtiöiden luettelosta, jotka on vapautettu lopullisista
polkumyyntitulleista. Perusasetuksen 8 artiklan 9 kohdan nojalla tästä siis seuraa, että 23,8 prosentin suuruista yksilöllisen
polkumyyntitullin määrää, joka on määritelty sitoumukseen johtaneessa tutkimuksessa vahvistettujen seikkojen perusteella,
sovelletaan kantajan asianomaiseen tuontiin, ja tämä vastaa näin ollen näiden tullien tosiasiallista käyttöön ottamista.
Tästä seuraa, ettei sitoumukselle annetun hyväksynnän peruuttamisen laillisuutta voida riitauttaa sellaisenaan suhteellisuusperiaatteen
valossa (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu asia Arne Mathisen v. neuvosto, tuomion 122 kohta).
Kun otetaan huomioon kaikki nämä seikat, suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.

Toinen kanneperuste, joka koskee oikeudellista virhettä, perustelujen puuttumista ja harkintavallan väärinkäyttöä asianomaisten
tuotteiden alkuperän osalta
Kantajan mukaan toinen kanneperuste koskee kolmatta toimielinten toteamaa sitoumuksen rikkomusta, joka liittyy Dubaissa valmistettujen
tuotteiden alkuperään, eikä ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä käsiteltyjä väitettyjä rikkomuksia. Ensimmäisen kanneperusteen
tutkimisesta kuitenkin ilmenee, että komissio saattoi peruuttaa sitoumukselle antamansa hyväksynnän loukkaamatta suhteellisuusperiaatetta.
Koska toinen kanneperuste on tehoton, kanne on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan neuvoston
ja komission oikeudenkäyntikulut niiden vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Usha Martin Ltd velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Julistettiin Luxemburgissa 9 päivänä syyskuuta 2010.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.