CELEX: 62009CJ0209
Directiva 2000/76/CE
Incinerare de deșeuri
Instalație de incinerare
Instalație de coincinerare
Complex format dintr-o instalație de gazificare și o centrală electrică
Incinerare în cadrul centralei electrice a gazului nepurificat rezultat din tratamentul termic al deșeurilor în instalația de gazificare

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 din Directiva 2000/76/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2000 privind incinerarea deșeurilor (
JO L 332, p. 91
, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 271).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Lahti Energia Oy (denumită în continuare „Lahti Energia”), întreprindere deținută de orașul Lahti, pe de o parte, și Itä-Suomen ympäristölupavirasto (Centrul pentru Mediu al Finlandei Orientale, denumit în continuare „ympäristölupavirasto”), pe de altă parte, referitor la necesitatea respectării cerințelor Directivei 2000/76 în cazul unui complex format dintr-o instalație de gazificare și o centrală electrică.
Cadrul juridic
Directiva 2000/76
Considerentele (5) și (27) ale Directivei 2000/76 sunt formulate după cum urmează:
„(5)
În conformitate cu principiile subsidiarității și proporționalității prevăzute la articolul 5 din tratat, este necesar să se desfășoare acțiuni la nivelul Comunității. Principiul prudenței constituie baza care permite adoptarea de măsuri ulterioare. Prezenta directivă se limitează la stabilirea cerințelor minime pe care trebuie să le îndeplinească instalațiile de incinerare și de coincinerare.
[…]
(27)
Nu ar trebui să se permită ca prin coincinerarea deșeurilor în instalații care nu sunt destinate în special incinerării de deșeuri să crească emisiile de substanțe poluante în volumul de gaze de eșapament corespunzător unei asemenea coincinerări, într-o măsură mai mare decât cea avizată pentru instalațiile de incinerare special prevăzute în acest scop. Acest tip de coincinerare ar trebui deci să facă obiectul unor limitări corespunzătoare.”
Potrivit articolului 3 din această directivă:
„În sensul prezentei directive:
1.
«deșeu» înseamnă orice deșeu solid sau lichid astfel cum este definit la articolul 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE [a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile (
JO L 194, p. 39
)];
[…]
4.
«instalație de incinerare» înseamnă orice echipament sau unitate tehnică fixă sau mobilă destinată în mod specific tratamentului termic al deșeurilor, cu sau fără recuperarea căldurii produse prin ardere. Prin tratament termic se înțelege incinerarea prin oxidare sau orice alt procedeu de tratament termic, de exemplu, piroliza, gazificarea sau transformarea plasmatică, în măsura în care substanțele rezultate sunt apoi incinerate.
Prezenta definiție include amplasamentul și ansamblul instalației formate din toate liniile de incinerare, instalațiile de recepție, de depozitare și de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale, coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiunilor de incinerare, de înregistrare și supraveghere a condițiilor de incinerare;
5.
«instalație de coincinerare» înseamnă o instalație fixă sau mobilă al cărei obiectiv esențial este producerea de energie sau de produse materiale și:
—
care utilizează deșeuri drept combustibil obișnuit sau suplimentar sau
—
în care deșeurile sunt supuse unui tratament termic în vederea eliminării lor.
În cazul în care coincinerarea are loc astfel încât obiectivul esențial al instalației nu este producerea de energie sau de produse materiale, ci mai degrabă aplicarea unui tratament termic deșeurilor, instalația trebuie considerată ca o instalație de incinerare în sensul punctului 4.
Prezenta definiție include amplasamentul și ansamblul instalației formate din liniile de coincinerare, instalațiile de recepție, de depozitare, de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale; coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiilor de incinerare și de înregistrare și supraveghere a condițiilor de incinerare;
[…]
12.
«aviz» înseamnă una sau mai multe decizii scrise, emise de autoritatea competentă, prin care se acordă autorizația de a exploata o instalație, sub rezerva respectării anumitor condiții care garantează că instalația corespunde tuturor cerințelor din prezenta directivă. Un aviz poate fi emis pentru una sau mai multe instalații sau pentru părți de instalații de pe același amplasament, exploatate de același operator;
13.
«reziduu» înseamnă orice materie lichidă sau solidă (inclusiv cenușa și zgura; cenușa volantă și prafuri de cazan; produsele solide de reacție provenind din tratarea gazelor; nămolurile de epurare provenite din tratarea apelor reziduale; catalizatorii uzați și carbonul activ uzat) corespunzând definiției de «deșeu» prevăzute la articolul 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE, care rezultă din procesul de incinerare sau coincinerare, din tratarea gazelor de eșapament sau a apelor reziduale sau din orice altă operație realizată în instalația de incinerare sau de coincinerare.”
Articolul 7 din Directiva 2000/76, intitulat „Valorile limită ale emisiilor în aer”, prevede:
„(1)   Instalațiile de incinerare sunt concepute, echipate, construite și exploatate astfel încât valorile limită de emisie stabilite în anexa V să nu fie depășite în gazele de eșapament.
(2)   Instalațiile de coincinerare sunt concepute, echipate, construite și exploatate astfel încât valorile limită de emisie determinate în conformitate cu anexa II sau indicate în anexa II să nu fie depășite în gazele de eșapament.
[…]”
Directiva 2006/12/CE
Potrivit articolului 1 din Directiva 2006/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile (
JO L 114, p. 9
, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 45), care elaborează, în scopul clarității, o codificare a Directivei 75/442, „deșeu” înseamnă „orice substanță sau orice obiect inclus în categoriile prevăzute în anexa I de care titularul se debarasează ori intenționează sau are obligația să se debaraseze”.
Acțiunea principală și procedura trimiterii preliminare în cauza C-317/07
Lahti Energia a solicitat ympäristölupavirasto să emită un aviz de mediu privind activitatea instalației sale de gazificare și a centralei sale electrice. Această cerere de obținere a unui aviz se referea la un complex format din două instalații distincte aflate pe același amplasament și care include o instalație de producere de gaz din deșeuri și o centrală electrică în al cărei cazan cu aburi urma să fie ars gazul produs și purificat în prealabil în instalația de gazificare.
Ympäristölupavirasto a eliberat un aviz de mediu provizoriu pentru Lahti Energia, indicând condițiile în care a fost emis respectivul aviz. Această instituție a considerat astfel că instalația de gazificare în care se produce gazul și centrala în care acest gaz este ars constituiau împreună o instalație de coincinerare în sensul Directivei 2000/76.
Lahti Energia a formulat o acțiune împotriva acestei decizii în fața Vaasan hallinto-oikeus (Tribunalul Administrativ din Vaasa), solicitând constatarea faptului că arderea într-un cazan principal a gazului purificat și rafinat într-o instalație distinctă de producere de gaz nu trebuie considerată o operațiune de coincinerare de deșeuri în sensul Directivei 2000/76.
Vaasan hallinto-oikeus a respins acțiunea. Acesta a considerat în special că atingerea obiectivelor Directivei 2000/76 ar putea fi compromisă de o interpretare atât de restrictivă a domeniului de aplicare al acesteia, care ar avea drept rezultat faptul că cerințele directivei nu s-ar aplica în cazul arderii unui deșeu care a fost tratat în prealabil. Totodată, această instanță a apreciat că, în calitate de unitate funcțională distinctă, instalația de gazificare nu trebuia considerată o instalație de incinerare în sensul Directivei 2000/76, întrucât gazificarea este un tratament termic și întrucât o instalație trebuie să dispună de o linie destinată incinerării pentru a fi considerată instalație de incinerare.
Cu toate acestea, Vaasan hallinto-oikeus a considerat că instalația de gazificare și centrala electrică, împreună, constituiau o instalație de coincinerare în sensul Directivei 2000/76.
În aceste condiții, Lahti Energia a formulat recurs în fața Korkein hallinto-oikeus (Curtea Administrativă Supremă), care a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 [punctul] 1 din Directiva 2000/76/CE trebuie interpretat în sensul că directiva nu se aplică incinerării deșeurilor gazoase?
2)
O instalație de gazificare, în care se produce gaz prin piroliza deșeurilor, este considerată o instalație de incinerare în înțelesul articolului 3 [punctul] 4 din Directiva 2000/76/CE chiar și atunci când, în cadrul acestei instalații, nu există nicio linie de incinerare?
3)
Incinerarea unui gaz purificat rezultat ca urmare a unui proces de gazificare, efectuată într-un cazan al unei centrale electrice, este considerată o activitate care intră în domeniul de aplicare al articolului 3 din Directiva 2000/76/CE? În același timp, este relevant faptul că gazul purificat înlocuiește combustibilii fosili, iar prin utilizarea gazului purificat obținut din deșeuri emisiile centralei electrice aferente unei unități de energie produse sunt mai mici decât prin utilizarea altor combustibili? În scopul interpretării aplicabilității Directivei 2000/76/CE, este important faptul că instalația de gazificare și centrala electrică formează o singură instalație din punct de vedere tehnico-funcțional, luând în considerare datele tehnice privind producția, precum și distanța dintre instalații, ori faptul că gazul purificat produs în instalația de gazificare poate fi transportat și utilizat în alt loc, de exemplu, pentru producerea de energie, în calitate de combustibil sau în alte scopuri?
4)
Care sunt condițiile pentru ca gazul purificat produs în instalația de gazificare să poată fi considerat un produs, astfel încât să nu mai intre sub incidența dispozițiilor privind deșeurile?”
Această cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare a condus la pronunțarea Hotărârii din 4 decembrie 2008, Lahti Energia (C-317/07, Rep., p. I-9051), în care Curtea a declarat:
„1)
Noțiunea «deșeu» definită la articolul 3 punctul 1 din Directiva 2000/76 […] nu include substanțele care se prezintă sub formă gazoasă.
2)
Noțiunea «instalație de incinerare» avută în vedere la articolul 3 punctul 4 din Directiva 2000/76 se referă la orice echipament sau unitate tehnică în care se realizează un tratament termic al deșeurilor, cu condiția ca substanțele rezultate în urma utilizării procedeului termic să fie apoi incinerate, și, în această privință, existența unei linii de incinerare nu este un criteriu necesar în vederea unei astfel de calificări.
3)
În circumstanțe precum cele din cauza principală:
—
o instalație de gazificare ce urmărește obiectivul de a obține produse sub formă gazoasă, în cazul de față un gaz purificat, prin supunerea deșeurilor unui tratament termic trebuie calificată drept «instalație de coincinerare» în sensul articolului 3 punctul 5 din Directiva 2000/76;
—
o centrală electrică ce utilizează drept combustibil suplimentar, ca înlocuitor al combustibililor fosili preponderent utilizați în activitatea sa de producție, gazul purificat obținut prin coincinerarea deșeurilor în cadrul unei instalații de gazificare nu se încadrează în domeniul de aplicare al acestei directive.”
Evoluțiile intervenite în acțiunea principală și întrebările preliminare adresate în prezenta cauză
Ca urmare a Hotărârii Lahti Energia, citată anterior, Korkein hallinto-oikeus a solicitat părților din acțiunea principală să formuleze observații.
Cu acest prilej, Lahti Energia a arătat că, contrar precizărilor din cererea sa de obținere a unui aviz de mediu, precum și a celor din cadrul acțiunilor pe care le-a formulat în fața Vaasan hallinto-oikeus și a instanței de trimitere, nu mai realizează în instalația de gazificare proiectul său de purificare a gazului rezultat din tratamentul termic aplicat deșeurilor. Cu toate acestea, reclamanta din acțiunea principală a susținut că, din Hotărârea Lahti Energia, citată anterior, se poate deduce că arderea unei substanțe gazoase într-o centrală electrică nu poate constitui o incinerare de deșeuri în sensul Directivei 2000/76. În opinia sa, o astfel de centrală nu ar putea fi calificată drept o instalație de coincinerare decât cu condiția ca entitatea menționată să utilizeze preponderent un gaz de sinteză obținut din deșeuri. Or, centrala care aparținea Lahti Energia nu utiliza un astfel de gaz decât drept combustibil suplimentar, cu alte cuvinte în mod rezidual, astfel încât activitatea centralei respective nu s-ar încadra în domeniul de aplicare al acestei directive.
În aceste condiții, Korkein hallinto-oikeus a hotărât din nou să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Trebuie considerată o activitate în sensul articolului 3 din Directiva 2000/76/CE arderea în cazanul unei centrale electrice, în calitate de combustibil suplimentar, a unui gaz rezultat dintr-o instalație de gazificare, dacă acesta nu este purificat după gazificare?
2)
În cazul în care răspunsul la prima întrebare ar fi negativ în principiu, caracteristicile deșeului destinat incinerării sau conținutul de particule sau de alte impurități al gazului care urmează să fie ars au vreun efect asupra aprecierii din cauză?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă Directiva 2000/76 se aplică unei centrale electrice care utilizează drept combustibil suplimentar, în completarea combustibililor fosili preponderent utilizați în activitatea sa de producție, un gaz obținut prin tratamentul termic al deșeurilor în cadrul unei instalații de gazificare în care acest gaz nu a fost purificat.
În această privință, astfel cum au subliniat în mod întemeiat instanța de trimitere, guvernele finlandez, belgian și german, precum și Comisia Comunităților Europene, răspunsul dat la a treia întrebare preliminară din Hotărârea Lahti Energia, citată anterior, constând în excluderea din domeniul de aplicare al Directivei 2000/76 a activității centralei electrice, avea în vedere că gazul utilizat în cadrul acestei centrale, deși produs din deșeuri, urma să fie purificat în instalația de gazificare în cadrul operațiunii de coincinerare a deșeurilor respective.
Într-adevăr, astfel cum a subliniat Curtea la punctul 29 din această hotărâre, substanțele care rezultau în urma tratamentului termic al deșeurilor în cadrul instalației de gazificare, în speță un gaz brut, urma să fie filtrate cu ajutorul unui purificator, care trebuia să permită obținerea unui gaz purificat din care au fost eliminate particulele solide nedorite și care era apt, ca urmare a acestei operațiuni, să fie folosit drept combustibil.
Astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 35, 36 și 41 din hotărârea menționată, Curtea a constatat că, într-un context de această natură, în măsura în care gazul produs în cadrul instalației de gazificare avea, ca urmare în special a filtrării acestuia în purificator, proprietăți asemănătoare unui combustibil fosil, activitatea centralei electrice nu se putea încadra în domeniul de aplicare al Directivei 2000/76 numai pentru motivul că trebuia să utilizeze un combustibil suplimentar derivat din deșeuri.
Astfel, în cazul în care procesul ar fi fost dus până la capăt în cadrul instalației de gazificare, gazul purificat utilizat în centrala electrică ar fi trebuit considerat un „produs” în sensul articolului 3 punctul 5 din Directiva 2000/76.
Astfel cum a subliniat în acest context avocatul general Kokott la punctele 91 și 93 din Concluziile prezentate în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Lahti Energia, citată anterior, arderea în cadrul unei centrale electrice a unui veritabil „produs”, chiar dacă este obținut din deșeuri, reprezenta un argument pentru nerecunoașterea existenței, din punct de vedere tehnico-funcțional, a unei legături între instalația de gazificare și această centrală.
Situația este însă diferită atunci când, precum în noile circumstanțe din acțiunea principală, gazul obținut în urma tratamentului termic al deșeurilor în cadrul instalației de gazificare nu mai este purificat în incinta acestei instalații, ci este transportat ca atare la centrala electrică pentru a constitui un combustibil suplimentar al acestei centrale.
Într-o astfel de situație, dacă se are în vedere exclusiv activitatea instalației de gazificare, procesul luat în considerare în prezent nu constă într-un proces simplu de eliminare a deșeurilor prin tratament termic ce ar permite calificarea unei astfel de instalații drept „instalație de incinerare”, în sensul articolului 3 punctul 4 din Directiva 2000/76, dacă substanțele rezultate în urma acestui procedeu ar fi apoi incinerate (a se vedea în acest sens Hotărârea Lahti Energia, citată anterior, punctul 20).
Pe de altă parte, privită individual, instalația amintită nu mai poate fi calificată nici drept instalație de coincinerare, cu alte cuvinte, în conformitate cu articolul 3 punctul 5 primul paragraf din Directiva 2000/76, drept instalație ce are ca obiectiv esențial producerea de energie sau de produse materiale și care fie utilizează deșeuri drept combustibil obișnuit sau suplimentar, fie supune deșeurile unui tratament termic în vederea eliminării acestora (a se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2008, Gävle Kraftvärme, C-251/07, Rep., p. I-7047, punctul 35, și Hotărârea Lahti Energia, citată anterior, punctul 26).
Astfel, într-o situație precum cea care se regăsește în prezent în acțiunea principală, contrar celor menționate la punctul 36 din Hotărârea Lahti Energia, citată anterior, procesul de tratament termic al deșeurilor care începe în cadrul instalației de gazificare nu mai este dus până la capăt în incinta acestei instalații, întrucât gazul este transportat de la instalația respectivă la centrala electrică pentru a fi utilizat în vederea producerii de energie, chiar dacă acesta nu are încă proprietăți asemănătoare unui combustibil fosil, în special în termeni de puritate.
Este cert că activitatea celor două instalații distincte trebuie, în principiu, să facă obiectul unei analize distincte în vederea aplicării Directivei 2000/76 (a se vedea în acest sens Hotărârea Lahti Energia, citată anterior, punctele 24 și 25).
Totuși, în situația care se regăsește în prezent în acțiunea principală, se impune constatarea că instalația de gazificare și centrala electrică pot fi într-adevăr considerate o singură entitate, care nu mai are ca obiectiv obținerea unui produs, ci producerea de energie. Astfel, în această entitate, deșeurile sunt supuse global, în vederea eliminării lor, unui tratament termic care se compune din două etape: una care se desfășoară în cadrul instalației de gazificare și care constă în tratamentul termic al deșeurilor și o a doua care se desfășoară în cadrul centralei electrice și care constă în arderea substanțelor gazoase rezultate în urma tratamentului termic al deșeurilor efectuat în instalația menționată.
Or, într-o astfel de ipoteză, astfel cum a considerat avocatul general Kokott în Concluziile prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Lahti Energia, citată anterior, atunci când procesul de producere de energie sau de produse nu se concretizează și nu se încheie decât odată cu transferul în cadrul centralei electrice a substanțelor gazoase rezultate în urma tratamentului termic aplicat deșeurilor în instalația de gazificare, complexul constituit din instalația și din centrala respective trebuie analizat împreună în vederea aplicării Directivei 2000/76, și aceasta în considerarea legăturii care, în acest caz, reunește din punct de vedere tehnico-funcțional cele două instalații. În plus, aceasta se justifică prin faptul că substanțele nocive rezultate din tratamentul termic al deșeurilor, tratament început în cadrul instalației de gazificare, nu se răspândesc și nu se evacuează, cel puțin parțial, decât în momentul în care gazul brut este transferat la centrala electrică.
În ceea ce privește argumentația Lahti Energia potrivit căreia centrala electrică în cauză în acțiunea principală nu ar putea corespunde noțiunii „instalație de coincinerare” decât dacă ar utiliza preponderent în activitatea sa de producere de energie gazul nepurificat produs în cadrul instalației de gazificare, este suficient să se amintească, astfel cum rezultă din considerentul (27) al Directivei 2000/76, că nu ar trebui să se permită ca, prin coincinerarea deșeurilor în instalații care nu sunt destinate în special incinerării de deșeuri, să crească emisiile de substanțe poluante în volumul de gaze de eșapament corespunzător unei asemenea coincinerări într-o măsură mai mare decât cea avizată pentru instalațiile de incinerare special prevăzute în acest scop.
Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că o centrală electrică ce utilizează drept combustibil suplimentar, în completarea combustibililor fosili preponderent utilizați în activitatea sa de producție, un gaz rezultat în urma tratamentului termic al deșeurilor în cadrul unei instalații de gazificare va trebui considerată, împreună cu această instalație, o „instalație de coincinerare” în sensul articolului 3 punctul 5 din Directiva 2000/76 în cazul în care gazul nu a fost purificat în cadrul instalației de gazificare.
Cu privire la a doua întrebare
Korkein hallinto-oikeus a adresat a doua întrebare numai în ipoteza unui răspuns negativ la prima întrebare.
Având în vedere răspunsul dat la această din urmă întrebare, nu este necesară pronunțarea asupra celei de a doua întrebări.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

O centrală electrică ce utilizează drept combustibil suplimentar, în completarea combustibililor fosili preponderent utilizați în activitatea sa de producție, un gaz rezultat în urma tratamentului termic al deșeurilor în cadrul unei instalații de gazificare va trebui considerată, împreună cu această instalație, o „instalație de coincinerare” în sensul articolului 3 punctul 5 din Directiva 2000/76/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2000 privind incinerarea deșeurilor în cazul în care gazul nu a fost purificat în cadrul instalației de gazificare.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: finlandeza.