CELEX: 62001CJ0349
Sociālā politika
Direktīvas 94/45/EK 4. un 11. pants
Eiropas Uzņēmumu padome
Darbinieku informēšana un uzklausīšana Kopienas mēroga uzņēmumos
Centrālās vadības pienākums sniegt noteiktu informāciju darbinieku pārstāvjiem

Ar 2001. gada 24. jūlija rīkojumu, kas Tiesā saņemts 17. septembrī,
Arbeitsgericht Bielefeld
[Bīlefeldes Darba tiesa] atbilstoši EKL 234. pantam ir uzdevusi divus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt 4. un
11. pantu Padomes 1994. gada 22. septembra Direktīvā 94/45/EK par to, kā izveidot Eiropas Uzņēmumu padomi vai procedūru darbinieku
informēšanai un uzklausīšanai Kopienas mēroga uzņēmumos un Kopienas mēroga uzņēmumu grupās (OV L 254, 64. lpp., turpmāk tekstā
– "Direktīva").
Šie jautājumi radās prāvā starp
Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH
(sabiedrības
ADS Anker GmbH
uzņēmuma padome, turpmāk tekstā – "uzņēmuma padome") un sabiedrību
ADS Anker GmbH
(turpmāk tekstā –
ADS Anker
) par to, ka
ADS Anker
ir noraidījusi uzņēmuma padomes lūgumu sniegt tai noteiktu informāciju par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidošanu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Direktīvas preambulas vienpadsmito apsvērumu:
"jāpieņem piemēroti noteikumi, lai nodrošinātu, ka darbiniekus Kopienas mēroga uzņēmumos pienācīgi informē un uzklausa, ja
lēmumi, kas viņus ietekmē, tiek pieņemti citā dalībvalstī, nevis tajā, kur viņi strādā."
No Direktīvas preambulas divpadsmitā apsvēruma izriet – "lai garantētu, ka darbiniekus uzņēmumos vai uzņēmumu grupās, kas
atrodas divās vai vairākās dalībvalstīs, pienācīgi informē un uzklausa, ir jāizveido Eiropas Uzņēmumu padomes vai jārada citas
piemērotas procedūras darbinieku pārnacionālai informēšanai un uzklausīšanai".
Direktīvas preambulas trīspadsmitais apsvērums ir formulēts šādi:
"[..] kontrolējošā uzņēmuma jēdziens jādefinē tikai attiecībā uz šo Direktīvu, un tas neskar tās grupas vai kontroles definīcijas,
kuras var pieņemt turpmākos dokumentos."
Saskaņā ar Direktīvas preambulas četrpadsmito apsvērumu:
"šādos uzņēmumos vai uzņēmumu grupās darbinieku informēšanas un uzklausīšanas mehānismā jāiekļauj visas struktūrvienības vai,
atkarībā no apstākļiem, visi grupas uzņēmumi, kas atrodas dalībvalstīs, neatkarīgi no tā, vai uzņēmuma vai uzņēmumu grupas
kontrolējošā uzņēmuma centrālā vadība atrodas dalībvalstīs vai ārpus tām."
Direktīvas 1. panta 1. un 2. punkts paredz:
"1. Šīs Direktīvas mērķis ir uzlabot darbinieku informēšanas un uzklausīšanas tiesības Kopienas mēroga uzņēmumos un Kopienas
mēroga uzņēmumu grupās.
2. Šajā nolūkā izveido Eiropas Uzņēmumu padomi vai procedūru darbinieku informēšanai un uzklausīšanai katrā Kopienas mēroga
uzņēmumā un katrā Kopienas mēroga uzņēmumu grupā, kā noteikts 5. panta 1. punktā, lai darbiniekus informētu un uzklausītu
saskaņā ar šajā Direktīvā paredzētajiem noteikumiem un sekām."
Direktīvas 2. panta 1. punkta a) līdz e) apakšpunkts nosaka:
"Šajā Direktīvā:
a)       "Kopienas mēroga uzņēmums" ir jebkurš uzņēmums, kurā ir vismaz 1 000 darbinieku dalībvalstīs un vismaz 150 darbinieku katrā
no vismaz divām dalībvalstīm;
b)       "uzņēmumu grupa" ir kontrolējošais uzņēmums un tā kontrolētie uzņēmumi;
c)       "Kopienas mēroga uzņēmumu grupa" ir uzņēmumu grupa ar šādām pazīmēm:
–        vismaz 1 000 darbinieku dalībvalstīs,
–        vismaz divi grupas uzņēmumi dažādās dalībvalstīs, un
–        vismaz viens grupas uzņēmums, kurā ir vismaz 150 darbinieku, vienā dalībvalstī un vismaz viens cits grupas uzņēmums, kurā
ir vismaz 150 darbinieku, citā dalībvalstī;
d)       "darbinieku pārstāvji" ir darbinieku pārstāvji, kas paredzēti atbilstoši valsts likumiem un/vai praksei;
e)       "centrālā vadība" ir Kopienas mēroga uzņēmuma centrālā vadība vai kontrolējošā uzņēmuma centrālā vadība Kopienas mēroga uzņēmumu
grupā".
Direktīvas 3. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi:
"1. Šajā Direktīvā "kontrolējošais uzņēmums" ir uzņēmums, kam var būt dominējoša ietekme uz citu uzņēmumu ("kontrolēto uzņēmumu")
īpašumtiesību, finanšu līdzdalības vai reglamentējošu noteikumu dēļ.
2. Neierobežojot pierādījumus par pretējo, uzskata, ka uzņēmumam ir dominējoša ietekme, ja tas citā uzņēmumā tieši vai netieši:
a)       ir īpašnieks lielākajai daļai šā uzņēmuma parakstītā kapitāla; vai
b)       kontrolē balsu vairākumu, kuras saistītas ar uzņēmuma emitētajām kapitāla daļām; vai
c)       var iecelt vairāk nekā pusi minētā uzņēmuma vadības, pārvaldes vai uzraudzības struktūras locekļu."
Direktīvas 3. panta 6. punkts nosaka to, ka "piemērojamie tiesību akti, lai noteiktu, vai uzņēmums ir "kontrolējošais uzņēmums",
ir tie dalībvalsts tiesību akti, kas reglamentē šo uzņēmumu".
Direktīvas 4. panta 1. līdz 3. punkts paredz:
"1. Par vajadzīgo nosacījumu un līdzekļu radīšanu, lai izveidotu Eiropas Uzņēmumu padomi vai informēšanas un uzklausīšanas
procedūru Kopienas mēroga uzņēmumā un Kopienas mēroga uzņēmumu grupā, kā tas paredzēts 1. panta 2. punktā, ir atbildīga centrālā
vadība.
2. Ja centrālā vadība neatrodas dalībvalstī, tad 1. punktā minēto atbildību uzņemas centrālās vadības pārstāvis dalībvalstī,
ko ieceļ vajadzības gadījumā.
Ja šāda pārstāvja nav, tad tā uzņēmuma vai uzņēmumu grupas vadība, kas nodarbina lielāko darbinieku skaitu jebkurā vienā dalībvalstī,
uzņemas 1. punktā minēto atbildību.
3. Šajā Direktīvā par centrālo vadību uzskata pārstāvi vai pārstāvjus vai, ja šādu pārstāvju nav, 2. punkta otrajā daļā minēto
vadību."
Saskaņā ar Direktīvas 5. panta 1. un 2. punktu:
"1. Lai sasniegtu 1. panta 1. punktā norādīto mērķi, centrālā vadība sāk sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes vai informēšanas
un uzklausīšanas procedūras izveidošanu pēc savas ierosmes vai rakstiska lūguma no vismaz 100 darbiniekiem vai viņu pārstāvjiem
vismaz divos uzņēmumos vismaz divās dalībvalstīs.
2. Šajā nolūkā izveido īpašu pārrunu grupu [..]."
Saskaņā ar Direktīvas 6. panta 1. punktu, "centrālās vadības un īpašās pārrunu grupas sarunas jāveic sadarbības garā, lai
vienotos par sīki izstrādātiem noteikumiem 1. panta 1. punktā paredzētās darbinieku informēšanas un uzklausīšanas īstenošanai".
Direktīvas 11. panta 1. līdz 3. punkts nosaka:
"1. Katra dalībvalsts nodrošina, ka Kopienas mēroga uzņēmuma iestāžu vadība un vadība uzņēmumos, kas ir daļa no Kopienas mēroga
uzņēmumu grupas un atrodas tās teritorijā, un to darbinieku pārstāvji vai, atkarībā no apstākļiem, darbinieki ievēro pienākumus,
kas paredzēti šajā Direktīvā, neatkarīgi no tā, vai centrālā vadība atrodas tās teritorijā.
2. Dalībvalstis nodrošina, ka informāciju par 2. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā minēto darbinieku skaitu uzņēmumi dara
pieejamu, ja to lūdz attiecīgās puses, kurām piemēro šo Direktīvu.
3. Dalībvalstis paredz attiecīgus pasākumus, ja netiek ievērota šī Direktīva; jo īpaši tās nodrošina, ka ir  pieejamas administratīvas
vai tiesu procedūras, lai varētu īstenot pienākumus, kas izriet no šīs Direktīvas."
Direktīvas 14. panta 1. punkts paredz, ka "dalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu
šīs Direktīvas prasības, ne vēlāk kā līdz 1996. gada 22. septembrim, vai nodrošina, ka līdz minētajam datumam darba devēji
un darba ņēmēji noslēdz līgumu, ieviešot vajadzīgos noteikumus; dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, kas ļauj tām vienmēr
garantēt šajā Direktīvā noteiktos rezultātus. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju".

Valsts tiesiskais regulējums
Ar
Gesetz über Europäische Betriebsräte
(likumu "Par Eiropas uzņēmumu padomēm"), kas pieņemts 1996. gada 28. oktobrī (
BGBl. 1996 I
, 1548. lpp, turpmāk tekstā – "
EBRG
"), Direktīva tika transponēta Vācijas tiesībās.
Saskaņā ar
EBRG
2. panta 1. punktu, šis likums tiek piemērots attiecībā uz uzņēmumiem, kuri veic savas darbības Kopienā un kuru sēdeklis
ir Vācijas teritorijā, kā arī uz uzņēmumu, kuri ir dibināti Kopienā, grupām, ja kontrolējošā uzņēmuma sēdeklis ir Vācijas
teritorijā.
Saskaņā ar
EBRG
2. panta 2. punktu:
"Gadījumā, ja centrālā vadība neatrodas dalībvalstī, bet ir pilnvarotā vietējā vadība uzņēmumiem vai struktūrvienībām, kas
atrodas dalībvalstīs, šis likums tiek piemērots no brīža, kad šī pilnvarotā vietējā vadība tiek izveidota Vācijas teritorijā.
Ja nav pilnvarotās vietējās vadības, šis likums tiek piemērots gadījumā, kad centrālā vadība nozīmē struktūrvienību vai uzņēmumu
kā savu pārstāvi Vācijas teritorijā. Ja netiek nozīmēts neviens pārstāvis, šis likums tiek piemērots, kad Vācijas teritorijā
tiek izveidota struktūrvienība vai uzņēmums, kas nodarbina lielāko darbinieku skaitu salīdzinājumā ar citām uzņēmuma struktūrvienībām
vai citiem grupas uzņēmumiem, kas atrodas dalībvalstīs. Iepriekš minētie nodibinājumi tiek uzskatīti par tādiem, kuriem ir
centrālās vadības loma."

EBRG
3. panta 2. punkts definē jēdzienu "Kopienas mēroga uzņēmumu grupa" analoģiski tam, kā tas ir definēts Direktīvas 2. panta
1. punkta c) apakšpunktā.

EBRG
5. pants, kas ir pieņemts, lai transponētu Direktīvas 11. pantu, nosaka:
"1. Centrālajai vadībai darbinieku pārstāvjiem pēc viņu pieprasījuma ir jāsniedz informācija par darbinieku vidējo skaitu
un viņu sadalījumu dalībvalstīs, uzņēmumos un struktūrvienībās, kā arī par sabiedrības vai sabiedrību grupas struktūru.
2. Uzņēmuma padome vai uzņēmuma centrālā padome var atsaukties uz tiesībām, ko tai piešķir šī panta 1. punkts attiecībā pret
struktūrvienības vai uzņēmuma vietējo vadību; vietējai vadībai no centrālās vadības ir jāiegūst pieprasītās informācijas sniegšanai
vajadzīgā informācija un dokumenti."

EBRG
6. pants definē jēdzienu "kontrolējošais uzņēmums" analoģiski tam, kā tas ir definēts Direktīvas 3. pantā.


Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
No rīkojuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka
ADS Anker
– uzņēmums, kura sēdeklis ir Vācijā – pieder Kopienas mēroga uzņēmumu grupai Direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta
izpratnē (turpmāk tekstā – "
Anker
grupa").
Sabiedrība
Anker BV
, kura ir dibināta Nīderlandē, ir visu
Anker ADS
un citu
Anker
grupai piederošo uzņēmumu, kuri ir dibināti Zviedrijā, Norvēģijā, Dānijā, Somijā, Apvienotajā Karalistē, Nīderlandē, Austrijā,
Francijā, Beļģijā un Ungārijā, akciju turētāja.
Anker BV
mātes sabiedrība –
Anker Systems GmbH
– ir dibināta ārpus dalībvalstu teritorijas – Šveicē.
Saskaņā ar rīkojumu par prejudiciālo jautājumu uzdošanu
Anker
grupas loceklis, kas nodarbina lielāko darbinieku skaitu dalībvalstī Direktīvas 4. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē,
ir uzņēmums
RIVA
, kurš ir dibināts Apvienotajā Karalistē. Šī sabiedrība nodarbina aptuveni 1000 darbinieku, un 1999. gada beigās to ir pārņēmis
Anker BV
.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli grupas centrālā vadība ir vai nu uzņēmums
RIVA
, ko var uzskatīt par varbūtējo centrālo vadību Direktīvas 4. panta 2. punkta otrās daļas un 3. punkta izpratnē, vai arī
Anker BV
, kas ir kontrolējošā uzņēmuma centrālā vadība Direktīvas 2. panta 1. punkta e) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē.

Anker
grupā vēl nav izveidota ne Eiropas Uzņēmumu padome, ne procedūra darbinieku informēšanai un uzklausīšanai.

ADS Anker
uzņēmuma padome, pamatojoties uz
EBRG
5. panta 2. punktu, ir pieprasījusi
ADS Anker
sniegt tai šī panta 1. punktā paredzēto informāciju, kā arī darbinieku pārstāvības institūciju nosaukumus un viņu pārstāvju,
kuriem uzņēmumu vai tiem pakļauto uzņēmumu darbinieku vārdā paredzēts piedalīties Eiropas Uzņēmumu padomes izveidē, vārdus.

ADS Anker
ir atbildējis, ka nespēj izpildīt šo lūgumu, jo gan tiešā mātes sabiedrība
Anker BV
, gan grupas mātes sabiedrība
Anker Systems GmbH
ir atteikušās sniegt prasīto informāciju. Turklāt tas uzskata, ka
EBRG
neparedz tiesības uz informācijas saņemšanu no citiem grupas uzņēmumiem, kuri ir dibināti citās dalībvalstīs.
Sakarā ar lūguma par informācijas sniegšanu noraidīšanu uzņēmuma padome iesniedza prasību
Arbeitsgericht Bielefeld
.

Arbeitsgericht Bielefeld
konstatē, ka darba devējs nevarēja aprobežoties ar to, ka tas ieteica uzņēmuma padomei iegūt vēlamo informāciju pašai, veicot
meklējumus komercreģistros vai pamatojoties uz citiem avotiem. Tieši centrālā vadība bija atbildīga par vajadzīgo nosacījumu
radīšanu Eiropas Uzņēmumu padomes vai procedūras darbinieku informēšanai un uzklausīšanai izveidei.
Iesniedzējtiesa atsaucas arī uz
ADS Anker
argumentu, saskaņā ar kuru
ADS Anker
nebija spējīgs sniegt prasīto informāciju, kamēr sabiedrība
Anker BV
– tāpat kā mātes sabiedrība
Anker Systems GmbH
– atteicās sniegt vajadzīgo informāciju darbinieku informēšanai.

Arbeitsgericht Bielefeld
konstatē, ka
EBRG
kā valsts tiesību akts var tikt piemērots un attiekties tikai uz Vācijas teritoriju un tas neuzliek pienākumu grupas locekļiem
uzņēmumiem, kuri nav dibināti Vācijā, sniegt noteiktu informāciju uzņēmumiem, kuri ir dibināti Vācijas teritorijā.
Tomēr saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli darba devēja arguments, saskaņā ar kuru tas nebija spējīgs sniegt darbinieku pieprasīto
informāciju, nevarēja būt veiksmīgs, ja minētais darba devējs varēja, pamatojoties uz citās dalībvalstīs pieņemtajiem tiesību
aktiem Direktīvas transponēšanai, likt centrālajai vadībai, kura ir dibināta citā dalībvalstī, sniegt vajadzīgo informāciju
grupas locekļiem uzņēmumiem, kuri ir dibināti Vācijas teritorijā.
Tā tomēr atzīmē, ka Direktīvā nav precīzas normas par grupas locekļa uzņēmuma horizontālām tiesībām uz informāciju attiecībā
pret centrālo vadību, kura ir dibināta citā dalībvalstī.
Uzskatot, ka prāvas, kuru iztiesā šī tiesa, atrisinājums ir atkarīgs no Direktīvas interpretācijas,
Arbeitsgericht Bielefeld
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
"1)   Vai Direktīva 94/45 [..] un it īpaši tās 4. un 11. pants uzliek par pienākumu uzņēmumam, kurš ir dibināts Apvienotajā
Karalistē [..] un kurš tiek uzskatīts par centrālo vadību Direktīvas 4. panta 2. punkta otrās daļas un 3. punkta izpratnē,
vai uzņēmumam, kurš ir dibināts Nīderlandē un kurš ir kontrolējošā uzņēmuma centrālā vadība Direktīvas 2. panta 1. punkta
e) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē, sniegt citam uzņēmumam, kurš ir dibināts [..] Vācijā un kurš pieder tai pašai
uzņēmumu grupai, informāciju par grupas sabiedrībām un struktūrvienībām, to juridisko formu, to pārstāvības struktūrām, vidējo
darbinieku skaitu, kā arī par to sadalījumu pa dažādām dalībvalstīm un uzņēmumiem?
2)  Ja tiesa uz pirmo jautājumu atbild apstiprinoši: vai pienākums sniegt informāciju attiecas arī uz darbinieku pārstāvības
institūciju nosaukumiem un viņu pārstāvju, kuriem uzņēmuma vai tam pakļauto uzņēmumu darbinieku vārdā paredzēts piedalīties
Eiropas Uzņēmumu padomes izveidē, vārdiem?"

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Tiesai iesniegtie apsvērumi
Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu, vai saskaņā ar Direktīvu centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai ir pienākums
sniegt citam grupas loceklim uzņēmumam noteiktu informāciju sakarā ar Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, uzņēmuma padome, Vācijas
valdība un Komisija atgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 4. pantu centrālā vadība ir atbildīga par vajadzīgo nosacījumu un līdzekļu
radīšanu Eiropas Uzņēmumu padomes izveidei Kopienas mēroga uzņēmumos un uzņēmumu grupās. Saskaņā ar šo lietas dalībnieku viedokli,
lai Direktīvai būtu lietderīga iedarbība, ir vajadzīgs, lai uzņēmuma vai uzņēmumu grupas centrālajai vadībai būtu pienākums
sniegt darbinieku pārstāvjiem informāciju, kas ļauj viņiem izšķirties par to, vai konkrētajā uzņēmumā vai uzņēmumu grupā būtu
jāizveido Eiropas Uzņēmumu padome un – vajadzības gadījumā – vai jāizveido īpaša pārrunu grupa.
Kā to norādījusi uzņēmuma padome, fakts, ka centrālajai vadībai ir jāsniedz minētā informācija atbilstoši
EBRG
5. panta 2. punktam arī tad, ja tā neatrodas
EBRG
piemērošanas teritorijā, bet gan citā dalībvalstī, izriet ne tikai no Direktīvas, bet arī no mērķa, kas jāsasniedz ar Eiropas
Uzņēmumu padomes izveidi, t.i., no darbinieku pārrobežu informēšanas un uzklausīšanas pienākuma. Ja
EBRG
5. panta 2. punkta piemērošana attiektos tikai uz Vācijas teritoriju, darbinieku pārstāvjiem būtu grūtāk iegūt informāciju
sakarā ar Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, un, zaudējot laiku, veicot nevajadzīgas darbības un maksājumus, arī Direktīvas
mērķis būtu grūti sasniedzams.
Attiecībā uz pienākumiem, kurus centrālajai vadībai uzliek Direktīvas 4. pants, Komisija uzskata – lai kāda arī būtu iesaistītā
dalībvalsts, nav būtiski, vai grupas darbinieki īsteno savas likumīgās tiesības uz informācijas saņemšanu tieši no šīs centrālās
vadības vai ar grupai piederoša uzņēmuma starpniecību, kā tas ir šajā gadījumā Vācijā.

ADS Anker
uzskata, ka pat tad, ja Direktīvas mērķis ir padarīt iespējamu Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, tā nevar piespiest sabiedrību
iesniegt prasību pret sabiedrību, kas to kontrolē.
Ja kontrolētās sabiedrības uzņēmuma padome neiegūst no šīs sabiedrības informāciju, kas vajadzīga, lai iesniegtu lūgumu Direktīvas
5. panta 1. punkta izpratnē, tāpēc, ka šī informācija tajā nav pieejama, tai, piemērojot normas, kas ir pieņemtas Direktīvas
transponēšanai valsts tiesībās, ir jāaizstāv savas tiesības uz informāciju sabiedrībā, kas veic kontroli grupas ietvaros.
Otrkārt, attiecībā uz to, kāda veida informācija ir jāsniedz centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai saskaņā
ar Direktīvā paredzēto informēšanas pienākumu, gan uzņēmuma padome, gan Vācijas valdība uzskata, ka tam lielā mērā jāsakrīt
ar Direktīvas jēgu un mērķi.
Kā uzskata uzņēmuma padome, tiesības uz informāciju attiecas uz informāciju, kas vajadzīga, lai izvērtētu to, vai uzņēmumā
vai uzņēmumu grupā ir jāizveido Eiropas Uzņēmumu padome. Darbinieku pārstāvjiem ir arī jābūt iespējai iegūt informāciju, kas
tiem ir vajadzīga, lai iesniegtu lūgumu saskaņā ar Direktīvas 5. pantu saistībā ar Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi un izveidotu
šim nolūkam vajadzīgo īpašo pārrunu grupu. Fakts, ka lūgums par Eiropas Uzņēmumu padomi ir jāiesniedz darbiniekiem vai viņu
pārstāvjiem no vismaz divām dalībvalstīm, lai izveidotu īpašo pārrunu padomi, nozīmē, ka par to ir jāinformē citas darbinieku
pārstāvības institūcijas un to locekļi.

ADS Anker
savukārt uzskata, ka darbinieku pārstāvības institūciju un to pārstāvju nozīmēšana nav vajadzīga, lai uzsāktu sarunu procesu
par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi saskaņā ar Direktīvas 5. panta 1. punktu.
Pamatojoties uz 2001. gada 29. marta spriedumu lietā C-62/99
Bofrost
* (
Recueil 2001
, I-2579. lpp.), Komisija uzskata – ja, saskaņā ar tās tiesas viedokli, kurai iesniegts informācijas lūgums, darbinieku pārstāvības
institūciju nosaukumu un viņu pārstāvju, kuriem uzņēmumu vai tiem pakļauto uzņēmumu darbinieku vārdā paredzēts piedalīties
Eiropas Uzņēmumu padomes izveidē, vārdu nosaukšana veido daļu no informācijas, kas vajadzīga, lai uzsāktu sarunas par to,
lai izveidotu šādu padomi vai procedūru darbinieku pārnacionālai informēšanai un uzklausīšanai, tad šīs grupas uzņēmuma pienākums
ir sniegt minētos datus, kas ir tā rīcībā vai ko tas spēj iegūt, darbinieku pārstāvības iekšējām institūcijām, kas tam iesniegušas
lūgumu.

Tiesas atbilde
Saskaņā ar Direktīvas preambulas vienpadsmito apsvērumu, kā arī 1. panta 2. punktu Direktīvas mērķis ir garantēt to, lai darbinieki,
kas nodarbināti Kopienas mēroga uzņēmumos vai Kopienas mēroga uzņēmumu grupās, tiktu pienācīgi informēti un uzklausīti, kad
lēmumi, kas viņus ietekmē, tiek pieņemti citā, nevis tajā dalībvalstī, kurā viņi strādā.
Kā tas izriet no Direktīvas vispārējās sistēmas, tā paredz, ka darbinieku pārnacionālu informēšanu un uzklausīšanu lielā mērā
garantē sarunu starp centrālo vadību un darbinieku pārstāvjiem sistēma (iepriekš minētais spriedums lietā
Bofrost*
, 29. punkts, kā arī 2004. gada 13. janvāra spriedums lietā C-440/00
Kühne & Nagel
, Krājumā vēl nav publicēts, 40. punkts).
Šajā ziņā Eiropas Uzņēmumu padome vai darbinieku informēšanas un uzklausīšanas procedūra, ja lūgums ir izteikts saskaņā ar
Direktīvas 5. panta 1. punktā paredzēto procedūru, tiek izveidota katrā Kopienas mēroga uzņēmumā un katrā Kopienas mēroga
uzņēmumu grupā.
Saskaņā ar minēto Direktīvas normu Kopienas mēroga uzņēmumu grupas gadījumā centrālā vadība pēc savas ierosmes vai rakstiska
lūguma no vismaz 100 darbiniekiem vai viņu pārstāvjiem vismaz divos uzņēmumos vai struktūrvienībās vismaz divās citās dalībvalstīs
uzsāk sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi.
Īpašajai pārrunu grupai, kas ir darbinieku pārstāvības institūcija, kas izveidota saskaņā ar Direktīvas 5. panta 2. punktu,
un centrālajai vadībai atbilstoši šīs Direktīvas 6. panta 1. punktam sarunas jāveic sadarbības garā, lai panāktu vienošanos
par Eiropas Uzņēmumu padomes izveides noteikumiem.
Tiesa jau ir norādījusi – lai Direktīvai būtu lietderīga iedarbība, ir vajadzīgs, lai attiecīgajiem darbiniekiem tiktu garantēta
pieeja noteiktai informācijai, kas ļautu viņiem izšķirties par to, vai viņiem ir tiesības pieprasīt, lai tiktu uzsāktas sarunas
starp centrālo vadību un darbinieku pārstāvjiem, jo tiesības uz informāciju ir nepieciešams priekšnoteikums tam, lai noteiktu,
vai pastāv Kopienas mēroga uzņēmums vai uzņēmumu grupa, kas savukārt ir priekšnosacījums tam, ka tiek izveidota Eiropas Uzņēmumu
padome vai procedūra darbinieku pārnacionālai informēšanai un uzklausīšanai (iepriekš minētais spriedums lietā
Bofrost
, 32. un 33. punkts, kā arī spriedums lietā
Kühne & Nagel
, 46. punkts).
Kas attiecas uz šīs padomes izveidi, centrālajai vadībai saskaņā ar Direktīvas 4. panta 1. punktu ir pienākums radīt vajadzīgos
nosacījumus un rast līdzekļus šīs padomes izveidei. Šis pienākums ietver saistības sniegt darbinieku pārstāvjiem informāciju,
kas vajadzīga, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Kühne & Nagel
, 49. un 51. punktu).
Centrālā vadība Direktīvas 3. panta 1. un 2. punkta izpratnē ir kontrolējošā uzņēmuma vadība, proti, tāds uzņēmums, kam var
būt dominējoša ietekme uz visiem grupas kontrolētajiem uzņēmumiem. Tas ir uzņēmums, kas, pamatojoties uz dominējošo ietekmi,
ir spējīgs lūgt citiem grupas locekļiem un uzlikt tiem par pienākumu sniegt tam vajadzīgo informāciju sarunu uzsākšanai, lai
tas varētu šo informāciju nodot minētajiem pārstāvjiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Kühne & Nagel
, 52. un 54. punktu).
Turklāt, lai garantētu Direktīvas mērķa sasniegšanu attiecībā uz darbinieku tiesībām uz pieeju minētajai informācijai, Direktīva
paredz pat to, ka, ja centrālā vadība atrodas ārpus dalībvalstu teritorijas, atbildību, kas noteikta Direktīvas 4. panta 1.
punktā, uzņemas vai nu centrālās vadības pārstāvis dalībvalstī vai arī – ja šāda pārstāvja nav – tā grupas uzņēmuma centrālā
vadība, kas nodarbina lielāko darbinieku skaitu jebkurā vienā dalībvalstī, t. i., varbūtējā centrālā vadība atbilstoši Direktīvas
4. panta 2. punkta attiecīgi pirmajai un otrajai daļai.
Citiem grupas locekļiem uzņēmumiem, kas atrodas dalībvalstīs, ir pienākums, lai nodrošinātu Direktīvas lietderīgu iedarbību,
palīdzēt varbūtējai centrālajai vadībai izpildīt galveno pienākumu, ko paredz Direktīvas 4. panta 1. punkts. No tiesībām saņemt
informāciju, kas vajadzīga no šīs varbūtējās centrālās vadības puses, neizbēgami izriet citu grupas locekļu uzņēmumu vadību
pienākums sniegt tai minēto informāciju, kas ir to rīcībā vai ko tās ir spējīgas iegūt (iepriekš minētais spriedums lietā
Kühne & Nagel
, 59. punkts).
Šajā lietā pamatjautājums ir, vai centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai ir arī pienākums saskaņā ar Direktīvu
sniegt informāciju, kas nepieciešama, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi grupas kontrolētajā uzņēmumā,
ja lūgumu par informāciju ir iesnieguši minētā kontrolētā uzņēmuma darbinieku pārstāvji, un vai šim uzņēmumam ir tiesības
saskaņā ar Direktīvu pieprasīt, lai šī informācija tam tiktu nodota.
Kā no Direktīvas mērķa, tā arī no tās jēgas izriet, ka pienākumi, ko centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai
uzliek Direktīvas 4. panta 1. punkts, ir tulkojami tādā veidā, ka tie ietver gan to, ka darbinieku pārstāvjiem ir tieši sniedzama
informācija, kas nepieciešama, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, gan arī to, ka minētā informācija
darbinieku pārstāvjiem sniedzama ar to grupas locekļa uzņēmuma starpniecību, kam minētie pārstāvji ir lūguši informāciju vispirms.
Jebkura cita pienākumu, ko centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai uzliek Direktīvas 4. panta 1. punkts, interpretācija
samazina Direktīvas lietderīgu iedarbību, kā to Tiesa norādījusi iepriekš minētajos spriedumos lietā
Bofrost*
un
Kühne & Nagel
.
Direktīva patiešām uzliek pienākumus visiem grupas locekļiem uzņēmumiem, lai atvieglotu Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi (šajā
sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bofrost*
, 31. un 35. punktu). Kā to jau Tiesa ir norādījusi, Direktīvas mērķis ietver to, ka pienākumi, ko tā paredz, ir pildāmi tādā
veidā, kas ļauj attiecīgajiem darbiniekiem vai viņu pārstāvjiem piekļūt informācijai, kas viņiem vajadzīga, lai izvērtētu
to, vai viņiem ir vai nav tiesības pieprasīt sarunu uzsākšanu (iepriekš minētais spriedums lietā
Bofrost*
, 38. punkts).
Direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētā pienākuma šaura interpretācija tādā veidā, ka šī norma attiecas tikai uz situācijām,
kad darbinieku pārstāvji iesniedz lūgumus par informāciju tieši centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai, nepamatoti
ierobežotu minētās normas, pat Direktīvas piemērošanu un iedarbību un varētu pat atturēt darbiniekus īstenot Direktīvā atzītās
tiesības.
Direktīvas 4. panta 1. punkts nosaka gan pienākumu sniegt tieši darbinieku pārstāvjiem noteiktu informāciju saistībā ar Eiropas
Uzņēmumu padomes izveidi, gan arī pienākumu sniegt viņiem minēto informāciju ar grupas locekļa uzņēmuma, kas ir saņēmis lūgumu
par to no darbinieku pārstāvjiem, starpniecību.
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 14. panta 1. punktu dalībvalstīm jāveic visi vajadzīgie pasākumi, kas ļauj tām vienmēr garantēt
šajā Direktīvā noteiktos rezultātus. Saskaņā ar Direktīvas 11. panta 3. punktu tās paredz attiecīgus pasākumus, ja netiek
ievērota šī Direktīva; jo īpaši tās nodrošina, ka ir pieejamas atbilstošas administratīvas vai tiesu procedūras, lai varētu
īstenot pienākumus, kas izriet no šīs Direktīvas. Direktīvas mērķis noteic, ka dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi,
lai garantētu pilnīgu no minētās Direktīvas 4. panta 1. punkta un 11. panta izrietošo pienākumu izpildi (šajā sakarā skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Kühne & Nagel
, 61. punktu).
Runājot par to, kāda veida informācija centrālajai vadībai vai varbūtējai centrālajai vadībai ir jāsniedz saskaņā ar šo informēšanas
pienākumu, vispirms jāatzīmē, ka Direktīvas 11. panta 2. punkts skaidri nosaka dalībvalstu pienākumu nodrošināt, ka pēc attiecīgo
pušu, kurām piemēro šo Direktīvu, lūguma uzņēmumi dara pieejamu informāciju par 2. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā minēto
darbinieku skaitu.
Otrkārt, citu grupas locekļu uzņēmumu, kas atrodas dalībvalstīs, vadībām ir pienākums sniegt varbūtējai centrālajai vadībai
informāciju, kas vajadzīga, lai uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi, un kas ir to rīcībā vai, ko tie ir spējīgi
iegūt (iepriekš minētais spriedums lietā
Kühne & Nagel
, 64. un 69. punkts).
Visbeidzot, kā tas izriet no šī sprieduma 58. punkta, Direktīvas mērķis noteic, ka pienākumi, ko tā paredz, ir pildāmi tādā
veidā, kas ļauj attiecīgajiem darbiniekiem vai viņu pārstāvjiem piekļūt informācijai, kas viņiem vajadzīga, lai izvērtētu
to, vai viņiem ir vai nav tiesības pieprasīt uzsākt sarunas, kā arī – vajadzības gadījumā – pienācīgi noformulēt lūgumu šajā
nolūkā (iepriekš minētais spriedums lietā
Bofrost*
, 38. punkts).
No tā izriet, ka informācija par grupas sabiedrībām un uzņēmumiem, par to juridisko formu un pārstāvības struktūrām, par vidējo
darbinieku skaitu, kā arī to sadalījumu pa dažādām dalībvalstīm var tikt pieprasīta ar nosacījumu, ka šī informācija ir vajadzīga,
lai uzsāktu Direktīvas 5. panta 1. punktā paredzētās sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi (šajā sakarā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Kühne & Nagel
, 70. punkts). Tas pats attiecas arī uz informāciju par darbinieku pārstāvības institūciju nosaukumiem un viņu pārstāvju,
kuriem uzņēmumu vai tiem pakļauto uzņēmumu darbinieku vārdā paredzēts piedalīties Eiropas Uzņēmumu padomes izveidē, vārdiem.
Valsts tiesu pienākums, pamatojoties uz visiem to rīcībā esošiem elementiem, ir pārbaudīt, vai prasītā informācija ir vajadzīga,
lai uzsāktu sarunas, kas paredzētas Direktīvas 5. panta 1. punktā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 4. panta 1. un 11. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis to teritorijā dibinātam uzņēmumam – kas ir Kopienas mēroga uzņēmumu grupas centrālā
vadība Direktīvas 2. panta 1. punkta e) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē vai varbūtējā centrālā vadība tās 4. panta
2. punkta otrās daļas izpratnē – uzliek pienākumu sniegt citam tās pašas grupas uzņēmumam, kurš ir dibināts citā dalībvalstī,
informāciju, ko tam lūguši darbinieku pārstāvji, ja šī informācija nav šī otra uzņēmuma rīcībā un kad tā ir vajadzīga, lai
uzsāktu sarunas par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Vācijas valdībai un Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā
uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (sestā palāta),
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2001. gada 24. jūlija rīkojumu iesniedza
Arbeitsgericht Bielefeld
, nospriež:
4. panta 1. punkts un 11. pants Padomes 1994. gada 22. septembra Direktīvā 94/45/EK par to, kā izveidot Eiropas Uzņēmumu padomi
vai procedūru darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Kopienas mēroga uzņēmumos un Kopienas mēroga uzņēmumu grupās, interpretējama
tādējādi, ka dalībvalstis to teritorijā dibinātam uzņēmumam – kas ir Kopienas mēroga uzņēmumu grupas centrālā vadība Direktīvas
2. panta 1. punkta e) apakšpunkta un 3. panta 1. punkta izpratnē vai varbūtējā centrālā vadība Direktīvas 4. panta 2. punkta
otrās daļas izpratnē – uzliek pienākumu sniegt citam tās pašas grupas uzņēmumam, kurš ir dibināts citā dalībvalstī, informāciju,
ko tam lūguši darbinieku pārstāvji, ja šī informācija nav šī otra uzņēmuma rīcībā un kad tā ir vajadzīga, lai uzsāktu sarunas
par Eiropas Uzņēmumu padomes izveidi.
Skouris
Gulmans
Puisošē
Makena

Kolnerika
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

V. Skouris
*
Tiesvedības valoda – vācu.