CELEX: 62004CJ0077
Briuselio konvencija
Prašymas išaiškinti 6 straipsnio 2 dalį ir II antraštinės dalies 3 skirsnio nuostatas
Jurisdikcija draudimo bylose
Bylos tarp draudikų dėl trečiosios šalies įtraukimo
Dvigubas draudimas

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra dėl 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse
ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) su pakeitimais, padarytais 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos
Karalystės, Airijos ir Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, p. 1, ir – tekstas su pakeitimais
– p. 77), 1982  m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, p. 1), 1989 m. gegužės 26 d.
Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, p. 1) ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija
dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo (OL C 15, 1997, p. 1, toliau – Konvencija),
6 straipsnio 2 punkto ir II antraštinės dalies 3 skirsnio nuostatų išaiškinimo.
2       Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp
Société pyrénéenne de transit d’automobiles
(toliau –
Soptrans
) draudikų ir
Zurich Seguros
, dabar
Zurich España
(toliau –
Zurich
) dėl garantijos, siekiant tarp šių draudimo įmonių paskirstyti žalą, kurią
Soptrans
turi atlyginti
General Motors Espagne
įmonei (toliau –
GME
).

Teisinis pagrindas
3       Konvencijos 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje teigiama:
„Atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims,
kad ir kokia būtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose.“
4       Konvencijos II antraštinės dalies 2 skirsnio „Jurisdikcija“ 6 straipsnio 2 punkte numatyta:
„Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui taip pat gali būti keliama byla:
<...>
2.      kaip trečiajai šaliai ieškinyje dėl garantijos ar laidavimo, ar bet kurioje kitoje trečiosios šalies byloje ? teisme, kuris
yra priėmęs bylą savo žinion, išskyrus atvejį, kai ši byla buvo iškelta norint pašalinti jį iš jurisdikcijos to teismo, kuriam
priklausytų nagrinėti jo bylą;
<…>.“
5       7–12a straipsniai yra Konvencijos II antraštinės dalies 3 skirsnyje „Jurisdikcija draudimo byloms“.
6       Konvencijos 7 straipsnyje teigiama:
„ Jurisdikcija draudimo byloms nustatoma pagal šį skirsnį, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto nuostatų.“
7       Pagal Konvencijos 11 straipsnį:
„Nepažeidžiant 10 straipsnio trečiosios pastraipos nuostatų, draudikas gali kelti bylą tik Susitariančiosios Valstybės, kurioje
nuolat gyvena atsakovas, nesvarbu, ar jis yra draudimo liudijimo (poliso) turėtojas, draudėjas ar naudos gavėjas, teismuose.
<...>“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
8       Pagrindinė byla kilo dėl 1990 m. rugpjūčio 13 d. įvykusio nelaimingo atsitikimo automobilių stovėjimo aikštelėje, kurioje
Prancūzijoje įsteigta įmonė
Soptrans
laiko naujus automobilius.
9
Soptrans
yra apsidraudusi dėl žalos transporto priemonėms
GIE Réunion européenne, l’Union des assurances de Paris
teisių perėmėjoje
Axa
,
Neuchâteloise
teisių perėmėjoje
Winterthur
,
Le Continent et Assurances mutuelles de France
(toliau – draudikai), kurių buveinės arba filialai įsteigti Prancūzijoje.
10     Kai kurios transporto priemonės, kurioms padaryta žala, priklausė
GME
ir buvo apdraustos Ispanijoje įsteigtoje bendrovėje
Zurich
.
Tribunal de Saragosse
(Saragosos teismas, Ispanija) iškelta byla pasibaigė susitarimu, ir
Soptrans
įsipareigojo sumokėti
GME
120 000 000 ESP už žalą, padarytą jai priklausančioms transporto priemonėms.
11     Tuo pačiu metu
Soptrans
pareiškė ieškinį draudikams
Tribunal de grande instance de Perpignan
(Perpinjano apygardos teismas, Prancūzija), reikalaudama, kad jie atlygintų žalą, atsižvelgiant į bylos Ispanijos teisme
baigtį.
12     Savo ruožtu draudikai pagal Prancūzijos draudimo kodekso L. 121-4  straipsnį, kuris numato, kad dvigubo draudimo atveju apdraustajam
atlyginamos žalos suma turi būti proporcingai padalyta tarp draudikų, į bylą
Tribunal de grande instance de Perpignan
paprašė įtraukti
Zurich
. Ši ginčijo Prancūzijos teismų jurisdikciją, teigdama, kad jurisdikciją turi teismai Barselonoje (Ispanija), kur ji yra įsteigta.
13     1999 m. vasario 2 d. Sprendimu
Tribunal de grande instance de Perpignan
nusprendė, kad pagal Konvencijos 6 straipsnio 2 punktą Prancūzijos teismai turi jurisdikciją.
Zurich
apskundė šį sprendimą
Cour d’appel de Montpellier
(Montpelje Apeliacinis teismas), kuris nusprendė, kad šiuo atveju taikytinas tik Konvencijos II antraštinės dalies 3 skirsnis,
ir pripažino, kad Prancūzijos teismai neturi jurisdikcijos bylose draudikams pareiškus ieškinį dėl garantijos.
14     Tada draudikai užginčijo šį sprendimą
Cour de cassation
(Kasacinis teismas), remdamiesi tuo, kad bylos dėl garantijos, susijusios su dvigubu draudimu, nepatenka į Konvencijos 11 straipsnio
taikymo sritį ir kad ryšys tarp pagrindinės ir trečiosios šalies bylų nėra viena iš Konvencijos 6 straipsnio 2 punkto taikymo
sąlygų.
15     Manydamas, kad tokiomis aplinkybėmis ginčui išspręsti reikalingas Konvencijos išaiškinimas,
Cour de cassation
nusprendė sustabdyti bylą ir paprašė Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą šiais dviem klausimais:
„.)      Ar draudimo byloms, susijusioms ne su perdraudimu, o su dvigubu ar bendruoju draudimu, tarp draudikų dėl garantijos ar trečiosios
šalies įtraukimo taikomos 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijos <...> II antraštinės dalies 3 skirsnio nuostatos?
2.      Ar nustatant jurisdikciją bylose tarp draudikų dėl garantijos ar trečiosios šalies įtraukimo taikomas 6 straipsnio 2 punktas;
jei taip, ar toks taikymas priklauso nuo ryšio tarp skirtingų ieškinių, kaip apibrėžta Konvencijos 22 straipsnyje, ar bent
jau nuo to, kad tarp tokių ieškinių esantis ryšys yra pakankamas ir rodantis, jog pasirenkant teismą nebuvo piktnaudžiauta?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
16     Konvencijos II antraštinės dalies 3 skirsnis nagrinėja jurisdikciją draudimo bylose.
17     Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką iš 3 skirsnio nuostatų, atsižvelgiant į parengiamuosius dokumentus, matyti,
kad suteikiant apdraustajam platesnę jurisdikciją nei draudikui ir panaikinant bet kokią galimybę suteikti jurisdikciją draudiko
naudai, jomis siekiama apsaugoti apdraustąjį, dažnai susiduriantį su iš anksto parengta sutartimi, kurios sąlygos nebegali
būti pakeistos ir kuris yra ekonomiškai silpnesnėje padėtyje (1983 m. liepos 14 d. Sprendimo
Gerling ir kt.
, 201/82, Rink. p. 2503, 17 punktas ir 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo
Group
Josi
, C-412/98, Rink. p. I-5925, 64 punktas).
18     Tačiau sutarties šalies, kuri laikytina ekonomiškai silpnesne ir mažiau patyrusia teisiniuose reikaluose, apsaugos funkcija
reiškia, kad tam Konvencijoje nustatytos specialios jurisdikcijos taisyklės neturėtų būti taikomos asmenims, kurių atžvilgiu
ši apsauga nėra pagrįsta (minėto sprendimo
Group Josi
65 punktas).
19     Šiuo atveju, kaip paaiškėja iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų, draudikai siekė įtraukti
Zurich
į bylą
Tribunal de grande instance de Perpignan
pagal Prancūzijos draudimo kodekso L. 121-4 straipsnį, kuris leidžia draudikui, esančiam atsakovu apdraustojo iškeltoje byloje,
remiantis tuo, jog draudimas yra dvigubas, įtraukti į bylą kaip trečiąsias šalis kitus draudikus, kad jie padengtų dalį apdraustojo
patirtos žalos.
20     Tokiomis aplinkybėmis santykių tarp draudimo sektoriaus profesionalų atveju speciali apsauga yra nepagrįsta, nes nė vienas
iš jų negali būti laikomas esančiu blogesnėje padėtyje nei kitas.
21     Kaip teisingai pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 17 punkte, toks aiškinimas pirmiausia remiasi Konvencijos 8, 10
ir 12 straipsniais, kuriuose numatoma, kad bylą gali kelti draudimo liudijimo turėtojas, apdraustasis arba nukentėjusioji
šalis, ir Konvencijos 11 straipsniu, kuriame nurodoma, kad byla gali būti keliama draudėjui, apdraustajam ar naudos gavėjui.
22     Konvencijos autoriai vadovavosi prielaida, kad II antraštinės dalies 3 skirsnio nuostatos taikytinos tik esant nevienodai
šalių padėčiai ir todėl nustatė jurisdikcijos režimą, palankesnį ekonomiškai silpnesnei ir mažiau patyrusiai teisiniuose reikaluose
šaliai. Be to, pagal Konvencijos 12 straipsnio 5 punktą į šį apsaugos režimą nepatenka draudimo sutartys, kuriose apdraustasis
turi didelę ekonominę galią.
23     Todėl remiantis nagrinėjamų nuostatų tekstu, prasme ir tikslu manytina, kad jos netaikomos santykiams tarp draudikų bylose
dėl garantijos.
24     Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad byloms, susijusioms su dvigubu draudimu, tarp draudikų dėl garantijos arba trečiosios
šalies įtraukimo netaikomos Konvencijos II antraštinės dalies 3 skirsnio nuostatos.

Dėl antrojo klausimo
25     Pagal Konvencijos 6 straipsnio 2 punktą ieškinio dėl garantijos ar laidavimo ar bet kurios kitos trečiosios šalies bylos atveju
atsakovui gali būti keliama byla teisme, kuris yra priėmęs bylą savo žinion, išskyrus atvejį, kai ši byla buvo iškelta norint
pašalinti jį iš jurisdikcijos to teismo, kuriam priklausytų nagrinėti jo bylą.
26     Pagrindinėje byloje draudikai reikalavo įtraukti į bylą
Zurich
teisme, nagrinėjusiame
Soptrans
bylą dėl reikalavimo, kad draudikams būtų perkeltos visos
GME
jai pareikšto ieškinio pasekmės.
27     Todėl
Soptrans
ir kitų draudikų
Tribunal de grande instance de Perpignan
pareikšti ieškiniai turi būti laikomi pagrindiniu ieškiniu ir ieškiniu dėl garantijos arba trečiosios šalies įtraukimo Konvencijos
6 straipsnio 2 punkto prasme.
28     Tokia išvada remiasi P. Jenard pranešimu dėl Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose
vykdymo (OL C 59, 1979, p. 1, 27), kuriame ieškinys dėl garantijos arba trečiosios šalies įtraukimo apibrėžiamas kaip ieškinys,
„kurį trečiajam asmeniui pareiškia ieškovas byloje, siekdamas užsitikrinti apsaugą tos bylos pasekmių atžvilgiu“.
29     Tačiau šiuo atveju Konvencijos 6 straipsnio 2 punkto taikymas priklauso nuo sąlygos, kad ieškinys dėl garantijos arba trečiosios
šalies įtraukimo nebuvo paduotas norint pašalinti jį iš jurisdikcijos to teismo, kuriam priklausytų nagrinėti tą bylą.
30     Kaip pabrėžė Komisija ir Generalinis advokatas savo išvadų 32 ir 33 punktuose, ryšio tarp tokių dviejų bylų buvimas yra neatskiriamas
nuo pačios bylos dėl garantijos arba trečiosios šalies įtraukimo sąvokos.
31     Iš tikrųjų tarp ieškinio, pareikšto draudikui, kuriame prašoma atlyginti draudiminio įvykio padarytą žalą ir bylos, kurioje
draudikas prašo finansinio indėlio iš kito draudiko, kuris, tvirtinama, apdraudė tą pačią riziką, yra neatskiriamas ryšys.
32     Pagrindinę bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, turi nustatyti, ar yra toks ryšys, t. y. jis pats turi įsitikinti, jog
ieškiniu dėl garantijos ar trečiosios šalies įtraukimo nesiekiama pašalinti atsakovo iš jurisdikcijos to teismo, kuriam priklausytų
nagrinėti jo bylą.
33     Iš to matyti, kad Konvencijos 6 straipsnio 2 punkte nereikalaujama, jog egzistuotų kitas ryšys, išskyrus tą, kurio pakanka
nustatyti, kad pasirenkant teismą nebuvo piktnaudžiauta.
34     Reikia pridurti, kad bylos dėl laidavimo ar garantijos atveju Konvencijos 6 straipsnio 2 punktas tik nurodo, kuris teismas
turi jurisdikciją, tačiau nekalba apie vadinamąsias priimtinumo sąlygas; dėl procedūros taisyklių pažymėtina, jog turi būti
vadovaujamasi nacionalinių teismų taikomomis nacionalinėmis taisyklėmis (1990 m. gegužės 15 d. Sprendimo
Hagen
, C-365/88, Rink. p. I-1845, 18 ir 19 punktai).
35     Tačiau nacionalinių procedūros taisyklių taikymas neturi pakenkti Konvencijos veiksmingumui. Nacionalinis teismas negali taikyti
nacionalinių taisyklių dėl priimtinumo, jei jos suvaržytų Konvencijoje įtvirtintų taisyklių dėl jurisdikcijos taikymą (minėto
sprendimo
Hagen
20 punktas).
36     Atsižvelgiant į išdėstytus svarstymus, į antrąjį klausimą reikėtų atsakyti, kad Konvencijos 6 straipsnio 2 punktas taikomas
byloms, susijusioms su dvigubu draudimu, tarp draudikų dėl garantijos arba trečiosios šalies įtraukimo, jei tarp pagrindinio
ieškinio ir ieškinio dėl garantijos arba trečiosios šalies įtraukimo esantis ryšys rodo, kad pasirenkant teismą nebuvo piktnaudžiauta.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
37     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Teisingumo Teismui savo pastabas pateikusių asmenų, išskyrus
pagrindinės bylos šalis, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.      Draudimo byloms, susijusioms su dvigubu draudimu, tarp draudikų dėl garantijos arba trečiosios šalies įtraukimo netaikomos
1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo su pakeitimais,
padarytais 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės
prisijungimo, 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo, 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija dėl
Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos,
Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo II antraštinės dalies 3 skirsnio nuostatos.
2.      Šios konvencijos 6 straipsnio 2 punktas taikomas byloms, susijusioms su dvigubu draudimu, tarp draudikų dėl garantijos arba
trečiosios šalies įtraukimo, jei tarp pagrindinio ieškinio ir ieškinio dėl garantijos arba trečiosios šalies įtraukimo esantis
ryšys rodo, kad pasirenkant teismą nebuvo piktnaudžiauta.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.