CELEX: 62005TJ0450
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Distribucija motornih vozil
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES
Omejevanje vzporednih uvozov iz Nizozemske
Sistem plačevanja zastopnikov in pritiski
Sporazum s ciljem omejevanja konkurence
Globe
Teža in trajanje kršitve

Dejansko stanje
Družba Automobiles Peugeot SA (v nadaljevanju: AP) je proizvajalka avtomobilov in stoodstotna hčerinska družba holdinške družbe Peugeot SA. Družba AP razvija, proizvaja in distribuira vozila pod znamko Peugeot.
Družba Peugeot Nederland NV (v nadaljevanju: PNE), stoodstotna hčerinska družba družbe AP, organizira in vodi mrežo za distribucijo proizvodov in storitev znamke Peugeot na Nizozemskem. Dejavnosti družbe PNE vključujejo uvoz, izvoz in distribucijo novih vozil znamke Peugeot, nadomestnih delov, dodatne opreme in s tem povezanih pripomočkov ter zagotavljanje poprodajnih storitev.
Mrežo za distribucijo proizvodov in storitev znamke Peugeot na Nizozemskem sestavljajo koncesionarji, neodvisne družbe, ki sklenejo koncesijsko pogodbo z družbo PNE, in posredniški agenti, ki sklenejo pogodbo s koncesionarji.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland (v nadaljevanju: VPDN) je združenje koncesionarjev in agentov znamke Peugeot na Nizozemskem.
Komisija Evropskih skupnosti se je med letoma 1997 in 1998 na podlagi treh pritožb seznanila z informacijami, v skladu s katerimi je družba AP v sodelovanju z družbo PNE (v nadaljevanju za obe skupaj: tožeči stranki) uporabila ukrepe za omejevanje vzporednih izvozov iz Nizozemske v druge države članice, s čimer je bil kršen člen 81(1) ES.
Komisija je 10. septembra 1999 in sprejela odločbi, s katerima je odredila preiskave na podlagi člena 14 Uredbe Sveta št. 17 z dne , Prve Uredbe o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204). Zadevne preiskave so bile izvedene 22. in ter 2. in .
Komisija je z dopisom z dne 29. aprila 2004 tožečima strankama predložila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Družba AP je na zadevno obvestilo odgovorila z dopisom z dne 30. julija 2004.
Komisija je z dopisi z dne 17. novembra 2004 koncesionarjem družbe Peugeot na Nizozemskem predložila zahteve za informacije na podlagi člena 18 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (
UL 2003, L 1, str. 1
), s katerimi je želela razjasniti utemeljenost nekaterih trditev iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Komisija je z dopisom z dne 26. maja 2005 družbi AP predložila ugotovitve, dobljene na podlagi zadevnih zahtev za informacije.
Družba AP je z dopisom z dne 27. junija 2005 odgovorila na dopis z dne .
Komisija je 5. oktobra 2005 sprejela Odločbo C(2005)3683 konč. v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeve F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP in drugi proti Automobiles Peugeot SA, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila družbi AP vročena z dopisom z dne . Povzetek izpodbijane odločbe je bil objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
z dne (
UL L 173, str. 20
).
Komisija je v izpodbijani odločbi menila, da sta tožeči stranki v dogovoru s koncesionarji, člani mreže Peugeot na Nizozemskem, kršili člen 81(1) ES, ker sta izvajali ukrepe, katerih namen je bil ovirati vzporedne izvoze avtomobilov iz Nizozemske, ki so bili namenjeni končnim kupcem s prebivališčem v drugih državah članicah (uvodna izjava 136 in člen 1 izpodbijane odločbe).
Komisija je najprej ugotovila obstoj sistema nadomestil, ki je bil med letoma 1997 in 2003 vzpostavljen z okrožnicami in s katerim je bilo določeno, da se koncesionarjem, ki se približajo prodajnemu cilju ali ga celo presežejo, izplača premija za prodajo vsakega vozila, registriranega na Nizozemskem; na podlagi ugotovitev Komisije je bila iz tega sistema torej izključena prodaja na tuje trge (uvodne izjave od 23 do 51 izpodbijane odločbe).
Komisija je na ugovor družbe AP, da se okrožnice po letu 1997 niso več sklicevale na registracijo na Nizozemskem, ampak le na registracijo z „rumeno tablico“ ali „sivo tablico“, s čimer naj bi se – ne glede na kraj registracije – osebna vozila razlikovala od gospodarskih, odgovorila, da na podlagi sistema nadomestil tudi po letu 1997 ni bilo mogoče uveljavljati pravice do izvozne premije (uvodne izjave od 52 do 59 izpodbijane odločbe).
Komisija je nato navedla, da tožeči stranki nista le vzpostavili opisanega sistema nadomestil, temveč sta poleg tega izvajali tudi pritiske na nizozemske koncesionarje, da bi tako omejili prodajo na tuje trge (uvodna izjava 73 izpodbijane odločbe).
Med zadevnimi pritiski je Komisija opredelila, prvič, pobude za ozaveščanje koncesionarjev o potrebi po omejitvi izvozov (uvodne izjave od 74 do 76 in 125 izpodbijane odločbe); drugič, neposredne pritiske na posamezne koncesionarje (uvodne izjave 77 in 78 ter 126 in 127 izpodbijane odločbe); tretjič, grožnje z zmanjšanjem dobave najpogosteje izvažanih modelov (uvodne izjave od 79 do 81 in 128 izpodbijane odločbe), in četrtič, omejevanje dobave (uvodne izjave od 82 do 85 in 128 izpodbijane odločbe).
Komisija, ki se je sklicevala na sodno prakso Sodišča in Sodišča prve stopnje glede omejevanja vzporednih izvozov v sektorju avtomobilske distribucije (uvodne izjave od 102 do 104 izpodbijane odločbe), je menila, da so bili ukrepi, ki sta jih tožeči stranki sprejeli v obliki sistema nadomestil oziroma pritiskov, protikonkurenčni zaradi cilja (glej uvodne izjave od 105 do 123 oziroma od 124 do 129 izpodbijane odločbe).
Glede soglasja volj, ki je potrebno za ugotovitev sporazuma v smislu člena 81(1) ES, je Komisija menila, da ti ukrepi niso bili le enostransko ravnanje tožečih strank, ampak so bili vključeni v pogodbena razmerja s koncesionarji (uvodna izjava 89 izpodbijane odločbe).
Tako je Komisija glede sistema nadomestil najprej menila, da dejstvo, da so koncesionarji v okviru tega sistema od družbe PNE še naprej kupovali vozila, dokazuje, da so ti v zadevni sistem privolili (uvodna izjava 95 izpodbijane odločbe). Komisija je med dokazi navedla tudi obstoj sistema naknadnega nadzora in kaznovanja (uvodna izjava 96 izpodbijane odločbe) ter dejstvo, da je bil sistem nadomestil vzpostavljen po dolgotrajnih razpravah z združenjem VPDN, katerih namen je bil zagotoviti, da bi člani nizozemske mreže sprejeli poslovne pogoje tožečih strank in da bi bilo stališče družbe PNE za zadevne člane vsaj pregledno (uvodni izjavi 97 in 98 izpodbijane odločbe). Po mnenju Komisije je okoliščina, da sta tožeči stranki z letom 2000 od koncesionarjev začeli zahtevati, naj izrecno izrazijo kakršno koli morebitno nasprotovanje sistemu nadomestil, le izrecen izraz ponudbe za sporazum, ki je že leta 1997 pripeljal do dejanskega soglasja volj (uvodna izjava 99 izpodbijane odločbe).
Dalje, kar zadeva pritiske, je Komisija menila, da so se s povabilom, ki sta ga na koncesionarje naslovili tožeči stranki in s katerim se je poskušalo zagotoviti, da bi dejavnosti izvoza koncesionarjev ostale izjema, načeloma strinjali vsi člani mreže, ob upoštevanju posameznih posredovanj, s katerimi je proizvajalec lahko vzdrževal tako vzpostavljeni red (uvodna izjava 100,
in fine
, izpodbijane odločbe). Po njenem mnenju so bili torej pritiski na koncesionarje za preprečitev vzporednih izvozov sestavni del sporazumov o distribuciji, ki sta jih tožeči stranki sklenili s člani mreže na Nizozemskem (uvodna izjava 101 izpodbijane odločbe).
Komisija je, potem ko je v bistvu opozorila, da ni treba upoštevati dejanskih učinkov sporazuma, kadar je – kot v obravnavanem primeru – že njegov cilj omejevanje konkurence (uvodna izjava 130 izpodbijane odločbe), vseeno preučila te učinke, pri čemer je znova razlikovala med sistemom nadomestil (uvodne izjave od 131 do 134 izpodbijane odločbe) in pritiski (uvodna izjava 135 izpodbijane odločbe). Sklenila je, da strategija, ki sta jo sprejeli tožeči stranki in jo nato izvedli sporazumno s koncesionarji, ter nobeden od ukrepov, iz katerih je bila ta strategija sestavljena, niso imeli le cilja omejiti konkurenco v smislu člena 81(1) ES, temveč je bil to tudi njihov učinek (uvodna izjava 136 izpodbijane odločbe).
Komisija je ocenila tudi vpliv na trgovino v Skupnosti (uvodni izjavi 137 in 138 izpodbijane odločbe) in menila, da se odstopanje od prepovedi iz člena 81(1) ES, ki je določeno v odstavku 3 tega člena, v obravnavanem primeru ne uporablja, zlasti ker je sistem nadomestil v nasprotju s členom 6(1), točka 8, Uredbe Komisije (ES) št. 1475/95 z dne 28. junija 1995 o uporabi člena [81(3) ES] za nekatere skupine sporazumov o distribuciji in servisiranju motornih vozil (
UL L 145, str. 25
) (uvodne izjave od 139 do 148 izpodbijane odločbe), v katerem je določeno, da „izjema ne velja od tedaj, ko dobavitelj brez objektivno utemeljenega razloga distributerjem dodeli nadomestila, izračunana na podlagi namembnega kraja preprodanih motornih vozil ali stalnega prebivališča kupca“. Komisija je preučila tudi vprašanja v zvezi s trajanjem kršitve (uvodne izjave od 149 do 153 izpodbijane odločbe), z naslovniki izpodbijane odločbe (uvodni izjavi 155 in 156 izpodbijane odločbe) in naložitvijo globe (uvodne izjave od 157 do 181 izpodbijane odločbe).
Komisija je v tem okviru ocenila, da je bila kršitev zelo resna, in s tem utemeljila izhodiščni znesek globe v višini 30 milijonov EUR (uvodne izjave od 163 do 173 izpodbijane odločbe); kršitev naj bi trajala šest let in devet mesecev, zato je določila dodatno 10-odstotno povišanje za leto kršitve in 5-odstotno povišanje za vsako pretečeno polletje (uvodne izjave od 174 do 178 izpodbijane odločbe).
V izpodbijani odločbi je določeno:
„Člen 1
[Družba AP] in nje[no] hčerinsko podjetje [PNE] sta kršila člen 81(1) [ES] s sklepanjem sporazumov s koncesionarji, ki pripadajo distribucijski mreži Peugeot na Nizozemskem, s ciljem in posledico oviranja prodaje končnim potrošnikom, osebno ali prek posrednikov, ki delujejo v njihovem imenu, iz drugih drža[v] člani[c]. Kršitev se je začela v začetku januarja 1997 in nadaljevala do konca septembra 2003.
Člen 2
Podjetja iz člena 1 morajo prenehati ugotovljeno kršitev navedenega člena, če tega še niso storila. V prihodnosti ne smejo več ponovno ali še naprej izvajati kakrš[nega] koli ukrep[a], ki bi temeljil na navedeni kršitvi, ali sprejemati ukrepov s podobnim ciljem ali posledico.
Člen 3
Za kršitev iz člena 1 je podjetju [AP] in njegovemu hčerinskemu podjetju [PNE], ki sta solidarno odgovorn[i], naložena globa v višini 49,5 milijon[a] EUR.
[…]“
Postopek in predlogi strank
Tožeči stranki sta 21. decembra 2005 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložili to tožbo.
Tožeči stranki Sodišču prve stopnje predlagata, naj:
—
izpodbijano odločbo razglasi za nično;
—
podredno, spremeni člen 3 izpodbijane odločbe, da se zniža znesek globe;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeči stranki v utemeljitev te tožbe navajata pet tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog temelji na trditvi, da ni bilo sporazuma v smislu člena 81(1) ES. Drugi tožbeni razlog temelji na trditvi, da cilj sistema nadomestil koncesionarjem in pritiskov ni bil protikonkurenčen. Tretji tožbeni razlog temelji na trditvi, da je Komisija napačno ocenila trajanje kršitve in navedla nasprotujoče si razloge. Četrti tožbeni razlog temelji na trditvi o napačni oceni učinkov zatrjevanega protikonkurenčnega sporazuma. Peti tožbeni razlog temelji na trditvi o kršitvi člena 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 ter Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) [CA] (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice), njegov namen pa je znižanje globe.
Sodišče prve stopnje meni, da je treba najprej preučiti drugi tožbeni razlog, ki temelji na trditvi, da cilj sistema nadomestil in pritiskov ni bil protikonkurenčen.
1.
Drugi tožbeni razlog: cilj sistema nadomestil in pritiskov ni bil protikonkurenčen
Trditve strank
Tožeči stranki trdita, da – s pridržkom svojih trditev glede leta 1997 – cilj sistema nadomestil koncesionarjem ni bil protikonkurenčen, ampak le povečanje tržnih deležev družbe PNE na Nizozemskem.
Okrožnice v zvezi s tem sistemom, ki so bile naslovljene na koncesionarje, z ničimer niso napeljevale na domnevo, da je bil cilj zadevnega sistema, pa čeprav drugotni, omejiti izvoz, ampak so izražale le željo po razvoju znamke Peugeot na Nizozemskem. Zadevne okrožnice niso vsebovale navedb o omejevanju izvoza. Čeprav so okrožnice v zvezi z letom 1997 res vsebovale navedbo glede registracije novih vozil na nizozemskem trgu, je bila ta navedba črtana iz poznejših okrožnic, ki so bile glede izvoza nevtralne. Nobenega razloga naj ne bilo za to, da se navedba iz okrožnic, ki se nanaša na „registracije“ oziroma na „rumene tablice“ in „sive tablice“, omeji na prodajo na Nizozemskem.
Poleg tega je družba PNE izplačala premijo za izvožena vozila, ko so to zahtevali koncesionarji; več koncesionarjev je potrdilo, da so bili seznanjeni z možnostjo izplačila izvozne premije, če so lahko predložili dokazila o registraciji v imenu končne stranke. Nekateri koncesionarji niso kazali velikega zanimanja za izplačilo izvoznih premij, drugi pa na vprašanja Komisije niso odgovarjali dobroverno. Vsekakor raznolikost odgovorov, ki so jih koncesionarji dali na vprašanja Komisije, zadostuje za izpodbijanje njenih prenagljenih sklepov v zvezi s kompleksnejšim dejanskim stanjem.
Računalniški sistem DIALOG, ki ga koncesionarji in tožeči stranki uporabljajo za oddajo in upravljanje naročil za vozila, ter informacijski sistem RDC, prek katerega se tožečima strankama predložijo podrobni podatki o vseh vozilih Peugeot, prodanih na Nizozemskem (glej uvodne izjave od 60 do 72 izpodbijane odločbe), sta nevtralni orodji za upravljanje in davčne namene, ne pa orodji, katerih namen bi bil nadzorovati in omejevati izvozne tokove.
Pomanjkljiva oskrba nizozemskih koncesionarjev z vozili ni izražala volje družbe PNE, da se omeji izvoz, ampak je bila pojav, ki je prizadel vso Evropo, oskrba z vozili na Nizozemskem pa je bila, razen ene izjeme, vedno veliko večja od predvidenih sredstev. Pojav pomanjkanja je po naravi zunaj sistema nadomestil in zato Komisiji ni dovoljeval sklepa, da je cilj takega sistema omejiti izvoz.
Komisija naj bi kot pritiske napačno obravnavala opazke in izjave, katerih avtor poleg tega pogosto sploh ni bila družba PNE. Družba PNE ni poskusila nikogar odvrniti od izvoza, ampak je koncesionarje le opozarjala na pravila pri prodaji zastopnikom.
Komisija trdi, da v obravnavanem primeru ne gre za določitev prodajnih ciljev na pogodbenem ozemlju, ampak gre za izključitev prodaje na tuje trge iz dodelitve premije. Z vidika konkurenčnega prava bi bilo mogoče dopustiti spodbujanje koncesionarjev k zagotovitvi čim večjega prodora na njihova pogodbena ozemlja, ne pa tudi stopnje prodora na nacionalno ozemlje.
Zdi se, da tožeči stranki dopuščata, da je bila v okrožnici za leto 1997 določena uporaba premije le za registracije na Nizozemskem. Trditev, da je bil edini cilj premije povečati tržne deleže, ni utemeljena. Poleg tega zaradi omejevalnega cilja, ki izhaja iz izključitve izvoza iz sistema premij, morda drugi zakoniti cilji tega sistema niso več upoštevni.
Kar zadeva okrožnice, ki se nanašajo na leta od 1998 do 2003, Komisija ne razume, kako bi bilo mogoče besedni zvezi „rumene tablice“ in „sive tablice“, ki ju vsebujejo okrožnice, razumeti drugače, kakor da so z njima poimenovane registracije na Nizozemskem. Besedila teh okrožnic ni mogoče razumeti nevtralno. V izpodbijani odločbi ni bilo prikrito, da je bilo mogoče premijo izplačati koncesionarjem izvoznikom na njihovo posebno zahtevo, vendar zato cilj zadevnih okrožnic ni bil nič manj omejevalen, saj večina koncesionarjev ni nikoli vložila takih zahtev. Po mnenju Komisije je popolnoma mogoče, da je družba PNE, ki se je zavedala nezakonitosti izključitve izvoza iz sistema premij, iz previdnosti ugodila redkim zahtevam za izvozno premijo. Stališče Komisije potrjujejo odgovori koncesionarjev, za katere je znano, da so v zadevnem obdobju razvijali izvozno dejavnost, tožečima strankama pa ga ni uspelo ovreči.
Komisija glede računalniških orodij DIALOG in RDC meni, da s trditvijo, da sta se uporabljali v davčne namene, ni mogoče izključiti možnosti, da sta se – kot v obravnavanem primeru – uporabljali tudi za namene, ki jih navaja, torej za opredelitev izvoza in nadzor nad njim.
Glede pomanjkanja sta tožeči stranki izpodbijano odločbo narobe razumeli. Komisija jima v tej odločbi ni očitala, da sta povzročili pomanjkanje, da bi tako omejili izvoz, ampak je le ugotovila, da se je zaradi zadevnega pomanjkanja okrepil vpliv sistema nadomestil. Tudi če ne upoštevamo pomanjkanja, je treba poudariti, da je bilo izraženih nekaj groženj o kontingentiranju glede prodaje na tuje trge.
Glede pritiskov je očitno, da je bil njihov cilj odvrnitev od izvoza.
Presoja Sodišča prve stopnje
Protikonkurenčni cilj sistema nadomestil
Opozoriti je treba, da mora imeti sporazum, da bi bil zajet s prepovedjo iz člena 81(1) ES, za „cilj oziroma posledic[o] […] preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu“. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba zaradi možnosti izbire, ki jo vsebuje ta pogoj in označuje veznik „oziroma“, najprej preučiti cilj sporazuma in pri tem upoštevati gospodarski okvir, v katerem ga je treba izvajati. Če analiza določb tega sporazuma ne izkaže zadostne škodljivosti za konkurenco, je treba preučiti njegove učinke; prepovedati ga je mogoče le na podlagi dejavnikov, ki izkazujejo, da je bila konkurenca dejansko preprečena ali znatno omejena oziroma izkrivljena (sodbi Sodišča z dne 30. junija 1966 v zadevi LTM, 56/65, Recueil, str. 337 in 359, ter z dne v zadevi Beef Industry Development Society in Barry Brothers, C-209/07, ZOdl., str. I-8637, točka 15).
Za oceno, ali je sporazum prepovedan na podlagi člena 81(1) ES, je upoštevanje konkretnih učinkov sporazuma odveč, če se izkaže, da je njegov cilj preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu (sodbi Sodišča z dne 13. julija 1966 v združenih zadevah Consten in Grundig proti Komisiji, 56/64 in 58/64, Recueil, str. 429 in 496, in z dne v združenih zadevah Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied proti Komisiji, C-105/04 P, ZOdl., str. I-8725, točka 125). Ta preizkus je treba opraviti ob upoštevanju besedila sporazuma in gospodarskega okvira, na katerega se navezuje (sodbi Sodišča z dne v združenih zadevah CRAM in Rheinzink proti Komisiji, 29/83 in 30/83, Recueil, str. 1679, točka 26, in z dne v zadevi General Motors proti Komisiji, C-551/03 P, ZOdl., str. I-3173, točka 66, ter zgoraj v točki 43 navedena sodba Beef Industry Development Society in Barry Brothers, točka 16).
Razlika med „kršitvami zaradi cilja“ in „kršitvami zaradi učinka“ se nanaša na dejstvo, da je mogoče nekatere oblike dogovorov med podjetji že zaradi njihove narave obravnavati kot škodljive za dobro delovanje običajnega konkurenčnega trga (zgoraj v točki 43 navedena sodba Beef Industry Development Society in Barry Brothers, točka 17).
Iz sodne prakse izhaja, da ima sporazum glede distribucije omejevalni namen v smislu člena 81 ES, če se kaže volja, da se izvozne prodaje obravnavajo manj ugodno kot domače prodaje in da se tako povzroči razdelitev zadevnega trga (glej zgoraj v točki 44 navedeno sodbo General Motors proti Komisiji, točka 67 in navedena sodna praksa; glede tega glej tudi sodbo Sodišča z dne 18. septembra 2003 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, C-338/00 P, Recueil, str. I-9189, točki 44 in 49).
Takega namena ni mogoče uresničiti samo z neposrednimi izvoznimi omejitvami, ampak tudi s posrednimi ukrepi, kakršen je izključitev prodaje na tuje trge iz sistema premij, kadar vplivajo na gospodarske razmere teh operacij (zgoraj v točki 44 navedena sodba General Motors proti Komisiji, točka 68).
Komisija, ki se je v izpodbijani odločbi izrecno sklicevala na zgoraj navedeno sodno prakso (uvodne izjave od 102 do 104 izpodbijane odločbe) in je opozorila, da je „v [tej] sodni praksi in njenem praktičnem izvajanju narava ukrepov, katerih namen je omejiti vzporedne uvoze vozil, jasno opredeljena kot omejitev zaradi cilja“ (uvodna izjava 102 izpodbijane odločbe), je menila, da je bil namen sistema premij, vzpostavljenega med letoma 1997 in 2003, koncesionarje spodbuditi k opustitvi prodaje, ki bi bila mogoča, če bi jim bila na voljo dodatna marža v obliki premije (uvodna izjava 110 izpodbijane odločbe), in da je bil cilj tega sistema omejiti konkurenco v smislu člena 81(1) ES (uvodna izjava 123 izpodbijane odločbe).
Sodišče prve stopnje meni, da je kljub ugovorom tožečih strank ta sklep Komisije pravilen.
V obdobju od leta 1997 do leta 2003, na katero se nanaša izpodbijana odločba, je treba ločevati med letom 1997 in leti od 1998 do 2003.
Kar zadeva leto 1997, za katero so se okrožnice tožečih strank v zvezi s sistemom nadomestil izrecno sklicevale na registracijo na Nizozemskem, tožeči stranki – čeprav predlagata razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v celoti – ne izpodbijata resno dejstva, da je bil namen sistema premij, ki je veljal v tem letu, nagraditi koncesionarja na podlagi registracij na Nizozemskem, da je bila torej iz sistema premij izključena prodaja na tuje trge in da bi bil lahko zato zadevni sistem v nasprotju s pravili konkurence.
Da tožeči stranki ne izpodbijata resno niti konkretnih pravil sistema nadomestil za leto 1997 niti objektivno protikonkurenčne narave tega sistema, se je večkrat pokazalo v spisih, ki sta jih predložili Sodišču prve stopnje in v katerih dejansko le prenašata utemeljitve na obdobje med letoma 1998 in 2003.
Tako tožeči stranki navajata, da „okrožnice od leta 1998 niso več vsebovale sporne navedbe“, da „je bila sporna navedba – če bi že bilo mogoče trditi, da so jo okrožnice v zvezi z letom 1997 res vsebovale – črtana že leta 1998“ ali pa da „[o]krožnice, s katerimi je bila določena premija, ne vsebujejo nobene navedbe, s katero bi bilo izključeno plačilo izvozne premije, razen sporne navedbe iz okrožnice iz leta 1997, ki je bila popravljena že od leta 1998“. Dalje navajata, da „cilj sistema nadomestil ni bil protikonkurenčen (s pridržkom trditev glede leta 1997)“. Tožeči stranki priznavata, da „[d]rži, da so okrožnice v zvezi s sistemom nadomestil za leto 1997 vsebovale navedbo, ki se je nanašala na [registracijo] novih vozil na nizozemskem trgu“. Dalje, „izpodbijata obstoj kakršne koli protikonkurenčne narave sistema nadomestil družbe PNE na Nizozemskem med letoma 1998 in 2003“. Tožeči stranki v delu, v katerem izpodbijata trajanje kršitve, glede sistema nadomestil trdita, da „z dokazi, na katere se sklicuje Komisija […], ni mogoče dokazati [njune] udeležbe […] pri kršitvi člena 81(1) ES od leta 1998 do septembra 2003“. Tožeči stranki menita, da sta „dokazali […], da je bila navedba v zvezi z Nizozemsko, ki je bila vključena v sistem nadomestil za leto 1997, črtana že leta 1998“, in trdita, da je zato „Komisija napačno opredelila trajanje kršitve, ki ga je treba omejiti le na leto 1997, ker naj bi obstajal sporazum v smislu člena 81(1) ES“.
Tožeči stranki v svojo obrambo povrhu še trdita, da sistem nadomestil ni bil posledica njunih protikonkurenčnih namenov, ampak le želje, da bi nizozemske koncesionarje spodbudili k boljši izrabi njihovih pogodbenih ozemelj in tako povečali tržni delež znamke Peugeot na Nizozemskem.
Vendar se s to trditvijo – poleg tega, da se slabo sklada z nespornim dejstvom, da se pravica do premije ni pridobila le na podlagi prodaje na pogodbenem ozemlju koncesionarja, ampak širše na podlagi prodaje zadevnega koncesionarja na nacionalni ravni, na kar v bistvu opozarja Komisija v uvodni izjavi 142 izpodbijane odločbe – ne upošteva pojma protikonkurenčni sporazum glede na cilj, ki se uporablja ne glede na morebitno okoliščino, da stranke sporazuma niso nameravale kršiti pravil o konkurenci ali da se take kršitve niso niti zavedale. Dokaz o nameri, da se omeji konkurenca, namreč ni nujen dejavnik, ki je potreben za ugotovitev, ali je bil namen sporazuma taka omejitev (sodba Sodišča z dne 1. februarja 1978 v zadevi Miller International Schallplatten proti Komisiji, 19/77, Recueil, str. 131, točka 18, zgoraj v točki 44 navedeni sodbi CRAM in Rheinzink proti Komisiji, točka 26, in General Motors proti Komisiji, točka 77, glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca A. Tizzana v zgoraj v točki 44 navedeni sodbi General Motors proti Komisiji, ZOdl., str. I-3177, točka 77).
Poleg tega je treba opozoriti, da je na podlagi sodne prakse mogoče šteti, da ima sporazum omejevalni namen, čeprav njegov edini namen ni omejevanje konkurence, ampak zasleduje tudi druge, legitimne cilje (glej zgoraj v točki 44 navedeno sodbo General Motors proti Komisiji, točka 64 in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da trditev tožečih strank, da je bil njun namen le pospešiti prodajo na Nizozemskem, ne more izpodbiti dejstva – ki se poleg tega sploh resno ne izpodbija –, da se je že iz besedila sistema nadomestil, ki je veljal v letu 1997, izražala volja, da se prodaja novih vozil Peugeot na tuje trge obravnava manj ugodno od prodaje na domačem trgu, in da je bil torej na podlagi sodne prakse, navedene v točkah 46 in 47 zgoraj, cilj zadevnega sporazuma protikonkurenčen.
Kot bo utemeljeno v nadaljevanju, je Komisija v izpodbijani odločbi vsekakor pravilno ugotovila, da sta se tožeči stranki popolnoma zavedali protikonkurenčnosti sistema nadomestil, ki sta ga vzpostavili.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da tožeči stranki razen zahteve v dobri veri, ki sicer ni upoštevna, Sodišču prve stopnje za leto 1997 nista predložili nobenega resnega ugovora glede dejstva, da je bil na podlagi sistema nadomestil za to leto izvoz izključen iz možnosti dodelitve premije in da je zato bil cilj zadevnega sistema omejitev konkurence.
Kar zadeva obdobje med letoma 1998 in 2003, tožeči stranki trdita, da sistema nadomestil za to obdobje ni mogoče več šteti za protikonkurenčnega, saj je bila sporna navedba glede registracije na Nizozemskem, ki je bila vključena v okrožnice v uporabi za leto 1997, črtana iz okrožnic, naslovljenih na koncesionarje od leta 1998. Te okrožnice so vsebovale le še navedbe, ki so se lahko uporabljale za registracije na Nizozemskem in v tujini. To je veljalo za navedbe iz teh okrožnic v zvezi s „sivimi tablicami“ in z „rumenimi tablicami“, ki so se generično nanašale na gospodarska in osebna vozila ne glede na kraj registracije. Tožeči stranki poleg tega poudarjata, da so nekateri koncesionarji zahtevali in prejeli plačilo premije za prodajo na tuje trge.
Sodišče prve stopnje ugotavlja, da navedbe iz okrožnic glede leta 1997, ki so se izrecno nanašale na registracije na nizozemskem ozemlju, res niso več vključene niti v okrožnico z dne 24. decembra 1997 glede sistema premij za leto 1998 niti v okrožnice, ki se nanašajo na naslednja leta. Odtlej je cilj sistema premij opisan kot „boljše plačilo koncesionarju znamke Peugeot, ki zagotavlja dobro opravljanje poslov in je dejaven pri trženju“.
Vendar tožeči stranki niti v okrožnici za leto 1998 niti v nobeni okrožnici za naslednja leta nikjer ne navajata, da bi se sistem premij odtlej uporabljal tudi za prodajo na tuje trge, še manj pa pojasnjujeta kar koli glede morebitnih postopkovnih pravil, ki bi jih bilo treba upoštevati za pridobitev premij za tako prodajo. Nasprotno, v okrožnici z dne 24. decembra 1997 navajata, da „v sistemu v letu 1998 ne bo bistvenih sprememb“, podobne navedbe pa so vključene tudi v okrožnice za vsako naslednje leto.
Glede izrazov „sive tablice“ in „rumene tablice“ sicer drži, da se uporabljata v okrožnicah od leta 1998 do leta 2003 za označevanje lahkih gospodarskih vozil in osebnih vozil, za katera so se izplačevale različne premije in jih je bilo zato treba nujno ločevati, vendar pa koncesionarji s tema navedbama niso pridobili nobene informacije o tem, da se bodo v prihodnje premije izplačevale tudi za vozila, prodana na tuje trge.
Nasprotno, Sodišče prve stopnje meni – kot je upravičeno menila Komisija v drugem stavku uvodne izjave 54 izpodbijane odločbe –, da so koncesionarji z uporabo izrazov „rumene tablice“ in „sive tablice“, ki ustreza nizozemskemu sistemu razločevanja vrst vozil glede na videz njihovih registrskih tablic (ta sistem se v drugih državah članicah ne uporablja) in barvno kodo, značilno za Nizozemsko, lahko sklepali, da se besedilo nanaša na registracije na nacionalnem ozemlju.
Iz zgoraj navedenega sledi, da tožeči stranki nepravilno izpodbijata sklepe Komisije, ko trdita, da so bile okrožnice po letu 1997 glede izvoza napisane nevtralno in da jim zato ni bilo mogoče pripisati protikonkurenčnega cilja. Nasprotno, dejanski namen zadevnih okrožnic, ki so bile odtlej sestavljene tako, da so se izognile vsaki preveč izrecni protikonkurenčni formulaciji, je bil v zavesti koncesionarjev, na katere so bile naslovljene, potrditi nadaljnji obstoj sistema, kakršen je bil vzpostavljen v letu 1997 in s katerim je bilo izplačevanje premij omejeno le na prodajo na nacionalnem ozemlju.
Koncesionarji so si lahko tako predstavo o sistemu premij le še utrdili na podlagi konkretne predstavitve, ki jo je uporabljala družba PNE in jo je Komisija ponazorila v uvodni izjavi 55 izpodbijane odločbe; v zadevno predstavitev namreč ni bila nikjer vključena možnost obračuna izvozov zaradi premije.
Kar zadeva okoliščino, da naj bi družba PNE občasno odobrila zahtevam za izplačilo izvozne premije (glej zlasti uvodno izjavo 57, zadnja alinea, in uvodno izjavo 109, četrti in šesti stavek, izpodbijane odločbe), samo na podlagi tega ni mogoče ovreči sklepa Komisije, da so bili iz sistema premij med letoma 1998 in 2003 izvozi praviloma še naprej izključeni.
Po eni strani je treba namreč poudariti, da tožeči stranki nikakor nista mogli predvideti formalne zavrnitve izplačila premije za prodajo na tuje trge, saj bi tako odkrito pokazali, da je sistem nadomestil protikonkurenčen, zato okoliščina, da sta občasno ugodili takim zahtevam za premijo, nima dokazne vrednosti.
Po drugi strani (in predvsem) pa so bile zahteve za izplačilo izvoznih premij in – odvisno od primera – izplačilo zadevnih premij, ki ga je izvedla družba PNE, popolnoma osamljeni primeri, saj je bilo med koncesionarji široko razširjeno prepričanje, da se vzpostavljeni sistem premij ne uporablja za izvoz.
Glede tega je treba opozoriti, da je Komisija 17. novembra 2004 zahtevo za informacije naslovila na šestnajst koncesionarjev, ki so bili opredeljeni kot izvozniki in so po podatkih Komisije v preiskovanem obdobju opravili približno 40% izvozov. Komisija je v uvodni izjavi 56, četrti stavek, izpodbijane odločbe ugotovila, da je „od [trinajstih] podjetij, ki so odgovorila na [to] zahtevo za informacije, devet podjetij […] izrecno odgovorilo, da je bilo iz navodil družbe PNE dovolj jasno razvidno, da izvožena vozila niso upravičena do izplačila premije za storilnost, zato za izvožena vozila niso zahtevala premije“. Zadevno skupino devetih koncesionarjev sestavljajo koncesionarji [
zaupno
] (
).
Komisija se je lahko na podlagi te ugotovitve, ki jo je izpeljala iz odgovorov koncesionarjev na navedeno zahtevo za informacije, prepričala, da njeno razumevanje mehanizma premij po letu 1997 ni rezultat napačne in nepovezane razlage zadevnega mehanizma, ampak jo deli vsaj z večino koncesionarjev, če že ne z vsemi.
Tožeči stranki si prizadevata, da bi veljavnost te ugotovitve ovrgli z dvema trditvama. Po eni strani naj bi raznolikost odgovorov dokazovala, da koncesionarji niso jasno razumeli politike družbe PNE glede premije. Po drugi strani odgovori, ki so jih predložili koncesionarji, ne potrjujejo analize sistema nadomestil, kakršno je opravila Komisija.
Najprej, glede prve trditve tožečih strank, ki se nanaša na raznolikost odgovorov koncesionarjev, je dovolj opozoriti, da s to trditvijo ni mogoče ovreči ugotovitve iz izpodbijane odločbe, da je večina koncesionarjev, ki je odgovorila na zahtevo za informacije, izrecno navedla, da se sistem premij ni uporabljal za izvoz.
Dalje, kar zadeva drugo trditev, da odgovori koncesionarjev ne potrjujejo analize sistema nadomestil, ki jo je opravila Komisija, tožeči stranki trdita: prvič, da „je več koncesionarjev potrdilo, da so bili seznanjeni z možnostjo izplačila izvoznih premij, če so lahko predložili dokazila o registraciji v imenu končne stranke“; drugič, da „so drugi [koncesionarji] jasno potrdili nezanimanje za izplačilo premije za izvožena vozila“, in tretjič, da „koncesionarji, izključeni iz mreže Peugeot“, „niso ravnali dobroverno“.
Najprej, glede prve teh trditev, ki se sklicuje na točko 3 dopisa družbe AP z dne 27. junija 2005, so koncesionarji, na katere se zadevna trditev posredno nanaša, [
zaupno
] (točka 3.1 dopisa z dne ), [
zaupno
] (točka 3.2 tega dopisa), [
zaupno
] (točka 3.3 tega dopisa) in [
zaupno
] (točka 3.4 tega dopisa).
Kar zadeva [
zaupno
], [
zaupno
] in [
zaupno
], ti koncesionarji nikakor ne spadajo v skupino devetih koncesionarjev iz uvodne izjave 56, četrti stavek, izpodbijane odločbe in točke 70 zgoraj.
Zato s prvo trditvijo tožečih strank, čeprav bi bila pravilna za te koncesionarje, nikakor ni mogoče ovreči ugotovitve Komisije iz uvodne izjave 56 izpodbijane odločbe.
Poleg tega je treba podredno še opozoriti, da družba AP, kar zadeva [
zaupno
], v dopisu z dne 27. junija 2005 sporno razlaga odgovore tega koncesionarja na vprašalnik Komisije, ko trdi, da ti pomenijo, da je koncesionar sistem nadomestil razumel tako, da se uporablja za izvoz.
Okoliščine, da se je ta koncesionar zaradi pridobitve kvalitativne premije med odpovednim rokom koncesijske pogodbe v dogovoru z družbo PNE odpovedal kvantitativni premiji, nikakor ni mogoče razlagati v smislu, da je zadevni koncesionar menil, da se navedena kvantitativna premija izplačuje za izvožena vozila.
Čeprav drži, da je [
zaupno
] izvažal šele v letu 2002 in torej lahko njegov odgovor iz vprašalnika, da premije pred letom 2000 ni zahteval, „ker se na to ni spomnil“, preseneča, s tem ni mogoče ovreči trditve, da ta odgovor kaže prej na to, da je [
zaupno
] menil, da se premija ne uporablja za izvoz.
Treba je tudi poudariti, da ima Komisija prav, ko v odgovoru na tožbo glede [
zaupno
] meni, da družba AP ni dokazala trditve iz točk 3.2.31 in 3.2.32 dopisa z dne 27. junija 2005, na podlagi katere naj bi ta koncesionar predložil zahtevo za premijo, ne da bi ji priložil dokazila. Točki 3.2.31 in 3.2.32 dopisa z dne namreč nista ustrezno utemeljeni.
Kar zadeva [
zaupno
], spada ta koncesionar v skupino devetih koncesionarjev, za katere Komisija trdi, da so v odgovorih na zahtevo za informacije z dne 17. novembra 2004 izrecno odgovorili, da je bilo iz navodil družbe PNE dovolj jasno razvidno, da izvožena vozila niso upravičena do izplačila premije.
Ugovor tožečih strank v bistvu temelji na trditvi, da [
zaupno
] premije sicer res ni zahteval pred letom 2003, vendar pa iz dopisa tega koncesionarja z dne 2. maja 2001 kljub temu izhaja, da je bil že prej „seznanjen [z] možnostjo“, da lahko zahteva premijo.
Vendar iz pojasnil, ki jih je [
zaupno
] predložil v odgovor na zahtevo za informacije z dne 17. novembra 2004, dobesedno izhaja, da je ta koncesionar začel izvozne premije zahtevati šele leta 2003, ker prej „ni bil seznanjen z možnostjo, da jih lahko zahteva“, in je „šele leta 2003 odkril“ to možnost.
Sodišče prve stopnje podobno kot Komisija meni, da je mogoče ta odgovor razumeti samo v smislu, da je [
zaupno
] pred letom 2003 menil, da se premija ne uporablja za izvoz.
V nasprotju s trditvami tožečih strank je taka razlaga podkrepljena z dopisom z dne 2. maja 2001, ki ga je ta koncesionar poslal družbi Peugeot in ga je Komisija predložila v odgovoru na tožbo. Iz navedenega dopisa namreč izhaja, da zadevni koncesionar še zdaleč ni bil domnevno „seznanjen z možnostjo“, da lahko zahteva izvozno premijo, ampak je menil, da se sistem premij ne uporablja za izvoz, in je zato na družbo Peugeot naslovil pritožbo, s katero je zahteval, naj se taka izključitev v njegovem primeru ne uporablja.
Kar zadeva trditev, ki jo je družba AP zapisala v odgovoru z dne 30. julija 2004 na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in dopisu z dne , v katerem se sklicuje na zaznamek „in principe wel! Jc“ (načeloma da! Jc), ki je bil ročno pripisan na rob navedenega dopisa z dne in za katerega družba AP navaja, da pomeni „načeloma da“ glede plačila izvoznih premij, s to trditvijo ni mogoče ovreči stališča Komisije.
V nasprotju s trditvijo družbe AP pomen tega ročno pripisanega zaznamka namreč ni opredeljen. Ta zaznamek je vsekakor le interna opomba, ki jo je družba AP zapisala na rob dopisa in s katero [
zaupno
] verjetno ni bil nikoli seznanjen. Poleg tega tožeči stranki ne trdita – in še manj dokazujeta –, niti da bi bil zadevni koncesionar z njo seznanjen niti da bi bil z njo seznanjen v smislu, ki ji ga pripisuje družba AP. Če bi to držalo, [
zaupno
] izvoznih premij gotovo ne bi začel zahtevati šele v letu 2003, kot se je to zgodilo v obravnavanem primeru.
Kar zadeva pripombe družbe AP iz točke 3.3.33 dopisa z dne 27. junija 2005, ki se nanašajo na to, da je [
zaupno
] priznal, da zahtev za premije ni oblikoval ustrezno, se te nanašajo na leto 2003, ko je zadevni koncesionar začel zahtevati premije, zato z njimi ni mogoče ovreči sklepa Komisije, da je [
zaupno
] pred letom 2003 menil, da se premije ne uporabljajo za izvoz.
Iz navedenega v točkah od 75 do 89 torej izhaja, da s prvo trditvijo tožečih strank, da „je več koncesionarjev potrdilo, da so bili seznanjeni z možnostjo izplačila izvoznih premij, če so lahko predložili dokazila o registraciji v imenu končne stranke“, in elementi, na katere se ta trditev sklicuje, ni mogoče ovreči ugotovitve Komisije iz uvodne izjave 56, četrti stavek, izpodbijane odločbe, da je bilo po navedbah večine koncesionarjev, ki so odgovorili na zahtevo za informacije, iz navodil družbe PNE jasno razvidno, da izvožena vozila niso upravičena do izplačila premije.
Dalje, glede druge trditve tožečih strank, da so drugi koncesionarji jasno potrdili nezanimanje za izplačilo premije za izvožena vozila, se ta sklicuje na točko 1 dopisa z dne 27. junija 2005. Ta trditev posredno zadeva koncesionarje [
zaupno
], [
zaupno
] in [
zaupno
].
Kar zadeva [
zaupno
], ta koncesionar nikakor ne spada v skupino devetih koncesionarjev iz uvodne izjave 56, četrti stavek, izpodbijane odločbe in točke 70 zgoraj. Zato in zaradi razlogov iz točk 76 in 77 zgoraj v zvezi z [
zaupno
], [
zaupno
] in [
zaupno
] druge trditve tožečih strank v zvezi z [
zaupno
] prav tako ni mogoče upoštevati, da bi z njo ovrgli ugotovitev Komisije iz uvodne izjave 56, četrti stavek, izpodbijane odločbe.
Kar zadeva [
zaupno
], ta koncesionar spada v skupino devetih koncesionarjev.
[
Zaupno
] je v odgovoru na zahtevo za informacije z dne 17. novembra 2004 v bistvu odgovoril, da si je sistem premij razlagal, da je njegov namen zagotoviti, da koncesionarji izpolnijo zadane cilje v sektorju, ki jim je bil zaupan, zato ni bilo logično zahtevati izvoznih premij. Kot upravičeno trdi Komisija, dejstvo, da je [
zaupno
] navedel, da se je največja mogoča realizacija prodaje v njegovem sektorju ujemala z njegovo strategijo, ne pomeni, da zadevnega koncesionarja izvozne premije niso zanimale. Njegov odgovor jasno kaže njegovo mnenje, da ni upravičen do izvoznih premij.
V nasprotju s trditvami tožečih strank [
zaupno
] torej ni pokazal nezanimanja za premije, ampak je le pojasnil, da se mu je zdelo logično, da se premije ne nanašajo na izvoz. [
Zaupno
] je torej sistem nadomestil razumel prav tako, kot sta tožeči stranki želeli, da ga koncesionarji razumejo.
Glede [
zaupno
], ki prav tako spada v skupino zgoraj navedenih devetih koncesionarjev, je ta naveden v točki 1.13 dopisa z dne 27. junija 2005.
Ta koncesionar je v odgovoru na vprašanje 6 zahteve Komisije za informacije navedel, da je mogoče okoliščino, da ni zahteval premij, „pojasniti z [dejstvom], da se glede na številke to ni splačalo in da izvoz ni osrednja dejavnost [njegovega] podjetja“.
Na podlagi tega odgovora se zdi, da je Komisija tega koncesionarja napačno štela med koncesionarje, ki so po njenem mnenju jasno navedli, da se sistem premij po njihovem mnenju ni nanašal na izvoz.
Iz navedenega v točkah od 91 do 98 zgoraj izhaja, da je druga trditev tožečih strank, da „so drugi koncesionarji jasno potrdili nezanimanje za izplačilo premije za izvožena vozila“, pravilna glede [
zaupno
], medtem ko v zvezi z [
zaupno
] in [
zaupno
] za izpodbijanje trditve Komisije iz uvodne izjave 56, četrti stavek, izpodbijane odločbe ni upoštevna in ni pravilna.
Nazadnje, glede tretje trditve tožečih strank, v kateri se sklicujeta na točko 4 dopisa z dne 27. junija 2005, je v njej predvideno, da so nekateri koncesionarji v odgovorih na zahtevo za informacije z dne zlonamerno odgovarjali nepravilno in neugodno za družbo Peugeot. Ta trditev implicitno zadeva koncesionarja [
zaupno
] in [
zaupno
].
Kar zadeva [
zaupno
], je družba AP v točkah 4.1.38 in 4.1.39 dopisa z dne 27. junija 2005 menila, da je odgovor tega koncesionarja, da ni zahteval premije (za izvožena vozila v letih 1997 in 1998), ker se je bal povračilnih ukrepov, na primer podaljšanja dobavnih rokov, zmanjšanja naročil ali razdrtja koncesijske pogodbe, zlonamerna in neutemeljena obtožba. Družba AP je tako stališče utemeljila z dejstvom, da so bili pogoji, postavljeni ob odpovedi koncesijske pogodbe za obdobje med letoma 2000 in 2003, spoštljivi do [
zaupno
] in niso vsebovali nobene grožnje, zaradi katere bi se bal povračilnih ukrepov pri izvozu med odpovednim rokom (točka 4.1.39,
in fine
, in točke od 4.1.40 do 4.1.42 dopisa z dne ).
Vendar kot v bistvu navaja Komisija v odgovoru na tožbo – to pojasnilo družbe AP, ki se nanaša na pogoje odpovedi koncesijske pogodbe, sklenjene z [
zaupno
], zadeva obdobje med letoma 2000 in 2003, ki se razlikuje od obdobja med letoma 1997 in 1998, na katero se nujno nanaša odgovor [
zaupno
] na vprašalnik Komisije, saj je [
zaupno
] izvažal le v zadnjenavedenem obdobju.
Zato pojasnilo družbe AP v zvezi s tem, da se [
zaupno
] – razen če je ravnal zlonamerno – ne more sklicevati na morebitne povračilne ukrepe zaradi dejavnosti, ki jih je opravljal med letoma 2000 in 2003, z ničimer ne dokazuje trditve tožečih strank pri Sodišču prve stopnje, da je bil odgovor [
zaupno
] na zahtevo za informacije zlonameren.
V nobenem primeru tožeči stranki v repliki z ničimer ne zavračata ugotovitev, ki jih je Komisija navedla v odgovoru na tožbo. V takih okoliščinah je treba ugotoviti, da tožeči stranki v vlogah nista pravno zadostno dokazali trditve o zlonamernosti v zvezi z [
zaupno
].
Enako velja za koncesionarja [
zaupno
], glede katerega je Komisija v odgovoru na tožbo v bistvu navajala enake ugotovitve kot v zvezi z [
zaupno
]; tudi teh tožeči stranki v repliki niti v tem primeru nista zavrnili.
Iz navedenega v točkah od 100 do 105 zgoraj torej izhaja, da tretja trditev tožečih strank, da so nekateri koncesionarji v odgovorih na zahtevo za informacije z dne 17. novembra 2004 zlonamerno odgovarjali nepravilno in neugodno za družbo Peugeot, pri Sodišču prve stopnje ni pravno zadostno dokazana.
Ob upoštevanju vsega navedenega v točkah od 73 do 106 zgoraj s trditvami tožečih strank – čeprav se zdijo na nekaterih mestih, na primer v zvezi s koncesionarjem [
zaupno
], na katerega se nanašajo točke od 96 do 98 zgoraj, utemeljene – ni mogoče ovreči ugotovitve Komisije iz uvodne izjave 56, četrti stavek, izpodbijane odločbe.
Kar zadeva trditev tožečih strank, da naj bi bila računalniška sistema DIALOG in RDC nevtralni orodji za upravljanje in davčne namene, je treba opozoriti, da okoliščina, da sta se ti orodji dejansko uporabljali v take namene, nikakor ne izključuje možnosti, da sta tožeči stranki z njima zbrane podatke uporabljali tudi za spremljanje izvoznih dejavnosti koncesionarjev in nadzor nad njimi. Glede tega tožeči stranki ne izpodbijata resno trditve, da sta jima zadevni orodji omogočali ugotavljanje izvoznih dejavnosti, ki so jih opravili koncesionarji, in da sta ju uporabili za vzpostavitev sistema nadomestil ter zlasti – kot opozarja Komisija (uvodna izjava 37, četrta alinea; uvodna izjava 57, prva alinea, ter uvodne izjave od 60 do 72 in 122 izpodbijane odločbe) – za opredelitev izvoženih vozil in njihovo izključitev iz pravice do izplačila premije.
Glede trditve tožečih strank, da pomanjkljiva oskrba nizozemskih koncesionarjev ni izražala volje, da se omeji izvoz, je dovolj odgovoriti, da Komisija v uvodnih izjavah od 117 do 120 izpodbijane odločbe pomanjkljive oskrbe ni obravnavala kot omejitve konkurence, ampak jo je obravnavala le kot pojav, ki je
de facto
okrepil vpliv sistema nadomestil, ki sta ga vzpostavili tožeči stranki.
Nazadnje je treba opozoriti, da sta tožeči stranki v točki 115 tožbe navedli utemeljitev, s katero je mogoče podpreti sklep, da je bil namen tega sistema omejiti vzporedne izvoze.
Tožeči stranki tako trdita, da je evropski avtomobilski trg v osnovi izkrivljen zaradi razlik v nacionalnem obdavčenju nakupa novih vozil ter da morajo zaradi take raznolikosti proizvajalci povišati cene v državah z nizko obdavčitvijo in jih znižati v državah z visoko obdavčitvijo, kar povzroča oblikovanje vzporednih uvoznih tokov. Tožeči stranki dodajata, da Komisija, ker graja proizvajalce avtomobilov, namesto da bi svoja prizadevanja usmerila zoper nacionalne davčne sisteme, tvega, da bo proizvajalce spodbudila k povišanju cen v državah z visoko obdavčitvijo, in sicer v škodo lokalnih potrošnikov.
Vendar če bi držalo – kot poleg tega trdita tožeči stranki (glej točko 54 zgoraj) –, da je bil namen mehanizma premij le pospešiti prodajo koncesionarjev na njihovih pogodbenih ozemljih, potem ne bi imeli nobenega razloga za to, da nasprotovanje Komisije temu mehanizmu obravnavata kot okoliščino, ki bi ju lahko spodbudila k povišanju cen v državah z visoko obdavčitvijo (in sicer prav zaradi boja proti vzporednemu izvozu). Povedano drugače: to, da tožeči stranki nasprotovanje sistemu premij obravnavata kot dejstvo, ki bi ju lahko spodbudilo k povišanju cen v državah z dotlej nizkimi cenami, potrjuje sklep, da je bil namen zadevnega sistema omejiti vzporedni izvoz.
Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je Komisija – v nasprotju s trditvami tožečih strank – v izpodbijani odločbi pravilno menila, da je obstajal sistem nadomestil, katerega protikonkurenčni cilj, ki je za leto 1997 očiten in ga tožeči stranki resno ne izpodbijata, po tem letu pa ni bil odpravljen, ampak sta ga nasprotno še naprej uporabljali. V takih okoliščinah je treba ta tožbeni razlog glede sistema nadomestil zavrniti.
Protikonkurenčni cilj pritiskov
Izraz „pritiski“, ki ga Komisija uporablja v izpodbijani odločbi, se nanaša na, prvič, pobude za ozaveščanje koncesionarjev o potrebi po omejitvi izvozov; drugič, neposredne pritiske na posamezne koncesionarje; tretjič, grožnje z zmanjšanjem dobave, zlasti modelov, ki so se največ izvažali, in četrtič, omejevanje dobave.
Tožeči stranki izpodbijata trditev, da bi imeli pritiski, ki jih je Komisija opredelila v izpodbijani odločbi, protikonkurenčni cilj.
Prvič, kar zadeva pobude za ozaveščanje koncesionarjev o potrebi po omejitvi izvoza (uvodne izjave od 74 do 76 izpodbijane odločbe in opombe od 127 do 130 k tem uvodnim izjavam), tožeči stranki trdita, da opazk ali izjav ni mogoče šteti za pritiske ter da so bile nekatere izjave, ki jih je upoštevala Komisija, dane v odsotnosti koncesionarjev ali jih ni mogoče pripisati družbi PNE. Namen okrožnice, navedene na koncu uvodne izjave 75 izpodbijane odločbe, je bil le opozoriti na stroga pravila, ki se uporabljajo za prodajo prek zastopnikov.
Te trditve ni mogoče sprejeti.
Kot v bistvu trdi Komisija, tožeči stranki namreč s trditvijo, da opazk ali izjav ni mogoče šteti za pritiske oziroma da so bile nekatere sporne izjave dane v odsotnosti koncesionarjev, nikakor ne izpodbijata protikonkurenčnega cilja teh pobud, ampak izpodbijata kvečjemu to, da so bile zadevne pobude del sporazuma.
Poleg tega bi le težko izpodbili trditev, da se konkretni primeri, ki jih Komisija navaja v opombah od 127 do 130 k uvodnima izjavama 75 in 76 izpodbijane odločbe, ujemajo s pobudami tožečih strank, naj se omeji izvoz iz Nizozemske, ali da vsaj izražajo take pobude.
Sicer je res, prvič, da je dokument, z naslovom „Hitro poročilo o obisku na Nizozemskem 4. in 5. septembra 1996“, na katerega se nanaša opomba 127 k uvodni izjavi 75, prvi stavek, izpodbijane odločbe, interno poročilo družbe AP, ki gotovo ni bilo namenjeno koncesionarjem, vendar pa izvleček iz tega dokumenta, ki je naveden v zadevni opombi in na podlagi katerega „mora družba [PNE] zaradi naraščajočega števila ponovnih izvozov zmanjšati to količino [na koncesionarja] ob strogem spoštovanju zakonov“, prav gotovo potrjuje obstoj pobud družbe PNE, katerih namen je bil nasprotovati naraščajočemu številu ponovnih izvozov, ki so jih opravljali nizozemski koncesionarji.
Drugič, kar zadeva uvodno izjavo 75, predzadnji in zadnji stavek, izpodbijane odločbe in opombo 128 k tej uvodni izjavi, izvleček iz zapisnika s sestanka z dne 24. septembra 1996 med družbo PNE in svetovalnim odborom združenja VPDN, ki je povzet v navedeni opombi, prav tako jasno kaže na pobudo družbe PNE, naj se omeji izvoz. Iz tega izvlečka namreč izhaja, da je „uprava družbe [PNE] izrazila nezadovoljstvo zaradi ugotovitve […], da se, ker nizozemski koncesionarji opravljajo dejavnost (ponovnega) izvoza, pojavljajo težave pri dobavi na nizozemskem trgu“, da se „družba [PNE] strinja [z dejstvom, da morajo imeti naročila za dobavo na nizozemskem trgu vedno prednost] in [da] bo glede tega sestavila seznam vseh odprtih naročil“.
Prav tako je v istem izvlečku zapisano, da bo „družba [PNE] koncesionarje z okrožnico opozorila na stroga pravila v zvezi z dobavami zunaj Nizozemske […] in da namerava na tem področju uporabiti stroge kazni, če bo ugotovljeno, da koncesionar ni dosledno ravnal v skladu s temi pravili“.
S trditvijo tožečih strank, da je bil namen te okrožnice, ki jo je napovedala družba PNE, le zagotoviti spoštovanje postopkov prodaje prek zastopnikov in ne omejiti izvoza, ni mogoče ovreči sklepa iz točke 121 zgoraj, ki je ob upoštevanju besedila prvih stavkov iz izvlečka zapisnika z dne 24. septembra 1996, kakor je navedeno v tej točki, dovolj utemeljen.
Tudi če bi bil cilj te okrožnice res tak, kakor ga opisujeta tožeči stranki, okoliščina, da se je družba PNE odločila koncesionarje opozoriti na pravila, ki jih morajo spoštovati v zvezi s prodajo prek zastopnikov, nikakor ni nezdružljiva z željo omejiti izvoz. Poleg tega je bila lahko namera, ki jo je družba PNE očitno grozeče izrazila v zapisniku s sestanka z dne 24. septembra 1996, da „namerava na tem področju uporabiti stroge kazni, če bo ugotovljeno, da koncesionar ni dosledno ravnal v skladu s temi pravili“, del širše strategije, katere končni namen bi lahko bil koncesionarje odvrniti od izvoznih dejavnosti.
Tretjič, kar zadeva uvodno izjavo 76 izpodbijane odločbe, drži – in Komisija temu z ničimer ne ugovarja –, da se primeri iz te uvodne izjave in opombe 129 k njej nanašajo na stališča in pobude, izražene v združenju VPDN. Vendar čeprav teh konkretnih primerov dejansko nista podali tožeči stranki, ampak so jih podali člani združenja VPDN, iz njih vseeno izhaja – kot upravičeno trdi Komisija (uvodna izjava 100, drugi stavek, izpodbijane odločbe) –, da sta tožeči stranki dejansko izkoristili združenje VPDN, da bi poslali sporočilo, v skladu s katerim so morali koncesionarji omejiti izvoz.
Četrtič, kar zadeva konkreten primer, ki ga je Komisija navedla v uvodni izjavi 76,
in fine
, izpodbijane odločbe in opombi 130 k tej uvodni izjavi in se nanaša na željo proizvajalca, ki jo je izrazil generalni direktor družbe PNE [
zaupno
], da ni bilo izvoza, ta prav tako jasno izraža omejitveno voljo tožečih strank.
Po drugi strani, kar zadeva neposredne pritiske na posamezne koncesionarje (uvodni izjavi 77 in 78 izpodbijane odločbe), tožeči stranki trdita, da dejstvo, da se koncesionar o izvozu pogovarja z Account Managers Dealernets (oseba, zadolžena za račune koncesionarjev; v nadaljevanju: AMD), ne pomeni nujno, da se izvaja pritisk. Izvoz je del običajnih dejavnosti koncesionarjev, zato je logično, da lahko AMD načne to vprašanje, kar je bilo poleg tega storjeno nevtralno.
Ta utemeljitev ni prepričljiva in jo je treba zavrniti. Glede tega je treba opozoriti, da iz uvodne izjave 77 izpodbijane odločbe in presoje opomb k tej uvodni izjavi, zlasti opomb od 132 do 134, ki se sklicujejo na poročila o obiskih AMD pri koncesionarjih in interno obvestilo družbe Peugeot, izhaja, da so AMD med obiski pri koncesionarjih pritiskali nanje, da bi jih odvrnili od izvoza. Kot navaja Komisija v uvodni izjavi 77 izpodbijane odločbe, so lahko pripombe, ki so jih AMD navajali v poročilih o obiskih, smiselne le v okviru, v katerem je bilo treba z vidika tožečih strank ohraniti izjemnost izvoza.
Iz uvodne izjave 78 izpodbijane odločbe v zvezi s pritiski, za izvajanje katerih ni bila zadolžena AMD, je iz utemeljitev tožečih strank glede domnevno napačne ocene pritiskov, ki jo je opravila Komisija, mogoče razbrati le ugovor, da primerov iz uvodne izjave 78 in opomb od 136 do 140 k tej uvodni izjavi ni podala družba PNE. Drži sicer, da so ti primeri vzeti iz dopisov koncesionarjev, in sicer v obravnavanem primeru [
zaupno
] (zgoraj navedene opombe 136, 137 in 138), [
zaupno
] (zgoraj navedena opomba 139) in [
zaupno
] (zgoraj navedena opomba 140). Kljub temu pa ti dopisi, v katerih koncesionarji omenjajo „težave z družbo Peugeot Nizozemska“ in „strah pred povračilnimi ukrepi“, če bi nadaljevali izvozno dejavnost, ali pa „velik pritisk“, ki naj bi ga izvajala družba Peugeot, in možnost „prestrogih kazni“ v prihodnosti, zlasti „odpoved koncesijske pogodbe“, jasno izražajo obstoj pritiskov, ki jih je izvajala družba PNE.
Tretjič, kar zadeva grožnje z zmanjšanjem dobave, zlasti modelov, ki so se največ izvažali (uvodne izjave od 79 do 81 izpodbijane odločbe), tožeči stranki ne izpodbijata resno ugotovitev, ki jih je glede tega sprejela Komisija na podlagi zapisnikov s sestankov med tržnim odborom združenja VPDN in predstavniki družbe PNE (glej opombi 141 in 142 k uvodni izjavi 79 izpodbijane odločbe, opombo 143 k uvodni izjavi 80 izpodbijane odločbe in opombo 144 k uvodni izjavi 81 izpodbijane odločbe).
Glede tega sta edina opredeljiva ugovora tožečih strank omejena na, prvič, trditev, da navedb iz opomb 142 in 144 k uvodnim izjavam 79 in 81 izpodbijane odločbe ni mogoče pripisati družbi PNE, ampak združenju VPDN in koncesionarjem, in drugič, trditev, da je navedba iz opombe 143 k uvodni izjavi 80 izpodbijane odločbe ustrezala izjavi, ki jo je dala družba PNE v odsotnosti koncesionarjev.
Vendar v zvezi s prvo trditvijo iz zapisnika s sestanka tržnega odbora združenja VPDN z dne 16. junija 1997 jasno izhaja, da izvleček, naveden v opombi 142, ustreza temu, kar so povedali predstavniki družbe PNE, in ne koncesionarji. Kar zadeva navedbo iz opombe 144, to je „Zahteva se, da se vozila 206 ne izvažajo, ampak se obdržijo za nizozemski trg!“, iz zapisnika s sestanka združenja VPDN z dne izhaja, da je ta navedba vzeta iz odgovorov [
zaupno
], direktorja prodaje in predstavnika družbe PNE, ki je prisostvoval drugemu delu tega sestanka, na vprašanja, ki so mu jih pripravili koncesionarji in so v zadevnem zapisniku navedena v ležečem tisku.
Glede druge trditve, da se navedba iz opombe 143 k uvodni izjavi 80 izpodbijane odločbe, ki je bila vzeta iz „povzetka načrta mreže za Nizozemsko z dne 30. maja 1997“ in na podlagi katere „družba [PNE] razmišlja o zmanjšanju ponudbe vozil 806, tako da bi oklestila modele, ki se največ izvažajo“, ujema z izjavo družbe PNE v odsotnosti koncesionarjev, so navedena dejstva sicer pravilna, vendar to še ne pomeni, da zadevna navedba ne izraža volje družbe PNE, da bi koncesionarjem zmanjšala ponudbo modelov, ki so se največ izvažali.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da z ugovori tožečih strank ni mogoče izpodbiti presoje Komisije.
Četrtič, kar zadeva omejitev dobave vozil, namenjenih za izvoz (uvodne izjave od 82 do 85 izpodbijane odločbe), je Komisija navedla primere takih omejitev. Omejitev dobave naj bi se kazala v dolgih dobavnih rokih (uvodna izjava 82), naložitvi posebnih finančnih pogojev (uvodna izjava 83) ali zahtevah, da se naročilu priloži zahtevek za registracijo na Nizozemskem (uvodne izjave od 83 do 85).
Tožeči stranki nista resno zavrnili dejanskega obstoja takih omejitev pri dobavi, kar zadeva naročila koncesionarjev za vozila, namenjena za izvoz.
Tako trditve tožečih strank, da dokumenti, navedeni v opombah od 145 do 147 in 150 k uvodnim izjavam 83 in 84 izpodbijane odločbe (torej pritožbe kupcev in zastopnikov ter odgovori koncesionarjev na te pritožbe), vsebujejo izjave, ki jih ni mogoče pripisati družbi PNE, ni mogoče sprejeti, ker s to trditvijo ni mogoče ovreči dejanskega obstoja omejitev dobave, opisanih v teh dokumentih.
Prav tako je treba zavrniti trditev tožečih strank, da se dokument, naveden v opombi 152 k uvodni izjavi 85 izpodbijane odločbe, nanaša na razpravo med družbo PNE in združenjem VPDN o pomanjkanju vozil, česar naj ne bi bilo mogoče šteti za izraz pritiskov. S formalno pravilnim dejstvom, da ta dokument, to je zapisnik s sestanka med družbo PNE in posvetovalnim odborom združenja VPDN z dne 2. novembra 1999, zadeva razpravo med družbo PNE in združenjem VPDN, ki se je nanašala zlasti na pomanjkanje, namreč nikakor ni mogoče izpodbijati dejanskega obstoja omejitev pri dobavi, opisanih v uvodni izjavi 85 izpodbijane odločbe, ki so se selektivno uporabljale za vozila, ki so jih koncesionarji naročili z računalniško kodo za naročila za izvoz.
Nazadnje ni mogoče sprejeti niti trditev tožečih strank glede pravilne razlage dopisa koncesionarja [
zaupno
] z dne 31. julija 1997, naslovljenega na družbo Système européen promotion SARL (v nadaljevanju: SEP), francosko zastopnico za nakup vozil in vlagateljico ene od pritožb, ki jih je prejela Komisija. Jasno je, da so težave, za katere je [
zaupno
] v tem dopisu navedel, da se jih boji pri dodatnem izvozu za družbo SEP, izhajale iz omejevalne politike družbe Peugeot in ne iz dejstva, da bi se lahko [
zaupno
] očitalo kršenje pogodbenih obveznosti v okviru distribucijske mreže Peugeot, ker je vozila prodajal posredniškim agentom zunaj mreže. Družba SEP, naslovnica tega dopisa, namreč ni bila taka posredniška agentka zunaj mreže, ampak zastopnica, ki je delovala v imenu končnih strank.
Iz navedenega v točkah od 116 do 139 zgoraj izhaja, da tožečima strankama ni uspelo ovreči ugotovitve Komisije, da je bil namen različnih pobud, opisanih v izpodbijani odločbi, ki jih je Komisija opredelila za pritiske, odprava ali vsaj omejitev vzporednega izvoza in da je bil zato njihov cilj protikonkurenčen.
Ker tožečima strankama torej ni uspelo ovreči ugotovitev Komisije v zvezi s protikonkurenčnim ciljem sistema nadomestil in različnih pritiskov, ki jih je Komisija opisala v izpodbijani odločbi, je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
Dalje je treba preučiti prvi tožbeni razlog, da ni šlo za sporazum v smislu člena 81(1) ES, ker se koncesionarji niso strinjali s sistemom nadomestil in pritiski.
2.
Prvi tožbeni razlog: neobstoj sporazuma v smislu člena 81(1) ES
Trditve strank
Tožeči stranki menita, da je Komisija kršila člen 81(1) ES, ker je v izpodbijani odločbi menila, da je mogoče ukrepe, ki jih je izvajala družba PNE, opredeliti za sporazum v smislu tega člena.
Pojem sporazuma temelji na obstoju soglasja volj, zato bi morala Komisija dokazati obstoj ponudbe na eni strani in izrecne ali tihe privolitve v to ponudbo na drugi strani, česar pa naj ne bi storila.
Kar zadeva sistem nadomestil za koncesionarje, ga je družba PNE uvedla enostransko. Poleg tega bi bilo treba nevtralno napisane okrožnice šteti za zakonite, zato bi bilo mogoče kot kršitev opredeliti kvečjemu morebitno prakso družbe PNE, da ni plačevala premije za izvoz.
Glede take prakse pa ni bilo sporazuma, saj samo dejstva, da so koncesionarji še naprej kupovali vozila, ne bi bilo mogoče izenačiti s takim sporazumom. O takem sporazumu ni mogoče sklepati, ker neplačilo premije ni bilo v interesu koncesionarja in ker za tak nezakoniti pogodbeni razvoj ne bi bilo mogoče trditi, da je bil sprejet vnaprej, torej ob podpisu koncesijske pogodbe.
Nadzor nad registracijami ni bil povezan z izvozom, ampak je izhajal iz obveznosti, ki so naložene z nacionalno davčno zakonodajo, njegov namen pa je razvoj prodaje končnim strankam.
Na podlagi vloge združenja VPDN, ki ne zastopa koncesionarjev, ni mogoče sklepati, da je obstajal sporazum med družbo PNE in koncesionarji.
Nazadnje, med koncesionarji in družbo PNE ni bilo nobenega sporazuma v zvezi z domnevno izključitvijo iz plačila premije za opravljeni izvoz. To izhaja iz raznolikosti odgovorov koncesionarjev na vprašanja, ki jim jih je glede tega postavila Komisija.
Kar zadeva pritiske, ki jih je družba PNE domnevno izvajala na koncesionarje, so bili ti – tudi če bi bili dokazani – kvečjemu enostransko ravnanje družbe PNE in ne sporazumi v smislu člena 81(1) ES. Sicer je najboljši dokaz za to, da koncesionarji v domnevne pritiske niso privolili, velik obseg izvoza, ki so ga opravili. Nazadnje, ni mogoče sklepati o privolitvi v domnevno politiko družbe PNE, katere namen je bil omejevanje ali prepoved izvoza, ker je taka politika v nasprotju z interesi koncesionarjev in očitno protikonkurenčna.
Pobude in želje, ki jih je izrazilo združenje VPDN, naj bi bile le posamična stališča, ki naj ne bi – ob domnevi, da bi lahko imela kakršen koli vpliv – zavezovala koncesionarjev in dokazovala njihove privolitve.
Domnevno omejevanje oskrbe koncesionarjev z vozili, ki naj bi ga izvajala družba PNE, in zmanjšanje števila koncesionarjev sta bila enostranska ukrepa. Poleg tega omejevanje oskrbe in zmanjšanje števila koncesionarjev ni zadevalo glavnih koncesionarjev izvoznikov.
Že to, da so obstajali pritiski ali kazni, dokazuje, da se koncesionarji s sistemom niso strinjali in torej niso privolili v domnevno ponudbo družbe PNE. Komisija naj ne bi dokazala obstoja izrecne ali tihe privolitve posameznih koncesionarjev.
Komisija trdi, da so bili okrožnice in ponudbe, ki jih je družba PNE naslovila na koncesionarje, da bi vplivala na izvajanje distribucijske pogodbe, in ki jim ni jasno nasprotoval nihče od koncesionarjev, sporazumi, vključeni v sklop stalnih poslovnih odnosov, ki so bili urejeni s predhodnim splošnim sporazumom, in se zato zanje uporablja člen 81(1) ES.
Komisija je opredelila precej elementov, ki so potrjevali vsaj tiho privolitev koncesionarjev.
V izpodbijani odločbi ni upoštevala udeležbe združenja VPDN v zadevnih sporazumih, ampak odločitve, sporočila in razprave v tem združenju, iz katerih naj bi izhajalo, da so se vsaj koncesionarji, ki so jih izvozne dejavnosti neposredno zadevale, jasno izrazili glede svojega interesa, da se glede izvoza ravnajo v skladu s politiko družbe PNE; to politiko so torej sprejeli in jo poleg tega obravnavali kot politiko, ki spada v okvir pogodbenih odnosov s proizvajalcem.
Kar zadeva utemeljitev v zvezi z domnevnim neuspehom teženj, da bi zajezili vzporedni izvoz, Komisija trdi, da z dobaviteljevim nespoštovanjem povabila ni mogoče ovreči domneve o obstoju sporazuma, saj dokaz o tihem sprejetju zadevnega povabila ne temelji le na ravnanju distributerjev v obravnavanem obdobju. Nikakor pa Komisija ni trdila, da je bil namen sistema premij prepovedati prodajo na tuje trge. Menila je, da je ta sistem povzročil precejšnje zmanjšanje ekonomskega manevrskega prostora koncesionarjev za izvajanje takega izvoza.
Tudi če bi držalo, da se je družba PNE za nove pogoje, ki jih je predlagala koncesionarjem, sprva odločila enostransko, pa naj bi bili ti, ko so bili koncesionarji z njimi seznanjeni z letnimi okrožnicami, vključeni v distribucijsko pogodbo. Med letoma 2000 in 2003, ko je bilo s sistemom nadomestil izrecno določeno, da se šteje, da je koncesionar zadevni sistem sprejel, če mu ni izrecno nasprotoval, sta bili evidentirani le dve nasprotovanji koncesionarjev, ki sta bili nato umaknjeni. Težko si je predstavljati, da se je lahko enak sistem v letih od 1997 do 1999 uporabljal enostransko.
Komisija meni, da besedilo okrožnic družbe PNE v preiskovanem obdobju nikoli ni bilo nevtralno in da konkretna uporaba sistema nadomestil družbe PNE le še potrjuje njeno razumevanje zadevnih okrožnic. Kar zadeva to, kako so sistem uporabljali koncesionarji, jih večina ni zahtevala premije za izvožena vozila.
Nazadnje, treba je jasno razlikovati med povabilom v zvezi s končno preprodajno ceno koncesionarjev in, kot v obravnavanem primeru, določbo, s katero je določena nakupna cena, ki jo koncesionarji plačajo proizvajalcu. Komisija je lahko predvsem zato na podlagi številnih nakupov koncesionarjev v obravnavanem primeru sklenila, da je obstajal sporazum o cenah.
To, da sporazum domnevno ni bil v interesu koncesionarjev, ne nasprotuje ugotovitvi o njegovem obstoju. Če bi bilo očitno, da bi nasprotovanje politiki proizvajalca lahko povzročilo škodljive posledice za koncesionarja glede cene, dobave in celo ohranitve pogodbenega razmerja, se namreč ne bi bilo dovolj sklicevati na interes vsakega koncesionarja, da kratkoročno poveča prodajo (z izvozom). Poleg tega je zmožnost družbe PNE, da brez težav odkrije kakršno koli prodajo na tuje trge, koncesionarje spodbudila k vključitvi v sistem.
To, da so nadzorni sistemi družbe PNE poleg odkrivanja prodaje na tuje trge lahko imeli še druge namene, ne preprečuje sklepa, da so bili lahko namenjeni tudi takemu odkrivanju. Tožeči stranki, ki sta obžalovali, da na ravni Skupnosti ni banke podatkov o registracijah, z ničimer nista nakazali, da sta na svoji ravni storili kar koli, da bi odpravili to pomanjkljivost in zagotovili plačilo premije za prodajo na tuje trge.
Združenje VPDN naj bi pri razpravah o sistemu nadomestil imelo vlogo „prenašalca sporočil“. Izpodbijana odločba se na posredovanje tega združenja opira le podredno. Okrožnice ali vsaj naročila, posredovana v okviru sistema nadomestil, zadostujejo za ugotovitev, da je obstajal sporazum. Glede na to je Komisija, da bi potrdila obstoj privolitve koncesionarjev, lahko upoštevala, da je združenje, ki zastopa njihove interese, sodelovalo pri izdelavi in dopolnjevanju sistema nadomestil. Če bi koncesionarji zadevnemu sistemu nasprotovali, bi se to moralo izražati v razpravah v združenju VPDN.
Glede tega, da so si koncesionarji okrožnice domnevno razlagali različno, je dovolj poudariti, da so ti v odgovorih večinoma – vključno z največjim izvoznikom – pritrdili stališču Komisije.
Pritiski na nekatere koncesionarje so le dopolnjevali splošnejši (in prav tako omejevalni) sporazum glede izvoza, h kateremu so tiho pristopili skoraj vsi koncesionarji. Verodostojnost navedene privolitve v sistem nadomestil potrjujeta obstoj nadzora in pritiskov ter odziv nekaterih koncesionarjev. Razumelo se je – s stališča družbe PNE in koncesionarjev –, da neupoštevanje navodil družbe PNE pomeni nespoštovanje distribucijske pogodbe.
Trditev, da so pritiskom sledili izvozni vrhunci, ni prepričljiva. Normalno je, da se pritiski povečajo v obdobjih, v katerih se ugotovi povečanje vzporednega izvoza. Na podlagi dejstva, da so se vozila kljub temu izvažala, ni mogoče sklepati, da sporazuma ni bilo. Pritiski so bili navedeni kot dejstva, ki dokazujejo predhodno obstoječi sporazum. Nasprotno zmanjšanje izvoza od leta 1997 in nato upad od leta 1999 dokazujeta učinkovitost sporazuma.
Komisija v izpodbijani odločbi ni ugotovila, niti da je obstajal splošni sporazum o določanju kontingentov, ki bi bil sklenjen med koncesionarji in proizvajalcem in katerega namen bi bil pokriti le potrebe domačega trga, niti da je bil sklenjen omejevalni sporazum o izključitvi koncesionarjev, ki so največ izvažali. Nasprotno, iz izpodbijane odločbe izhaja, da je imel proizvajalec zaradi svoje moči glede oskrbe možnost ustvariti spodbude za to, da bi se koncesionarji uklonili njegovi splošni omejevalni politiki in se odpovedali izvozu. Komisija meni, da je politika izrazitega krčenja distribucijske mreže med drugim nujno sprožila strah med koncesionarji, zlasti med tistimi, ki so jim zastopniki družbe PNE na terenu grozili zaradi opravljenega izvoza.
Presoja Sodišča prve stopnje
V skladu z ustaljeno sodno prakso za sporazum v smislu člena 81(1) ES zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 17. decembra 1991 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, T-7/89, Recueil, str. II-1711, točka 256; z dne v zadevi Bayer proti Komisiji, T-41/96, Recueil, str. II-3383, točka 67, in z dne v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T-208/01, Recueil, str. II-5141, točka 30; glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne v zadevi ACF Chemiefarma proti Komisiji, 41/69, Recueil, str. 661, točka 112, ter z dne v združenih zadevah van Landewyck in drugi proti Komisiji, od 209/78 do 215/78 in 218/78, Recueil, str. 3125, točka 86).
Glede oblike izražanja te skupne volje zadošča, da je dogovor izraz volje strank, da na trgu ravnajo v skladu z njim (zgoraj v točki 168 navedeni sodbi Bayer proti Komisiji, točka 68, in Volkswagen proti Komisiji z dne 3. decembra 2003, točka 31; glej v tem smislu zgoraj v točki 168 navedeni sodbi ACF Chemiefarma proti Komisiji, točka 112, ter van Landewyck in drugi proti Komisiji, točka 86).
Iz tega sledi, da pojem sporazum v smislu člena 81(1) ES, kot je bil razložen s sodno prakso, temelji na obstoju soglasja volj med najmanj dvema strankama, oblika, v kateri je soglasje izraženo, pa ni pomembna, če je pravi izraz teh volj (sodba z dne 13. julija 2006 v zadevi Komisija proti Volkswagnu, C-74/04 P, ZOdl., str. I-6585, točka 37, ter zgoraj v točki 168 navedeni sodbi Bayer proti Komisiji, točka 69, in Volkswagen proti Komisiji z dne , točka 32).
Iz ustaljene sodne prakse tudi izhaja, da če odločitev proizvajalca pomeni enostransko ravnanje podjetja, se zanjo prepoved iz člena 81(1) ES ne uporablja (zgoraj v točki 168 navedena sodba Bayer proti Komisiji, točka 66, sodba z dne 21. oktobra 2003 v zadevi General Motors Nederland in Opel Nederland proti Komisiji, T-368/00, Recueil, str. II-4491, točki 58 in 79, in zgoraj v točki 168 navedena sodba Volkswagen proti Komisiji z dne , točka 33; glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne v zadevi AEG-Telefunken proti Komisiji, 107/82, Recueil, str. 3151, točka 38, in z dne v zadevi Ford-Werke in Ford of Europe proti Komisiji, 25/84 in 26/84, Recueil, str. 2725, točka 21, ter sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Dunlop Slazenger proti Komisiji, T-43/92, Recueil, str. II-441, točka 56).
Vendar pa se je v nekaterih okoliščinah za ukrepe, za katere se zdi, da jih je proizvajalec enostransko sprejel ali naložil na podlagi stalnih poslovnih odnosov s svojimi distributerji, štelo, da pomenijo sporazum v smislu člena 81(1) ES (sodba Sodišča z dne 12. julija 1979 v združenih zadevah BMW Belgium in drugi proti Komisiji, 32/78, od 36/78 do 82/78, Recueil, str. 2435, točke od 28 do 30, zgoraj v točki 171 navedeni sodbi AEG-Telefunken proti Komisiji, točka 38, in Ford proti Komisiji, točka 21, sodbi Sodišča z dne v zadevi Sandoz prodotti farmaceutici proti Komisiji, C-277/87, Recueil, str. I-45, točke od 7 do 12, in z dne v zadevi Bayerische Motorenwerke, C-70/93, Recueil, str. I-3439, točki 16 in 17, ter zgoraj v točki 168 navedena sodba Bayer proti Komisiji, točka 70).
Iz te sodne prakse izhaja, da je treba primere, v katerih je podjetje sprejelo dejansko enostranski ukrep, to je brez izrecnega ali tihega sodelovanja drugega podjetja, razlikovati od tistih, v katerih je enostranskost samo navidezna. Medtem ko se za prve ne uporablja člen 81(1) ES, je treba druge šteti za sporazum med podjetji in se zato zanje lahko uporablja ta člen. Tak je zlasti primer ravnanj in ukrepov, ki omejujejo konkurenco in jih proizvajalec sprejme navidezno enostransko na podlagi pogodbenih razmerij s svojimi trgovci, vendar dajo ti zanje vsaj tiho privolitev (zgoraj v točki 168 navedeni sodbi Bayer proti Komisiji, točka 71, in Volkswagen proti Komisiji z dne 3. decembra 2003, točka 35).
Iz te sodne prakse tudi izhaja, da Komisija ne more meniti, da je dozdevno enostransko ravnanje proizvajalca na podlagi pogodbenih razmerij z njegovimi trgovci v resnici podlaga sporazumu med podjetji v smislu člena 81(1) ES, če ne dokaže obstoja izrecne ali tihe privolitve drugih partnerjev v ravnanje proizvajalca (zgoraj v točki 168 navedeni sodbi Bayer proti Komisiji, točka 72, in Volkswagen proti Komisiji z dne 3. decembra 2003, točka 36; glej v tem smislu zgoraj v točki 172 navedeno sodbo BMW Belgium in drugi proti Komisiji, točke od 28 do 30, zgoraj v točki 171 navedeni sodbi AEG-Telefunken proti Komisiji, točka 38, in Ford proti Komisiji, točka 21, ter zgoraj v točki 172 navedeno sodbo Sandoz prodotti farmaceutici proti Komisiji, točke od 7 do 12).
Nazadnje je treba opozoriti, da mora Komisija zbrati dovolj natančne in skladne dokaze za utemeljitev trdnega prepričanja, da je bila zatrjevana kršitev storjena (zgoraj v točki 44 navedena sodba CRAM in Rheinzink proti Komisiji, točka 20, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 21. januarja 1999 v združenih zadevah Riviera Auto Service in drugi proti Komisiji,
T-185/96, T-189/96 in T-190/96, Recueil, str. II-93
, točka 47).
V obravnavanem primeru je treba poudariti, da v nasprotju z navedbami tožečih strank Komisija za ugotovitev obstoja sporazuma v tem primeru v nasprotju z zadevo, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 168 navedena sodba Volkswagen proti Komisiji z dne 3. decembra 2003, ni uporabila sklepanja, s katerim bi privolitev koncesionarjev utemeljila samo z njihovo vključenostjo v distribucijsko mrežo.
Nasprotno, Komisija je, potem ko je v izpodbijani odločbi izrecno opozorila na potrebo po vsaj tihi privolitvi koncesionarjev v sporne pobude (glej zlasti uvodno izjavo 90,
in fine
, in uvodno izjavo 91, drugi stavek,
in fine
, izpodbijane odločbe), poiskala dokaze za tako privolitev (uvodne izjave od 94 do 101 izpodbijane odločbe).
Kar zadeva najprej sistem nadomestil, je Komisija v uvodni izjavi 95 izpodbijane odločbe to privolitev izpeljala iz dejstva, da so koncesionarji še naprej oddajali naročila za vozila v okviru sistema, kot sta ga z letom 1997 uvedli tožeči stranki. Komisija je za pokazatelje tega sporazuma uporabila obstoj sistema naknadnega nadzora in možnost kaznovanja (uvodna izjava 96 izpodbijane odločbe). Poudarila je tudi vlogo, ki jo je imelo združenje VPDN vsaj kot „prenašalec sporočil“ in organ za obveščanje koncesionarjev, in navedla, da „so podrobne informacije, ki jih je združenje VPDN razširjalo med svojimi člani, učinkovale tako, da jim je stališče družbe PNE v zvezi z uporabo sistema nadomestil postalo jasno“ (uvodna izjava 98 izpodbijane odločbe).
Komisija je ugotovila, da je od leta 1997 obstajal sporazum med tožečima strankama in koncesionarji. Zato je bilo po mnenju Komisije dejstvo, da je družba AP v okrožnicah od leta 2000 pojasnjevala, da neobstoj izrecnega ugovora pomeni privolitev, samo izrecen izraz ponudbe sporazuma, ki je že privedel do resničnega soglasja volj od leta 1997 (uvodna izjava 99 izpodbijane odločbe).
Sodišče prve stopnje meni, da trditve tožečih strank ne izpodbijajo te ugotovitve Komisije v zvezi z obstojem sporazuma glede sistema nadomestil.
Tako ni mogoče sprejeti trditve, da je bilo besedilo okrožnic po letu 1997 nevtralno, zaradi česar jih ne bi bilo mogoče opredeliti kot nezakonite, posledica česar pa bi bila, da bi bilo edino ravnanje, ki bi lahko bilo predmet sporazuma v smislu člena 81(1) ES, domnevno enostransko ravnanje družbe PNE, da ne izplača premije.
Pri preučitvi drugega tožbenega razloga je namreč že bilo ugotovljeno, da besedilo okrožnic po letu 1997 ni bilo nevtralno, ampak je ohranjalo omejevanje konkurence, uvedeno leta 1997. Omejevanje konkurence torej dejansko izhaja iz sistema nadomestil, kot sta ga oblikovali tožeči stranki in je bil predstavljen v teh okrožnicah, in ne iz ravnanja, s katerim naj bi družba PNE odstopila od zakonitih pogodbenih določb. Trditev tožečih strank, ki temelji na domnevno zakoniti naravi okrožnic, je torej treba zavrniti.
Ob upoštevanju tega, da je omejevanje konkurence izhajalo iz sistema nadomestil in da je bila s tem sistemom dokončno določena nakupna cena vozil Peugeot za koncesionarje, je Komisija upravičeno sklepala o privolitvi koncesionarjev v ta sistem na podlagi okoliščine, da so še naprej oddajali naročila za vozila v okviru tega sistema in pod njegovimi finančnimi pogoji.
Koncesionarji namreč ne bi še naprej brez ugovorov kupovali vozil pod pogoji, določenimi v sistemu nadomestil, če se ne bi strinjali s temi pogoji in zlasti z dejstvom, da se za dodelitev premije upoštevajo samo prodaje na nacionalni ravni.
Okoliščina, da izključitev premije za izvoz ni bila ugodna za finančne interese koncesionarjev, ne vpliva na resničnost dejstva, da so koncesionarji še naprej oddajali naročila. Kot poudarja Komisija, obstoja sporazuma ni mogoče izključiti zato, ker se zdi, da je ta v nasprotju z nekaterimi interesi ene stranke, če obstaja, kot v tem primeru, dokaz o privolitvi te stranke.
Kar nato zadeva različne pobude, ki so v izpodbijani odločbi opredeljene kot pritiski, je Komisija menila, da so te pobude, ki sta jih tožeči stranki naslovili na koncesionarje in so bile namenjene ohranitvi izjemnosti izvoza, načeloma podprli vsi člani mreže – izjema so le posamezna ravnanja –, s katerimi je proizvajalec lahko vzdrževal tako vzpostavljeni red (uvodna izjava 100,
in fine
, izpodbijane odločbe).
Tožeči stranki ugovarjata temu, da bi pritiski lahko pripeljali do sporazuma. Ti pritiski naj bi bili enostranska dejanja, uporaba kazni pa naj bi potrjevala to enostranskost, ker naj bi dokazovala, da so koncesionarji nasprotovali ukrepom, ki so jim bili naloženi. Komisija naj ne bi predložila dokaza o privolitvi koncesionarjev v domnevno politiko tožečih strank glede omejevanja izvoza.
Komisija v uvodni izjavi 100 izpodbijane odločbe navaja tri konkretne primere tega, da so koncesionarji tiho sprejeli pobude tožečih strank, namenjene omejitvi izvoza.
Ti trije primeri se nanašajo na koncesionarja [
zaupno
], koncesionarja [
zaupno
] (glej uvodno izjavo 100, peti oziroma osmi stavek, izpodbijane odločbe) in koncesionarje, ki so se na generalni skupščini združenja VPDN izrekli v korist prepovedi izvoza (uvodna izjava 100, deseti stavek, izpodbijane odločbe).
Prvič, kar zadeva koncesionarja [
zaupno
], drži, da je na podlagi pobud tožečih strank spremenil poslovne odnose s svojimi strankami.
Iz spisa tako izhaja, da je družba PNE z obvestilom z dne 16. julija 1997, s katerim je odgovorila na naročilo koncesionarja [
zaupno
], ki je sledilo naročilu francoskega zastopnika SEP pri navedenem koncesionarju za, med drugim, štiri vozila 306 break, tega koncesionarja obvestila, da „bodo vozila 306 break dobavljena samo z zahtevkom za registracijo“, pri čemer je ta zahtevek za registracijo treba razumeti, kot je priznala družba AP, kot registracijo na Nizozemskem. Družba PNE je temu obvestilu z dne priložila seznam, na katerem so bili določeni roki dobave koncesionarju, vendar pa na njem ni bil naveden rok za vozila 306 break, ki jih je naročil zastopnik SEP.
Po tem obvestilu družbe PNE z dne 16. julija 1997 je koncesionar [
zaupno
], ki temu obvestilu ni ugovarjal, z dopisom z dne na francoskega zastopnika SEP samo prenesel omejitve, ki jih je določila družba PNE, pri čemer je temu zastopniku tudi posredoval navedeno obvestilo, s katerim se je zahtevala registracija na Nizozemskem, in priloženi seznam, poleg tega pa je v delu seznama, ki se je nanašal na vozila 306 break, napotil na to obvestilo.
Okoliščina, ki jo navajata tožeči stranki, da so bila vsa vozila, ki jih je za zastopnika SEP naročil koncesionar [
zaupno
], nazadnje dobavljena, ne more ovreči dejstva, da je ta koncesionar na tega zastopnika samo prenesel omejitve dobave, ki mu jih je navedla družba PNE.
V zvezi s tem je treba navesti, da je družba AP, ki se je morala spopasti s tem, da je [
zaupno
] družbi SEP sporočil dejanske protikonkurenčne razloge, zaradi katerih so se dobave omejile, da bi poskušala popraviti položaj, lahko samo „[soglašala] z družbo [PNE], da očitno ni druge rešitve, kot da se objavi [zamuda pri dobavi s strani koncesionarja], ne da se počaka […], da bi se hitro popravila nenamerno storjena napaka“ (interni dopis družbe PNE z dne 18. julija 1997, četrti odstavek).
Drugič, kar zadeva koncesionarja [
zaupno
], Komisija navaja, da „[je moral] [l]eta 1997 […] ta koncesionar zavrniti dobavo vozil končnim potrošnikom v tujini“ (uvodna izjava 100, osmi stavek, izpodbijane odločbe). Komisija se sklicuje tudi na uvodno izjavo 78 izpodbijane odločbe (tretji in četrti stavek), v kateri je navedeno, da je moral ta koncesionar zaradi pritiskov družbe PNE „razveljaviti ali zavrniti naročila […] novih vozil“ zastopnika SEP, nato „leta 1998 izrazito zmanjšati svoj izvoz, leta 1999 pa ga ustaviti“.
Tožečima strankama ni uspelo ovreči tega primera. Trdita samo, da je ta koncesionar leta 1997 kljub temu izvozil 30 vozil, kar kot v bistvu poudarja Komisija, ne nasprotuje niti ugotovitvi, da se je ta koncesionar raje odločil za zavrnitev prodaje v tem letu, kot da bi se uprl pritiskom tožečih strank, niti resničnosti upada izvoza [
zaupno
] od leta 1998 in konca te dejavnosti leta 1999.
Tretjič, Komisija je v zvezi z zahtevo, izraženo v okviru združenja VPDN, v uvodni izjavi 100, deseti stavek, izpodbijane odločbe pravilno ugotovila, da so se koncesionarji v okviru združenja VPDN dogovorili in predlagali, naj se pošlje okrožnica, s katero se zahteva ustavitev izvoza. Natančneje, gre za predlog, predložen na generalni skupščini združenja VPDN 11. novembra 1997, „naj se članom združenja koncesionarjev pošlje dopis, v katerem je navedeno, da se ne smejo ukvarjati s ponovnim izvozom“.
Sicer se zdi, da ta predlog koncesionarjev nazadnje ni bil izveden, saj je predsednik združenja VPDN na tej generalni skupščini pripomnil, da „to glede na veljavno evropsko zakonodajo ni mogoče“. Vseeno pa je oblikovanje tega predloga na tej skupščini izražalo načelno soglasje koncesionarjev s politiko omejevanja izvoza, ki jo je izvajala družba PNE.
Iz tega, da je bilo v tem predlogu predvideno, da naj bi bili koncesionarji pozvani k podpisu tega dopisa, da bi izrazili svoje strinjanje, ni mogoče sklepati, kot poskušata trditi tožeči stranki, da tiha privolitev v politiko omejevanja izvoza ni mogoča. Kot trdi Komisija, je v sodni praksi Skupnosti, ki je navedena v točkah od 168 do 174 zgoraj, predvidena možnost tihe privolitve v predlog sporazuma v smislu člena 81(1) ES.
Splošneje je treba v zvezi z vlogo združenja VPDN po zgledu Komisije navesti, da tožeči stranki ne izpodbijata resno ugotovitve, ki je v bistvu v uvodni izjavi 100, drugi stavek, izpodbijane odločbe, da je družba PNE izkoristila združenje VPDN za posredovanje sporočila, v skladu s katerim so morali koncesionarji omejiti izvoz. Kot navaja Komisija, dejstvo, da je združenje VPDN tako spodbudilo koncesionarje k omejitvi svojega izvoza, ne da bi bil evidentiran kakršen koli ugovor ali odklonilno stališče koncesionarjev v zvezi s tem, izraža privolitev koncesionarjev v omejevalno politiko, ki jo je izvajala družba PNE.
Poleg teh treh konkretnih izrazov privolitve koncesionarjev v pobude tožečih strank, namenjene vsaj omejitvi izvoza, če ne že njegovi ustavitvi, Komisija v uvodni izjavi 100 izpodbijane odločbe (šesti stavek) poleg koncesionarja [
zaupno
] navaja tudi koncesionarja [
zaupno
] in [
zaupno
] ter se v zvezi s tem sklicuje na uvodno izjavo 78 izpodbijane odločbe.
V zvezi z [
zaupno
] iz uvodne izjave 78, šesti stavek, izpodbijane odločbe in odgovora tega koncesionarja na zahtevo za informacije z dne 17. novembra 2004, na katerega se sklicuje opomba št. 139 k tej uvodni izjavi, izhaja, da je ta koncesionar „zaradi velikega pritiska, ki ga je nad njim izvajala družba Peugeot, od drugega četrtletja leta 1997 prenehal izvažati vozila znamke Peugeot“. Ta koncesionar je torej raje ustavil svojo izvozno dejavnost, kot da bi nasprotoval pobudam tožečih strank. V zvezi s tem koncesionarjem je treba opozoriti, da trditev tožečih strank v zvezi z njegovo zlonamernostjo ni bila sprejeta.
V zvezi z [
zaupno
] tožeči stranki glede vprašanja, ali je ta koncesionar popustil pritiskom, trdita, da je dopis [
zaupno
] z dne 19. novembra 2001 družbi Peugeot, naveden v uvodni izjavi 78 izpodbijane odločbe, dokazoval, da je ta koncesionar sam sprejemal odločitve. S tem tožeči stranki trdita, da v zvezi s tem koncesionarjem ni bil dokazan obstoj privolitve v pritiske družbe Peugeot.
Vendar pa je, kot Komisija upravičeno poudarja, treba odgovor [
zaupno
] upoštevati z zadržki, ker gre za koncesionarja, ki zagovarja izvoz, za katerega se zdi, da je bil zanj nepogrešljiv za obvladovanje stroškov. Tako se zdi, da je ta koncesionar v dopisu z dne 19. novembra 2001 sočasno poskušal braniti svoje neposredne interese, ker je trdil, da je prodaja na tuje trge zanj nujna vsaj kratkoročno, in pomiriti družbo Peugeot, da je ta položaj odstopanje od njegove pretekle politike in ni del njegove dolgoročne strategije. Iz dopisa [
zaupno
] torej ni mogoče sklepati o dejanski neodvisnosti tega koncesionarja od pritiskov tožečih strank, ampak je v dopisu poleg utemeljitve kratkoročnega izvoza razkrita načelna dolgoročna privolitev v omejitev in celo odpravo vzporednih izvozov.
To ugotovitev v celoti potrjuje besedilo internega obvestila družbe PNE z dne 2. novembra 2001, ki je bilo poslano samo nekaj dni pred tem dopisom [
zaupno
] in v katerem [
zaupno
], AMD družbe PNE, družbo PNE obvešča o odzivu „[
zaupno
]“, poslovalnice, odvisne od istega koncesionarja, toda ki je v [
zaupno
] (Nizozemska) in ne v [
zaupno
] (Nizozemska). Iz tega internega obvestila družbe PNE namreč izhaja, da odgovorna oseba, ki se je srečala z AMD v prostorih [
zaupno
], „sploh ni ponosna na svoje izvozne dejavnosti, vendar ne vidi druge možnosti zaradi ogromnih težav [
zaupno
] (zlasti finančnih)“. AMD v tem obvestilu dodaja, da je ta odgovorna oseba pojasnila, da „jih opravlja samo kratko obdobje in upa, da bo te dejavnosti lahko hitro ustavila prihodnje leto“, da „se zaveda resnosti svojih dejanj“, ker „škodi svojim strankam in družbi Peugeot na splošno“, toda da „še enkrat – po njenih besedah –, v tem trenutku nima druge izbire za kratkoročno ustvarjanje denarja“.
Iz ugotovitev iz točk od 186 do 205 zgoraj izhaja, da tožečima strankama ni uspelo izpodbiti konkretnih dokazov o privolitvi koncesionarjev v pritiske, ki jih je Komisija predložila v izpodbijani odločbi.
Kar nazadnje zadeva trditev, da je bil pomen izvoza v nasprotju z ugotovitvijo Komisije, da naj bi koncesionarji sprejeli pritiske, je treba poudariti, prvič, da Komisija v izpodbijani odločbi ni ugotovila obstoja sporazuma o preprosti ukinitvi izvoza, ampak je ugotovila obstoj sporazuma o omejevanju izvoza (uvodni izjavi 100 in 136 izpodbijane odločbe). Drugič, ni sporno, da se je izvoz po letu 1997 zmanjšal, čeprav je v istem času, razen leta 1998, ki je bilo posebno in v katerem je bil evidentiran velik, vendar prehoden upad domačega povpraševanja po avtomobilih znamke Peugeot (glej opombo št. 28 k uvodni izjavi 17 izpodbijane odločbe), skupna prodaja na Nizozemskem redno naraščala.
Iz tega sledi, da dejstvo, da se je izvoz, toda v manjšem obsegu, nadaljeval tudi po različnih pobudah tožečih strank, ne more ovreči resničnosti privolitve koncesionarjev v politiko tožečih strank, ki je bila dokazana z več natančnimi in skladnimi pokazatelji.
Skratka, ker tožečima strankama ni uspelo ovreči pravilnosti presoje Komisije v zvezi s privolitvijo koncesionarjev v sistem nadomestil in v zvezi z njihovo privolitvijo v pritiske, je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
3.
Tretji tožbeni razlog: napačna presoja trajanja kršitve in nasprotujoči si razlogi
Trditve strank
Tožeči stranki trdita, da je treba trajanje kršitve skrajšati samo na leto 1997, ker se okrožnice po letu 1997 niso sklicevale na registracijo na Nizozemskem.
Poleg tega ni dovolj dokazov o obstoju pritiskov med letoma 1998 in 2000. Komisija je navajala predvsem dokaze v zvezi z letoma 1997 in 2001, ki pa nista neupoštevni, in vsekakor v zvezi z dejstvi, ki jih ločujejo štiri leta, ki torej ne omogočajo, da bi se kršitev opredelilo kot kontinuirano. Dokazi v zvezi z letoma 1998 in 1999 ne izpodbijajo tega stališča, ker ne izražajo obstoja pritiskov. Komisija torej ni ravnala pravilno, ko je menila, da so pritiski trajali od leta 1997 do leta 2001. Nikakor ne bi smela upoštevati obstoja pritiskov med letoma 1998 in 2000.
Kar zadeva nasprotujoče si razloge, tožeči stranki menita, da je protislovno trditi, da je kršitev v vseh svojih delih trajala od januarja 1997 do septembra 2003, in sočasno priznati, da so se pritiski ustavili novembra 2001.
Komisija v zvezi z zatrjevanimi protislovnimi razlogi trdi, da v nasprotju s posredno trditvijo tožečih strank v izpodbijani odločbi ni nikoli navedla, da je možnost ugotovitve kršitve odvisna od možnosti, da se na dani datum sočasno ugotovi obstoj sistema nadomestil, ki je diskriminacijski glede izvoza, in pritiskov na koncesionarje.
Prvič, ugotovitev iz uvodne izjave 175 izpodbijane odločbe, da je kršitev v vseh svojih delih trajala od začetka januarja 1997 do konca septembra 2003, naj bi pomenila, da je kršitev v enem ali drugem od svojih delov trajala to celotno obdobje.
Drugič, Komisija ni trdila, da sta kršitev pomenila samo oba omejevalna ukrepa skupaj (politiki nadomestil in pritiskov). Čeprav je zaradi večje jasnosti razlikovala med tema vidikoma kršitve, iz tega ne izhaja, da bi moral neobstoj dokazanih pritiskov v določenem obdobju pomeniti, da ni bilo kršitve v tem obdobju. Nasprotno, že obstoj sistema nadomestil je pomenil kršitev. Pritiski so samo spremljali in podpirali ta sistem.
Kar zadeva trditev o trajanju kršitve, ki izhaja iz tega, da v okrožnicah po letu 1997 ni bilo več nekaterih navedb, je Komisija že dokazala, da je sistem nadomestil, ki sta ga uvedli tožeči stranki, pomenil kršitev glede na cilj in učinek, in je torej trajal od januarja 1997 do septembra 2003.
V zvezi z domnevnim neobstojem dokazov o pritiskih med letoma 1998 in 2000 Komisija opozarja, da dokaz protipravnosti sistema nadomestil od januarja 1997 do septembra 2003 zadostuje za ugotovitev obstoja kršitve v tem celotnem obdobju. Obstoj in dokaz pritiskov nista nepogrešljiva za to ugotovitev, ampak sta samo dodaten element že obstoječe kršitve.
Vsekakor so ti pritiski na vsak način izkazani, in to na podlagi dokazov, ki se nanašajo na dejstva, ki so si časovno dovolj blizu.
Presoja Sodišča prve stopnje
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora po eni strani stranka ali organ, ki očita kršitev pravil konkurence, za to predložiti dokaz in pravno zadostno dokazati dejstva, ki sestavljajo kršitev, po drugi strani pa mora podjetje, ki uveljavlja sredstvo obrambe zoper ugotovitev kršitve, predložiti dokaze, da so izpolnjeni pogoji za uporabo tega sredstva obrambe, tako da bo moral navedeni organ uporabiti druge dokaze (sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. novembra 2006 v zadevi Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, T-120/04, ZOdl., str. II-4441, točka 50; glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 58, in z dne v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točka 78).
Poleg tega je trajanje kršitve sestavni del pojma kršitve v smislu člena 81(1) ES, katerega dokazno breme primarno nosi Komisija. V zvezi s tem sodna praksa zahteva, da kadar ni dokazov, s katerimi bi lahko neposredno dokazali trajanje kršitve, se Komisija opre vsaj na dokaze glede dejstev, ki so si časovno dovolj blizu, tako da se lahko razumno prizna, da je kršitev trajala brez prekinitve med natančnima datuma (zgoraj v točki 171 navedena sodba Dunlop Slazenger proti Komisiji, točka 79, in zgoraj v točki 219 navedena sodba Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, točka 51).
Tožeči stranki v zvezi s sistemom nadomestil v tem tožbenem razlogu samo ponavljata nasprotovanje temu, da je bil cilj sistema nadomestil protikonkurenčen, ki je že bilo zavrnjeno pri preučitvi drugega tožbenega razloga. Ne izpodbijata dejstva, da je ta sistem veljal v obdobju, ki ga je Komisija navedla v izpodbijani odločbi, to je od januarja 1997 do septembra 2003 (uvodna izjava 151, prva alinea, in člen 1 izpodbijane odločbe).
Kar zadeva pobude, ki jih je Komisija opredelila kot pritiske, tožeči stranki v bistvu samo ponavljata svoje nasprotovanje temu, da so bile te pobude vsebinske. Zlasti trdita, da nekateri dokumenti v zvezi z letoma 1998 in 1999, in sicer zapisnik s sestanka združenja VPDN z dne 8. junija 1998 (naveden v opombi št. 144 k uvodni izjavi 81 izpodbijane odločbe), zapisnik s sestanka družbe PNE in združenja VPDN z dne (naveden v opombi št. 152 k uvodni izjavi 85 izpodbijane odločbe) in poročilo o obisku AMD pri koncesionarju [
zaupno
] (navedeno v opombi št. 132 k uvodni izjavi 77 izpodbijane odločbe), ne izražajo obstoja pritiskov, zaradi česar je Komisija lahko ugotovila kvečjemu to, da so obstajali pritiski leta 1997 in leta 2001, ne pa neprekinjena kršitev od leta 1997 do leta 2001.
Vendar je treba ugotoviti, da so bile navedbe, s katerimi tožeče stranke izpodbijajo upoštevnost in dokazno vrednost teh dokumentov, na katere se je Komisija oprla v izpodbijani odločbi, že preučene in zavrnjene pri preučitvi drugega tožbenega razloga (glej točke 128, 132 in 138 zgoraj).
Iz tega sledi, da trditve tožečih strank ne ovržejo ugotovitve Komisije v uvodni izjavi 151, druga alinea, izpodbijane odločbe, da sta pritiske nad koncesionarji izvajali od leta 1997 do novembra 2001.
Tožeči stranki poleg tega trdita, da je protislovno navesti, da je kršitev v vseh svojih delih trajala od januarja 1997 do septembra 2003, sočasno pa priznati, da so se pritiski ustavili novembra 2001.
To trditev je treba zavrniti. Komisija namreč v izpodbijani odločbi ni upoštevala obstoja protipravnih ravnanj, katerih povezanost med letoma 1997 in 2003 bi bila nujna za ugotovitev kršitve v tem obdobju.
Po eni strani je upoštevala obstoj sistema nadomestila, ki zadostuje za določitev obstoja kršitve, po drugi strani pa pritiske, ki so spremljali in dopolnjevali ukrepe nadomestil za koncesionarje za omejitev vzporednega izvoza (uvodni izjavi 151 in 177 izpodbijane odločbe).
Ni torej protislovno navesti, kot je Komisija storila v uvodni izjavi 175 izpodbijane odločbe, da je kršitev „v vseh svojih delih“, to je v vsaj enem od njih, trajala od januarja 1997 do septembra 2003. Okoliščina, da se pritiski niso izvajali v celotnem obdobju kršitve, je bila upoštevana pri presoji teže kršitve (uvodna izjava 172, predzadnji stavek, izpodbijane odločbe).
Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da Komisija ni napačno presodila trajanja kršitve in v izpodbijani odločbi ni uporabila protislovnih razlogov. Ta tožbeni razlog je torej treba zavrniti.
4.
Četrti tožbeni razlog: napačna presoja učinkov zatrjevanega protikonkurenčnega sporazuma
Trditve strank
Tožeči stranki najprej opozarjata, da evropski avtomobilski trg izkrivljajo nacionalna davčna razhajanja, ki so proizvajalce prisilila k prilagoditvi cen, da bi kompenzirali davke, ki bremenijo potrošnike v nekaterih državah. To cenovno razlikovanje povzroča tokove vzporednega uvoza. Komisija je s tem, ko se je lotila proizvajalcev, in ne davčnih sistemov, tvegala, da bo te proizvajalce spodbudila k povišanju njihovih cen v državah z visokimi davki v škodo lokalnih potrošnikov.
Komisija naj glede učinkov zatrjevanih praks ni uporabila gospodarskega pristopa, ampak formalni pristop. Čeprav ni opravila ekonomske analize, je ugotovila, da je očitana kršitev močno omejevala svobodo potrošnikov, da imajo koristi od enotnega trga. Vendar pa učinki zadevnih ukrepov niso precejšnji, ampak so zelo majhni, kar je v nasprotju s pretiravanjem Komisije v izpodbijani odločbi.
Izvoz je pasivna in postranska prodaja glede na glavno dejavnost koncesionarja, ki je dejavna prodaja na njegovem ozemlju. Komisija združenju VPDN ne more očitati, da je dajalo prednost prodaji na Nizozemskem pred izvozom.
Poleg tega izvoz pomeni donosno dopolnilno prodajo, neodvisno od premije. Povprečna marža na enoto pri izvozu je primerljiva z maržo, doseženo pri lokalni prodaji, zaradi nižjih stroškov, nastalih pri prodaji na tuji trg. Komisija je napačno trdila, da je koncesionar samo z vlaganji na svojem ozemlju dosegel zadosten ugled in velikost, da pritegne stranke, ki niso rezidenti. Poleg tega so zastopniki, prek katerih je bila opravljena večina izvoza, najpogosteje delali z istimi koncesionarji in so bili le malo dovzetni za ta vlaganja.
Povezava med dodelitvijo premije ter možnostjo povečanja popustov in s tem prodaje je sicer teoretično mogoča, vendar pa ni samodejna in ni dokazana. Znesek premije je ostal nizek v primerjavi s ceno avtomobila, zato je malo verjetno, da bi lahko ta majhna razlika vplivala na izvozne tokove. Poleg tega sta tožeči stranki dokazali, da je višina popustov pri izvozu enaka višini popustov pri lokalni prodaji. Na podlagi vsega je mogoče domnevati, da je morebitno cenovno razliko vsekakor pobral zastopnik. Kakor koli, na podlagi ničesar ni mogoče meniti, kot je menila Komisija, da gre za „znaten“ učinek.
Komisija je napačno menila, da je treba zmanjšanje izvoza pripisati značilnostim sistema nadomestil. Za razvoj izvoza so v resnici obstajali drugi vzroki, to je razvoj privlačnosti vozil Peugeot in gibanja cenovnih razlik v tem času. Padec izvoza po letu 1997 torej ni bil neobičajen. Tak je bil velik obseg izvoza med letoma 1997 in 1998, kar je bilo povezano s prihodom na trg zelo iskanih modelov vozil Peugeot in z velikimi cenovnimi razlikami v tistem času. Znesek premije ni mogel zmanjšati zanimanja za prodajo na tuje trge glede na majhnost tega zneska v primerjavi s cenovnimi razlikami iz davčnih razlogov.
V internem obvestilu družbe PNE z dne 14. oktobra 2002, ki ga Komisija navaja v uvodni izjavi 134 izpodbijane odločbe, je družba PNE samo ocenila proračunske posledice morebitne uvedbe postopka samodejnega plačila premije. To obvestilo torej ne dokazuje tega, da sistem nadomestila pomembno učinkuje na izvoz.
Nazadnje, Komisija je napačno presodila odgovore koncesionarjev na vprašanja z dne 17. novembra 2004. Trije koncesionarji, ki so opravili skoraj 72% skupnega izvoza vseh vprašanih koncesionarjev, so predložili odgovore, s katerimi so potrdili dejstvo, da je bila premija drugotnega pomena za izvoz. Poleg tega se je preiskava Komisije nanašala samo na majhen del koncesionarjev.
Komisija, ki je trdila, da so pritiski neposredno negativno učinkovali na izvoz, ni pojasnila, zakaj je bil izvoz največji v letih 1997 in 1998, čeprav so se pritiski domnevno izvajali prav v teh letih, in se je zmanjšal šele leta 1999. Dva koncesionarja sta po domnevnih pritiskih zelo povečala svoj izvoz.
Komisija torej nikakor ni dokazala, da so sistem nadomestil ali pritiski učinkovali na izvoz, ali vsaj, da so bili taki učinki precejšnji.
Zmotila se je, ko naj bi trdila, da se premija izplača v letu, ki sledi letu prodaje, ker se je ta v resnici izplačala v četrtletju, ki je sledilo četrtletju prodaje.
Na splošno naj Komisija ne bi resno ovrgla dokaza tožečih strank, da je lahko bil domnevni vpliv premije na izvoz samo zelo majhen.
Komisija najprej opozarja, da dokaz učinkov protikonkurenčnega sporazuma glede na cilj ni potreben za ugotovitev njegovega obstoja. Tudi če se izkaže, da učinki protikonkurenčnega sporazuma, ugotovljenega v tej zadevi, niso dokazani, to ne bo vplivalo na ugotovitev kršitve. Torej obstajajo dokazi o učinkih sistema nadomestil in pritiskih na izvoz, čeprav je te učinke težko natančno kvantificirati.
Davčne razlike med državami članicami niso upoštevne, saj se obravnava sistem premije in ne cenovna razlika pred obdavčenjem. Pri vzpostavitvi sistema premij, s katerim se brez razlikovanja nagradi tudi izvoz, naj torej ne bi bilo nevarnosti, da bi ta proizvajalce spodbudil k povišanju njihovih cen v državah z visokimi davki.
V internem obvestilu družbe PNE z dne 14. oktobra 2002 je bil učinek morebitnega izplačila izvozne premije leta 2003 kvantificiran na [
zaupno
] dodatne prodaje na tuje trge. Da bi omejili dokazno vrednost tega obvestila, sta tožeči stranki napačno trdili, da se je nanašalo na uvedbo samodejne premije, in poskušali omejiti njegov pomen na preprosto linearno projekcijo, ki jo je bilo treba še popraviti. S tem obvestilom je bila jasno predvidena uvedba premije za izvožene avtomobile in ne samo uvedba samodejnosti premije. To obvestilo je prepričljivo dokazovalo, da ne samo, da se premija ni plačevala za izvoz, ampak tudi in predvsem, da sta tožeči stranki pričakovali pomemben učinek te spremembe politike na izvoz.
Tožeči stranki sta poskušali prikazati, da so bili učinki kršitve majhni in sta Komisijo obtožili, da jih je precenila, toda sočasno jima ni uspelo zanikati vseh učinkov, tako da sta „opredeljene“ učinke priznali „kot kvečjemu zelo omejene“.
Njune trditve, da je bil izvoz donosen neodvisno od premije in da ni bil povezan z vlaganji koncesionarjev, niso utemeljene. Ker se s sistemom premije ni nagrajeval izvoz, se je s tem sistemom objektivno zmanjševalo zanimanje za ta izvoz v primerjavi z lokalno prodajo. Ni sporno, da bi moral koncesionar, da bi mu uspelo prodajati na tuje trge, vlagati v osebje, trženje in logistiko. Čeprav je bil del teh vlaganj upošteven tudi za lokalno prodajo, to ni vplivalo na dejstvo, da fiksni stroški, povezani z izvozom, niso bili ničelni. Komisija je v uvodni izjavi 115 izpodbijane odločbe želela izraziti samo to, ne pa potrditi teorije o neposredni in linearni povezavi med nacionalno prodajo in prodajo na tuje trge.
Trditev, da je bila premija prenizka, da bi vplivala na izvoz, ni prepričljiva. Če je premija učinkovita na nacionalni ravni, je malo verjetno, da nima nobenega vpliva na ravni izvoza. Ni mogoče trditi, da premija nima učinka na znesek odobrenih popustov niti domnevati, da dodelitev morebitne premije poberejo zastopniki.
Razlog za trditve tožečih strank v zvezi z vzroki za padec izvoza iz Nizozemske je bilo napačno razumevanje izpodbijane odločbe. Komisija ni trdila, da je bilo neplačilo premije odločilen dejavnik za razvoj izvoza niti da je bil učinek takojšen, ampak je trdila, da je imelo svojo vlogo. Komisija priznava, da časovni zamik pri plačilu premije ni eno leto, ampak eno četrtletje, vendar pa navaja, da to ne izključuje določenega časovnega zamika glede omejevalnih učinkov sistema nadomestil ob upoštevanju intervala, preden se koncesionarji začnejo zavedati posledic tega sistema v smislu poslovne strategije.
Tožeči stranki nikakor ne moreta zanikati močnega upada izvoza, za katerega je Komisija na podlagi številnih pokazateljev (pričanj koncesionarjev in internih dokumentov tožečih strank) menila, da so bili sistem nadomestil in pritiski eden od vzrokov zanj, ne pa nujno edini vzrok.
Pomen ciklov trženja novih modelov in učinkov teh ciklov na izvoz se ne zdi zelo upošteven za izvoz, ker so si ti sledili na Nizozemskem in v tujini, trditve tožečih strank v zvezi s tem pa so bile vsekakor zelo selektivne. Cenovna razlika je bila, čeprav se je med letoma 1997 in 1998 zmanjšala, po letu 1999 zelo velika, tako da je nekatere potrošnike spodbudila k temu, da so želeli kupovati na Nizozemskem.
Kar zadeva preiskavo pri koncesionarjih na Nizozemskem, Komisija navaja, da trditev tožečih strank, da je bila po mnenju najpomembnejših koncesionarjev premija drugotnega pomena, pomeni, da ji je del koncesionarjev nasprotno priznaval odločilen pomen. Ta preiskava je pokazala, da so se vsi koncesionarji zavedali, da nimajo pravice do samodejnega plačila premije, da je večina razumela, da nimajo pravice do premije, in da večini nekaterih koncesionarjev, ki so jo poskušali dobiti, to ni uspelo. Nazadnje, Komisija, ki ni mogla pridobiti vsebinskih odgovorov vseh koncesionarjev, je imela pravico, da preiskavo omeji na reprezentativen vzorec koncesionarjev, ki je v tej zadevi vključeval šestnajst koncesionarjev, za katere je bilo ugotovljeno, da se ukvarjajo z izvozom in so opravili približno 40% izvoza v referenčnem obdobju.
V zvezi z učinki pritiskov Komisija navaja, da so se dejansko izvajali v obdobju, ki ni bilo omejeno na leto 1997, in da dejstvo, da je izvoz močno upadel leta 1999, ne izpodbija tega, da so ti pritiski imeli določen učinek. Učinkovitost pritiskov dokazujejo drugi primeri in ne tisti, ki jih selektivno navajata tožeči stranki. V nobenem primeru dokaz o dejanski učinkovitosti pritiskov v zvezi s kršitvijo glede na cilj ni nujen za ugotovitev kršitve.
Komisija trdi, da zato, da bi dobro razumeli vprašanje premije, tega ni treba obravnavati z vidika spodbujanja k izvozu, kakor predlagata tožeči stranki, ampak z vidika odvračanja od izvoza, pri katerem so objektivni učinki neplačila premije jasno razvidni.
Ker so marže avtomobilskih koncesionarjev majhne, ni mogoče trditi, da naj neplačilo izvozne premije ne bi imelo učinka na izvoz oziroma da je učinek majhen.
V nasprotju s trditvami tožečih strank bi bilo treba tuje in domače stranke na enotnem trgu obravnavati enako v razmerju do koncesionarja. Dejstvo, da je spodbuda za tujo stranko, da kupuje na Nizozemskem, lahko cenovna razlika, tožečih strank ne bi smelo skrbeti, razen če se prizna, da je njun cilj prav razdelitev trgov.
Kljub zanikanju tožečih strank je samoumevno, da sistem premije vpliva na poslovne odločitve koncesionarjev v škodo izvoza. Tožeči stranki sta se postavili v položaj tujega kupca in trdili, da neobstoj premije zanj domnevno ni pomemben. Poleg tega, da to stališče ni pravilno in ni dokazano, Komisija meni, da se je treba postaviti v položaj koncesionarja za ugotovitev, da koncesionar, če vse drugo sicer ostane nespremenjeno, ne dobi premije za izvoz in ga sistem nadomestil torej spodbuja k dajanju prednosti lokalni prodaji.
Presoja Sodišča prve stopnje
V skladu z ustaljeno sodno prakso pri uporabi člena 81(1) ES ni treba upoštevati konkretnih učinkov sporazuma, če se izkaže, da je njegov namen omejevanje, preprečevanje ali izkrivljanje konkurence (glej zgoraj v točki 44 navedeno sodbo Sodišča Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied proti Komisiji, točka 136, in sodbo Sodišča z dne 25. januarja 2007 v zadevi Dalmine proti Komisiji, C-407/04 P, ZOdl., str. I-829, točka 84 in navedena sodna praksa; glej zgoraj v točki 171 navedeno sodbo Sodišča prve stopnje General Motors Nederland in Opel Nederland proti Komisiji, točka 104, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Roquette Frères proti Komisiji, T-322/01, ZOdl., str. II-3137, točka 201 in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da bi bilo treba, ker je Komisija v izpodbijani odločbi upravičeno ugotovila, da je obstajal protikonkurenčni sporazum glede na cilj (glej točke 113, 140 in 141 zgoraj), ta tožbeni razlog, če bi se nanašal na izpodbijanje obstoja kršitve člena 81(1) ES, zavrniti kot neupošteven.
Vendar ker se v tam tožbenem razlogu izpodbija to, kako je Komisija presodila težo kršitve, bo treba to izpodbijanje preučiti pri obravnavi petega tožbenega razloga v zvezi z izračunom zneska globe.
5.
Peti tožbeni razlog: kršitev člena 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 in Smernic ter zmanjšanje zneska globe
Trditve strank
Tožeči stranki trdita, da kršitve ni mogoče šteti za „zelo resno“ glede na Smernice (točka 29 zgoraj), ker cilj sistema nadomestil ni bil razdelitev trgov.
Njegov cilj je bil samo učinkovitost sistema distribucije in razvoj tržnega deleža družbe Peugeot na Nizozemskem. Poleg tega ni vseboval nobene formalne prepovedi izvoza v nasprotju z drugimi zadevami, ki se nanašajo na avtomobilski sektor. Nasprotno, družba PNE je koncesionarjem pošiljala okrožnice v zvezi s postopkom, ki naj bi ga uporabljali pri prodaji zastopnikom, in ni kaznovala koncesionarjev, ki so izvažali vozila. Tudi če bi se s sistemom nadomestil zmanjšale spodbude za izvoz, bi bilo treba dodati, da omejitev izvoza ni isto kot razdelitev trgov. Neupoštevanje te razlike je v nasprotju s Smernicami. Kršitev, ki se očita tožečima strankama, je mogoče opredeliti kvečjemu kot „manjšo“ ali „resno“ kršitev. Poleg tega je Komisija močno precenila učinke domnevne kršitve.
Razlikovanje med razdelitvijo trgov in zmanjšanjem izvoza v nasprotju s trditvami Komisije ni umetno. V zadevi, v kateri sta bili izrečeni zgoraj v točki 44 navedena sodba General Motors proti Komisiji ter zgoraj v točki 171 navedena sodba General Motors Nederland in Opel Nederland proti Komisiji, se je kršitev nanašala neposredno na prepoved izvoza, torej je šlo za jasno izraženo voljo po razdelitvi trga, kar v tem primeru ne drži.
Tožeči stranki ugovarjata trditvi Komisije, da taka opredelitev, potem ko je dolgo analizirala učinke kršitve in jih opredelila kot precejšnje, ni bila koristna oziroma ni vplivala na opredelitev kršitve kot zelo resne in na določitev globe. Zato bi bilo treba znesek globe ponovno preučiti, ker so manjkali nekateri osnovni elementi, ki se uporabljajo pri njenem izračunu, saj sta tožeči stranki dokazali, da sistem nadomestil ni učinkoval na izvoz.
Kar zadeva trajanje kršitve je Komisija to precenila. Dokazi, na katere se sklicuje Komisija, ne dokazujejo kršitve od leta 1998 do septembra 2003, kar zadeva sistem nadomestil, ali od leta 1998 do leta 2000, kar zadeva pritiske. Podredno, tudi če bi bilo treba priznati, da je kršitev glede sistema nadomestil trajala šest let in pol, glede pritiskov pa štiri leta in pol, povečanje, ki ga je uporabila Komisija, ne more biti enotno za celotno obdobje, ker se je intenzivnost kršitve v tem obdobju spreminjala. Komisija bi morala pri presoji trajanja kršitve upoštevati to spreminjanje intenzivnosti.
Sodišče prve stopnje bi zato moralo zmanjšati znesek globe.
Komisija trdi, da je Smernice uporabila ustrezno. V teh smernicah nič ne izključuje, da se lahko vertikalne omejitve opredelijo kot „zelo resne“.
Cilj in učinek sistema nadomestil je omejevanje izvoza. Zatrjevano dejstvo, da je njegov cilj tudi učinkovitost distribucijske mreže na Nizozemskem in prodor na ta trg, ne more ovreči prvotne ugotovitve niti omiliti teže ugotovljene kršitve.
Trditev, da zadevna ravnanja niso vsebovala formalne prepovedi izvoza, bi bilo treba zavrniti. To dejstvo namreč ne vpliva na ugotovitev, da je bila cilj zadevnega sistema omejitev izvoza, torej razdelitev trgov, in da je bilo torej mogoče to opredeliti kot zelo resno kršitev. Razlikovanje omejitve prodaje kupcem, ki niso rezidenti Nizozemske, od razdelitve trgov je umetno. Dejstvo, da gre samo za omejitev, ne preprečuje opredelitve kršitve kot zelo resne.
Kar zadeva učinke kršitve, katerih dokaz niti ni nujen za ugotovitev te kršitve, je dokazano, da so bili veliki. Vsekakor je Komisija po naravi kršitve ugotovila, da je zelo resna. Ugotovila je zlasti subjektiven namen tožečih strank, da omejita trgovino med državami članicami, čeprav je od leta 1988 pojasnjevala svoje stališče do politik, ki izključujejo prodajo novih avtomobilov končnim potrošnikom nerezidentom.
Komisija opozarja, da njena predhodna praksa odločanja ni pravni okvir za globe na področju konkurence in da ima diskrecijsko pravico za določitev, ali je zadevna kršitev glede na okoliščine zadevnega primera zelo resna.
Dodaja, da ker lahko v skladu s Smernicami pri presoji teže kršitve njen konkretni vpliv upošteva samo, če je merljiv, kar naj bi bilo v tem primeru težko, ji ni bilo treba natančno dokazati vpliva omejevalnega sporazuma na trg in ga kvantificirati, ampak se je lahko omejila na verjetnostne ocene takega učinka. Ni torej utemeljeno sklicevanje tožečih stranki na neobstoj ali omejenost učinkov sporazuma.
V zvezi s presojo trajanja kršitve Komisija ponavlja, da je dokazala obstoj kršitve v celotnem obravnavanem obdobju. V zvezi s trditvijo, da bi se moralo povišanje globe razlikovati glede na intenzivnost kršitve v tem času, Komisija poudarja, da intenzivnost ni povezana s trajanjem, ampak s težo kršitve. Prav spreminjanje intenzivnosti kršitve je upoštevala pri presoji teže kršitve.
Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba opozoriti, da ima Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso pri določitvi zneska posamezne globe diskrecijsko pravico (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 1995 v zadevi Martinelli proti Komisiji, T-150/89, Recueil, str. II-1165, točka 59, in z dne v zadevi Mo och Domsjö proti Komisiji, T-352/94, Recueil, str. II-1989, točka 268, po pritožbi potrjena s sodbo Sodišča z dne v zadevi Mo och Domsjö proti Komisiji, C-283/98 P, Recueil, str. I-9855, točka 47). Vendar mora pri presoji upoštevati pravo Skupnosti, ki vključuje ne le določbe Pogodbe, temveč tudi splošna pravna načela (sodba Sodišča z dne v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, C-50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 38).
V skladu z ustaljeno sodno prakso se teža kršitve določi ob upoštevanju več dejavnikov, kot so posebne okoliščine zadeve, njen okvir in odvračilni učinek glob (sodbi Sodišča z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točka 241, in z dne v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C-328/05 P, ZOdl., str. I-3921, točka 43).
Treba je tudi poudariti, da je presoja sorazmernosti naložene globe glede na merili teže in trajanja kršitve, ki sta bili prej določeni v členu 15(2) Uredbe št. 17, zdaj pa v členu 23(3) Uredbe št. 1/2003, predmet neomejenega sodnega nadzora, ki je na podlagi člena 31 iste uredbe zaupan Sodišču prve stopnje (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 4. julija 2006 v zadevi Hoek Loos proti Komisiji, T-304/02, ZOdl., str. II-1887, točka 69).
V obravnavanem primeru iz izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija, čeprav v izpodbijani odločbi ni izrecno navedla Smernic, znesek globe za tožečo stranko določila na podlagi splošne metode, ki si jo je določila v teh smernicah, ki v točki 1, prvi odstavek, za izračun zneska glob določajo, da se bo „[o]snovni znesek [globe] […] določil v skladu s težo in trajanjem kršitve, ki sta edini merili iz člena 15(2) Uredbe 17“.
Izpodbijanje presoje Komisije glede teže kršitve za izračun globe
V točki 1A Smernic je določeno, da je treba „[p]ri ocenjevanju teže kršitve […] upoštevati njeno naravo, njen dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga“. Kršitve so nato razdeljene v tri kategorije, s katerimi so povezani mogoči zneski kazni, in sicer manjše kršitve (od 1000 EUR do 1 milijona EUR), resne kršitve (od 1 milijona do 20 milijonov EUR) in zelo resne kršitve (nad 20 milijonov EUR).
– Merilo ocene teže kršitve, ki se nanaša na naravo kršitve
Tožeči stranki nasprotujeta opredelitvi kršitve kot „zelo resne“ v smislu točke 1A Smernic, z obrazložitvijo, da je bil njun cilj izključno poživitev prodaje družbe Peugeot na Nizozemskem in da preprosta omejitev izvoza nikakor ne more pomeniti razdelitve trgov. Tožeči stranki tudi trdita, da v tej zadevi – v nasprotju z zadevo, v kateri sta bili izrečeni zgoraj v točki 44 navedena sodba General Motors proti Komisiji in zgoraj v točki 171 navedena sodba General Motors Nederland in Opel Nederland proti Komisiji – ni bilo omejevanja konkurence, s katerim bi želeli neposredno prepovedati izvoz, in torej jasno izražene želje po razdelitvi trga.
V zvezi s trditvijo, da je bil zatrjevani cilj ravnanja tožečih strank izključno prokonkurenčen, je treba, ker gre za ponovno izpodbijanje obstoja kršitve člena 81(1) ES, opozoriti, da je bila zavrnjena pri preučitvi drugega tožbenega razloga. Komisija je namreč upravičeno ugotovila, da so sistem nadomestil in različne pobude tožečih strank pomenili protikonkurenčne ukrepe glede na cilj (glej točke 113, 140 in 141 zgoraj).
Če bi bilo treba to trditev razumeti tako, da sta tožeči stranki kljub temu ravnali v dobri veri, iz izpodbijane odločbe (glej zlasti uvodne izjavo 58 in uvodne izjave od 73 do 84, 145, 170 in 171) in tudi presoje te tožbe (glej zlasti točke od 54 do 68 in od 116 do 140 zgoraj) izhaja, da sta tožeči stranki, ki sta se dobro zavedali protikonkurenčnih učinkov svojih pobud, v resnici ravnali ob polnem poznavanju dejstev.
Trditev, da se trg lahko razdeli samo s sporazumom, ki vključuje formalno prepoved izvoza, je treba zavrniti. Dejstvo, da se kot v tem primeru s sistemom nadomestil in pritiski poskuša čim bolj omejiti vzporedni izvoz, ne da bi bila prepoved izvoza formalno izražena, namreč pomeni pobudo za razdelitev notranjega trga, ki je po svoji naravi tako resna in kazniva kot prepoved izvoza. Tako nasprotovanje kakor tudi prepoved (glej v tem smislu zgoraj v točki 171 navedeno sodbo General Motors Nederland in Opel Nederland proti Komisiji, točka 191) pomeni očitno kršitev konkurenčnega prava. Nasprotuje najosnovnejšim učinkom Evropske skupnosti in zlasti uresničevanju enotnega trga.
Zato trditev tožečih strank, da kršitve, storjene v tem primeru, glede na njeno naravo ni mogoče opredeliti kot zelo resne v smislu Smernic, ker ni vključevala formalne prepovedi izvoza, ni pravilna in jo je treba zavrniti.
Dodati je treba, da čeprav sistem, uveden v tem primeru, ni vključeval preproste prepovedi izvoza, to nikakor ni bilo zaradi prokonkurenčnega razmišljanja tožečih strank, ampak, nasprotno, zaradi razlogov, povezanih s skrbjo, da se prepreči uvedba sistema, ki bi ga tudi bilo mogoče lažje odkriti, ker bi bil preveč izrazito protikonkurenčen. Kot je bilo ugotovljeno (glej točke od 51 do 68 in 113 zgoraj), sta tožeči stranki, potem ko sta leta 1997 uvedli sistem nadomestil, katerega protikonkurenčna narava je bila očitna, od leta 1998 poskušali, pri čemer sta se odtlej izogibali kakršni koli preveč očitni protikonkurenčni formulaciji, ohraniti sistem omejevanja konkurence, uveden leta 1997, pri čemer sta ga povezali z različnimi pobudami, katerih cilj je v bistvu bil, da bi izvoz ostal izjema.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je kršitev glede na svojo naravo izrazito težka, še posebej ob upoštevanju zahrbtnih načinov, s katerimi se je zagotavljal obstoj sistema nadomestil do leta 2003, in to v okviru, v katerem, kot navaja Komisija (uvodna izjava 171, drugi stavek, izpodbijane odločbe) in kot je že poudarilo Sodišče prve stopnje v zgoraj v točki 171 navedeni sodbi General Motors Nederland in Opel Nederland proti Komisiji (točka 192), sta predhodna praksa Komisije in ustaljena sodna praksa na področju vzporednega uvoza, zlasti v avtomobilskem sektorju, jasno svarili pred nezakonitostjo takega sistema.
Prav tako je treba poudariti, kot je to storila Komisija, da sta tožeči stranki članici velike industrijske skupine, ki ima pomemben položaj na zadevnih trgih (glej v zvezi s tem uvodno izjavo 167 izpodbijane odločbe), in da sta imeli pravni službi, ki sta bili popolnoma sposobni oceniti – kot sta sicer to storili – protikonkurenčnost zadevnega ravnanja (glej v zvezi s tem uvodno izjavo 170 izpodbijane odločbe).
Iz zgoraj navedenega izhaja, da Komisija pri izvajanju diskrecijske pravice ni storila napake s tem, ko je naravo kršitev opredelila kot zelo resno.
– Merilo ocene teže kršitve, ki se nanaša na konkreten vpliv kršitve na trg
Tožeči stranki ugovarjata temu, da se je v izpodbijani odločbi upošteval konkreten vpliv kršitve na trg. Trdita, da je Komisija precenila učinke kršitve s tem, ko jih je opredelila kot zelo velike. V resnici kršitev ni imela učinkov oziroma so bili ti kvečjemu zelo majhni.
Komisija izpodbija to kritiko in vsekakor meni, da je bil zelo resen značaj kršitve v izpodbijani odločbi zadostno dokazan na podlagi narave kršitve in da se nikakor ni oprla izrecno na učinke kršitve, da bi jo nazadnje opredelila kot „zelo resno“, čeprav je v obrazložitvi presoje teže kršitve omenila vpliv.
Zavrnitev zadnje trditve Komisije zahteva že besedilo izpodbijane odločbe.
Ne glede na to, kar pravi Komisija na stopnji tožbe, v izpodbijani odločbi namreč kršitve ni opredelila kot zelo resne samo zaradi njene narave. V uvodni izjavi 166 izpodbijane odločbe je ugotovila, da je podjetje s svojim ravnanjem oviralo uresničevanje cilja enotnega trga, kot je določen s Pogodbo, in da „je treba naravo kršitev opredeliti kot zelo resno že samo iz tega razloga“. S tem je Komisija na tej stopnji kot zelo resno opredelila ne samo kršitev, ampak njeno naravo, saj je narava kršitve prvo merilo, ki je določeno v Smernicah za presojo teže kršitve in na katero je bilo opozorjeno v točki 277 zgoraj.
Komisija je šele po preučitvi, pri kateri je upoštevala tudi druge elemente, med katerimi so bili razmisleki v zvezi z učinki kršitve, ki jih je Komisija opredelila kot „znatne“ (glej zlasti uvodno izjavo 166, tretji stavek, in uvodno izjavo 168, drugi stavek, izpodbijane odločbe), v uvodni izjavi 172 izpodbijane odločbe izrazila mnenje, da „je treba glede na zgoraj navedeno kršitev člena 81 [ES], ki sta jo storili [tožeči stranki], opredeliti kot zelo resno“.
Treba je torej preučiti, ali je Komisija v izpodbijani odločbi sprejela ugotovitve, na podlagi katerih je lahko pri presoji teže kršitve upoštevala obstoj precejšnjih učinkov.
Komisija je v uvodni izjavi 131 izpodbijane odločbe poudarila zmanjšanje izvoza po letu 1997, nato pa padec za 50% po letu 1999. V odgovor na trditve družbe AP, da naj tega padca ne bi povzročil sistem nadomestil, ampak zmanjšanje cenovnih razlik, ki naj bi zmanjšalo zanimanje tujih kupcev za nakup avtomobila na Nizozemskem, je Komisija zlasti poudarila, da so cenovne razlike v obravnavanem obdobju ostale velike (uvodna izjava 132 izpodbijane odločbe).
Poudarila je tudi, da je bil z omejitvijo pravice do premije za prodajo na tuje trge nizozemskim koncesionarjem odvzet del njihove prožnosti, ne glede na morebitna gibanja cenovnih razlik (uvodna izjava 133,
in fine
, izpodbijane odločbe).
Komisija je v uvodni izjavi 134 izpodbijane odločbe, potem ko je opozorila, da „je na splošno težko natančno kvantificirati učinek takih ukrepov in celo nemogoče določiti število izvoženih avtomobilov, ki je bilo dejansko preprečeno“, dodala, da je „vendar […] v tem primeru na podlagi dejanskih elementov, zbranih med preiskavo […], mogoče dokazati obstoj pomembnega učinka zadevnega sistema nadomestil na razvoj tokov vzporednega izvoza z Nizozemske“.
Komisija je zlasti navedla interno obvestilo družbe PNE, ki ga je pripravil [
zaupno
], „Responsable Dealer Support“ (odgovorna oseba za podporo koncesionarjem) družbe PNE in je priloženo izpodbijani odločbi ter iz katerega naj bi izhajalo, da če bi bilo plačilo premije za izvoz uvedeno za leto 2003, bi to povzročilo zelo veliko povečanje obsega izvoza (uvodna izjava 134, prva alinea, izpodbijane odločbe).
Najprej je treba preučiti ugotovitev Komisije, navedeno v točki 293 zgoraj, da se je uvoz po letu 1997 zmanjšal in nato po letu 1999 upadel za 50%.
Tožeči stranki v četrtem tožbenem razlogu (glej točko 235 zgoraj) v bistvu trdita, da velik obseg izvoza v letih 1997 in 1998 ni bil običajen. Ta obseg je namreč izhajal iz kombinacije, prvič, prihoda na trg zelo iskanih modelov Peugeot, in drugič, velikih cenovnih razlik v tistem času, katerih zmanjšanje v naslednjih letih je bilo glavni vzrok za upad izvoza.
Kar zadeva prvo od teh trditev, da naj bi bil izvoz v letih 1997 in 1998 neobičajno velik zaradi velike privlačnosti novih modelov pri kupcih (kar naj bi po mnenju tožečih strank onemogočalo kakršno koli smiselno sklepanje o upadu izvoza v naslednjih letih), Sodišče prve stopnje tako kot Komisija meni, da je učinek privlačnosti teh novih modelov na obseg prodaje, ker so novi modeli uvedeni na Nizozemskem in v tujini, načeloma enak na Nizozemskem in v drugih državah članicah. Ta privlačnost sicer lahko poveča obseg prodaje proizvajalca na nacionalni ravni in tudi – če zaradi razlike v kataloških cenah in obetov popustov postane zanimiva – na tujih trgih, vendar pa ne pomeni povečanja deleža vzporednega izvoza v primerjavi z nacionalno prodajo. Kakor koli, tožeči stranki ne predlagata nobenega elementa, ki bi v obravnavanem primeru omogočal nasprotno ugotovitev.
Glede okoliščine, da bi bil nov model lahko privlačnejši za potrošnike drugih držav kot za nizozemske potrošnike, je treba ugotoviti, da se tudi ta ne zdi taka, da bi se zaradi nje nizozemskim koncesionarjem povečal delež vzporednega izvoza v primerjavi z nacionalno prodajo. Tako se zdi, da se dejstvo, ki ga navajata tožeči stranki, da nizozemski potrošniki ne cenijo preveč dizelskega pogona, medtem ko ga francoski potrošniki zelo cenijo, zaradi česar se bo morda večina morebitnega vzporednega izvoza v Francijo nanašala na dizelski pogon, vendar pa to dejstvo ne more povzročiti povečanje nizozemskega vzporednega izvoza v primerjavi z nizozemsko nacionalno prodajo. Nič namreč
a priori
ne omogoča mnenja in tožeči stranki nikakor ne navajata dokazov v tem smislu, da bi domnevna prednost, ki jo francoski potrošnik daje dizelskemu pogonu, tega morala posebej odvrniti od nakupa vozila pri francoskem koncesionarju. Nakup tega potrošnika na tujem trgu bo nazadnje odvisen od finančne ugodnosti, ki jo lahko ima pri takem postopku.
Kar zadeva drugo trditev tožečih strank, da naj bi bilo zmanjšanje cenovnih razlik – in ne izključitev premije za izvoz – glavni vzrok za padec izvoza po letu 1997, je treba opozoriti, da Komisija v izpodbijani odločbi ni trdila, da je bila izključitev premije edini vzrok za zmanjšanje izvoza. Menila je samo, da je to zmanjšanje izvoza od leta 1997 težko pripisati samo zmanjšanju cenovnih razlik (uvodna izjava 132,
in fine
, izpodbijane odločbe).
Kljub temu se zdi, da Komisija, ko je v uvodni izjavi 131, prvi stavek, izpodbijane odločbe na podlagi prve vsebinske ugotovitve o učinkih sistema nadomestil ugotovila „zmanjšanje izvoza od leta 1997, nato pa padec za približno 50% po letu 1999“, v nadaljevanju svojega sklepanja in zlasti v uvodni izjavi 132 izpodbijane odločbe ni zadostno upoštevala ugovora družbe AP, ki se nanaša na to, da je ta razvoj izvoza povzročilo predvsem gibanje cenovnih razlik.
Tako se je Komisija, ki je ta ugovor navedla v uvodni izjavi 131 izpodbijane odločbe, v uvodni izjavi 132 omejila na ugotovitev, da „so cenovne razlike z Nizozemsko v obravnavanem obdobju ostale velike v primerjavi z najdražjimi trgi“, kar torej v bistvu pomeni, da naj bi kljub razvoju teh cenovnih razlik spodbuda za tuje kupce, da avtomobil kupijo na Nizozemskem, obstajala v celotnem obravnavanem obdobju.
Čeprav je ta zadnji razmislek o vztrajanju zanimanja potrošnikov za vzporedni izvoz v celotnem obravnavanem obdobju pravilen, pa vseeno ostaja dejstvo, da je to, da je Komisija na začetku preučitve učinkov sistema nadomestil na konkurenco poudarila občuten padec izvoza v obravnavanem obdobju, ne da bi v nadaljevanju sklepanja zadostno pozornost namenila vlogi, ki jo je v tem padcu imel razvoj cenovnih razlik, pripeljalo do predstavitve dejstev, ki v praksi podcenjuje vlogo tega razvoja v padcu izvoza.
Ugotoviti je torej treba, da dejstvo, da Komisija v navedbah v uvodnih izjavah 131 in 132 izpodbijane odločbe, ki se nanašajo na zmanjšanje izvoza, ni namenila zadostne pozornosti vlogi, ki jo je imel razvoj cenovnih razlik v padcu izvoza, kaže, da je ta institucija v določeni meri podcenjevala to vlogo.
Drugič, Komisija je v zvezi z ugotovitvijo, na katero je bilo opozorjeno v točki 294 zgoraj, pri čemer se tokrat ni več postavila v položaj kupca, ampak v položaj koncesionarja, v uvodni izjavi 133 izpodbijane odločbe navedla, da je bil „z omejitvijo pravice do premije za izvoz nizozemskim koncesionarjem odvzet del njihove prožnosti, neodvisno od morebitnih gibanj cenovnih razlik“.
Tožeči stranki izpodbijata to navedbo in trdita, da je bila prodaja na tuje trge donosna prodaja, ne glede na premijo, da je bil znesek premije zanemarljiv v primerjavi s prodajno ceno avtomobilov in v primerjavi s cenovno razliko ter da torej ni mogel imeti nobene vloge (glej v okviru četrtega tožbenega razloga točki 233 in 234 zgoraj).
Kar zadeva trditve, ki se nanašajo na domnevno zanemarljivost premije v primerjavi s prodajno ceno vozila ali cenovno razliko, je treba ugotoviti, da se s temi trditvami zamenjujeta pogled kupca in koncesionarja. Čeprav drži, da je z vidika kupca ta premija v absolutni vrednosti pomenila samo majhen del prodajne cene vozila ali celo cenovne razlike, pa z vidika koncesionarja zneska te premije ni mogoče šteti za zanemarljivega, ker je bil pomemben element marže, ki jo je dosegel koncesionar pri prodaji vozila, in njen neobstoj pri prodaji na tuje trge torej ni imel zanemarljive vloge glede na to prodajo (glej v zvezi s tem uvodno izjavo 116 izpodbijane odločbe).
Poleg tega je treba ugotoviti, da so ugovori tožečih strank, s katerimi si v bistvu prizadevata premijo predstaviti kot finančni element brez dejanskega vpliva na koncesionarja, v neposrednem protislovju z njuno trditvijo, da je bil sistem premij namenjen prav poživitvi prodaje vozil Peugeot na Nizozemskem (glej v zvezi s tem za podobno sklepanje sklepne predloge generalnega pravobranilca Tizzana v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 55 navedena sodba General Motors proti Komisiji, točka 76). Kot pravilno poudarja Komisija v uvodni izjavi 112 izpodbijane odločbe, če je bil, „kot je pojasnila družba [Peugeot], […] cilj tega sistema nadomestil za koncesionarje spodbuditi nizozemske koncesionarje h kar največjim prizadevanjem za razvoj prodaje na ozemlju, ki jim je bilo dodeljeno“, je to torej pomenilo, da je bil ta sistem nadomestil in s tem znesek premije „tudi zadosten, da je njegova zavrnitev odvrnila od nekaterih prodaj na tuje trge“.
V zvezi s trditvijo, navedeno v četrtem tožbenem razlogu (glej točko 237 zgoraj), da so trije koncesionarji, ki so opravili več kot 72% izvoza vprašanih koncesionarjev, predložili odgovore, ki potrjujejo dejstvo, da je bila premija drugotnega pomena za izvoz, je treba ugotoviti, da ta trditev nikakor ni podprta niti s sklicevanjem na posamezne koncesionarje niti s sklicevanjem na izvozne zneske in da jo je torej že iz tega razloga treba zavrniti.
Vsekakor in ob domnevi, da se je ta trditev implicitno nanašala na koncesionarje [
zaupno
], [
zaupno
] in [
zaupno
], ki so bili predmet podobne trditve družbe AP, navedene v točki 91 zgoraj, je bilo v zvezi z [
zaupno
] ugotovljeno, da ta koncesionar, ki je izjavil, da je v preiskovanem obdobju izvozil [
zaupno
] vozil, ni pokazal nezanimanja za premijo, ampak samo, da je razumel, da se premija ne uporablja za izvoz (glej točko 95 zgoraj). Tako bi se trditev tožečih strank ob domnevi, da se je dejansko nanašala na tri koncesionarje, navedene v prejšnji točki, lahko nanašala kvečjemu na dva od njih, ki s svojim [
zaupno
] skupnim izvozom (glej odgovore na zahtevo za informacije z dne 17. novembra 2004) in ob upoštevanju trditev tožečih strank v zvezi z odstotkom [
zaupno
]% kot podlage za izračun dosegata samo [
zaupno
]% izvoza vprašanih koncesionarjev.
Glede ugotovitve, navedene v četrtem tožbenem razlogu (glej točko 237 zgoraj), da je bila zahteva za informacije z dne 17. novembra 2004 naslovljena le nekaj koncesionarjem, ne kaže niti tožeči stranki ne navajata dokazov v tem smislu, da skupina koncesionarjev, ki je prejela zahtevo za informacijo in je bila sestavljena iz podjetij, ki so po mnenju Komisije v preiskovanem obdobju ustvarila 40% izvoza, ni pomenila reprezentativnega vzorca, zlasti za preučitev dejanskega vpliva kršitve na trg.
Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da je treba trditve tožečih strank, da je bila premija prenizka, da bi vplivala na raven izvoza, zavrniti.
Tretjič, preučiti je treba navedbe (glej točki 295 in 296 zgoraj), s katerimi je Komisija, potem ko je opozorila na težavnost natančnega kvantificiranja učinka ukrepov, kot je sistem nadomestil (uvodna izjava 134 izpodbijane odločbe), kljub temu navedla dejanske elemente, ki dokazujejo obstoj pomembnega učinka tega sistema na izvoz, in zlasti omenila interno obvestilo družbe PNE z dne 14. oktobra 2002, ki ga je pripravil [
zaupno
] (uvodna izjava 134, prva alinea, izpodbijane odločbe).
Tožeči stranki v četrtem tožbenem razlogu (glej točko 236 zgoraj) navajata, da to obvestilo nima pomena, ki mu ga pripisuje Komisija. Tako naj v tem obvestilu ne bi bila predvidena taka vsebinska sprememba sistema nadomestil, da bi bilo s tem sistemom odslej predvideno plačilo premije tudi za izvoz, ampak naj bi bila predvidena samo postopkovna sprememba sistema, v katerem je bilo to plačilo že predvideno, pri čemer naj bi se spremenilo to, da se plačilo ob predhodni predložitvi dokazil o registraciji v tujini nadomesti s samodejnim plačilom z naknadnim preverjanjem navedenih dokazil.
Treba je ugotoviti, da trditev tega izpodbijanja tožečih strank, v skladu s katero je bilo v sistemu nadomestil že predvideno plačilo premije za izvoz, ni pravilna. V zvezi s tem je bilo pri preučitvi drugega tožbenega razloga ugotovljeno, da v tem sistemu, kakor je opisan v okrožnicah za koncesionarje, ni bilo predvideno plačilo premije za izvoz in še manj postopek v zvezi s tem (glej točko 62 zgoraj).
V resnici se lahko interno obvestilo z dne 14. oktobra 2002, v katerem je [
zaupno
] svetoval, naj „se glede na predpise, ki se bodo spremenili, […] vsa vozila (vključno z registracijami, ki končajo v drugih državah EU) upoštevajo za premijo naslednje leto“, razume samo kot interni predlog za družbo PNE, katerega končni cilj je doseči, da izvoz ne bo več izključen iz premije, kar sta tožeči stranki dotlej zagotavljali na način, ki ga je Komisija opisala v izpodbijani odločbi in je bil preučen v točkah od 60 do 65 zgoraj.
Vendar pa se postavlja vprašanje, ali je Komisija na podlagi tega obvestila, če se ne upošteva njegovo področje uporabe, lahko menila, kot je to storila v uvodni izjavi 134, prva alinea, izpodbijane odločbe, da bi po mnenju družbe PNE vpliv uvedbe premije za prodajo na tuje trge za leto 2003 pomenil [
zaupno
] več prodaje.
Da bi Komisija prišla do te številke, je razlikovala med v tem obvestilu navedeno napovedjo povečanja prodaje na tuje trge, predvidenega v poslovnem in trgovinskem načrtu (PIC) za leto 2003, če se sistem nadomestil ne bi spremenil ([
zaupno
] prodaje), in napovedjo povečanja prodaje na tuje trge, ki ga je [
zaupno
] predvidel pri spremembi sistema nadomestila ([
zaupno
] prodaje).
Tožeči stranki trdita, da se Komisija moti, in navajata ugovora v zvezi s tem. Po eni strani naj bi bili [
zaupno
] prodaje, ki jih je predvidel [
zaupno
], samo linearna projekcija nenehnega naraščanja obsega izvoza od leta 2000, ki jo je ta opravil. Po drugi strani naj bi bili [
zaupno
] prodaje iz PIC 2003, navedeni v obvestilu z dne 14. oktobra 2002, samo začasen izračun, ki temelji na izvozu leta 2001 in izključuje zaloge vozil, ki so že bile pri koncesionarjih. V PIC 2003, ki naj ob pripravi tega obvestila ne bi bil dokončno določen, naj bi bil nazadnje predviden obseg izvoza, ki je bil hkrati večji ([
zaupno
] vozil) in realnejši, kajti [
zaupno
] vozil naj bi bilo izvoženih leta 2003.
Kar zadeva prvi ugovor, da je bila številka [
zaupno
] prodaje preprosta linearna projekcija nenehnega naraščanja obsega izvoza od leta 2000, ki jo je opravil avtor obvestila, je treba ugotoviti, da posredno, vendar nujno temelji na napačni trditvi (glej točke od 314 do 317 zgoraj), da je bila sprememba, ki jo predlaga ta avtor, samo postopkovna sprememba sistema nadomestil, s katerim je bilo že od začetka uvedeno plačilo premije za izvoz.
Poleg tega in podredno je treba poudariti, tako kot poudarja Komisija, da ta ugovor izhaja iz preproste trditve tožečih strank, saj to, da sta ti predložili preglednico, v kateri je predlagana taka projekcija, nikakor ne pomeni, da je bil tak tudi pristop, ki mu je v svojem obvestilu sledil [
zaupno
], ter da tudi če je bil pristop [
zaupno
] tak, se dejstvo, da so bile začasne ([
zaupno
] prodaje) in dokončne ([
zaupno
] prodaje) napovedi v PIC 2003 določene mnogo pod to domnevno projekcijo, ne zdi razumljivo.
Kar zadeva drugi ugovor, da so bili [
zaupno
] prodaje iz PIC 2003, navedeni v obvestilu z dne 14. oktobra 2002, začasen izračun, ki je bil pozneje popravljen navzgor, in da naj bi bilo treba upoštevati številko [
zaupno
] prodaje, ta ne vpliva na dejstvo, da je avtor tega obvestila na podlagi PIC 2003, ocenjenega na [
zaupno
] prodaje na tuje trge, v bistvu predvideval povečanje izvoza za [
zaupno
] vozil, če bi se uvedla premija za izvoz. Dejstvo, da je bil PIC 2003 popravljen navzgor, nikakor ne pomeni, da bi bilo treba napoved [
zaupno
] vpliva uvedbe premije za izvoz ([
zaupno
] vozil) nujno popraviti navzdol.
Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da tožeči stranki nista dokazali, da je Komisija storila napako, ko se je oprla na interno obvestilo družbe PNE z dne 14. oktobra 2002 in iz njega izpeljala, da bi uvedba sistema premij za prodajo na tuje trge za leto 2003 povzročila veliko povečanje obsega izvoza v druge države članice.
Nazadnje, kar zadeva pobude, ki jih je Komisija na splošno opredelila kot pritiske, iz njenih ugotovitev v izpodbijani odločbi (glej zlasti uvodne izjave od 126 do 128, 135 in 166), ki v tej tožbi niso bile resno izpodbijane, jasno izhaja, da so ti pritiski pomembno učinkovali na ravnanje koncesionarjev v zvezi z izvozom.
V zvezi s tem je treba zlasti trditev, ki jo tožeči stranki navajata v četrtem tožbenem razlogu (glej točko 238 zgoraj), da sta koncesionarja, to je [
zaupno
] in [
zaupno
], „znatno“ povečala svoj izvoz po pritiskih, vsaj relativizirati. Iz obvestila [
zaupno
] z dne 2. novembra 2001 namreč izhaja, da je bilo po navedbah [
zaupno
] povečanje izvoza v resnici doseženo s samo enim izvozom. Poleg tega iz tega obvestila izhaja, da je bil za ta koncesionarja izvoz samo kratkoročna rešitev za poravnavo njunih takojšnjih finančnih obveznosti (kar zadeva [
zaupno
] glej točki 204 in 205 zgoraj). Nazadnje iz spisa izhaja, da je izvoz navedenih koncesionarjev leta 2003 dejansko spet močno padel.
Skratka, iz zgornjih ugotovitev v zvezi s preučitvijo konkretnega vpliva kršitve na trg, ki jo je opravila Komisija, izhaja, da ta ni storila napake pri presoji, ko je z vidika koncesionarjev v bistvu menila, da je imela izključitev premije za izvoz zelo velik vpliv na sposobnost koncesionarjev za prodajo na tuje trge (uvodna izjava 169 izpodbijane odločbe), pri čemer je bil ta vpliv za leto 2003 ocenjen v obvestilu z dne 14. oktobra 2002, in da so pritiski prispevali k omejevanju čezmejne prodaje vozil (uvodna izjava 135 izpodbijane odločbe).
Vendar pa iz teh ugotovitev (glej točke od 302 do 305 zgoraj) izhaja tudi, da je Komisija v uvodnih izjavah 131 in 132 izpodbijane odločbe dejstva predstavila in analizirala tako, da je podcenila vlogo, ki jo je imel razvoj cenovnih razlik pri padcu izvoza, zaradi česar je precenila dejanski vpliv kršitve na trg v zvezi s tem.
Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev v zvezi s presojo teže kršitve, ki jo je opravila Komisija, Sodišče prve stopnje pri izvajanju svoje neomejene pristojnosti meni, da je treba ob potrditvi opredelitve kršitve kot zelo resne, ki jo je sprejela Komisija, izpodbijano odločbo preoblikovati iz razlogov, navedenih v točkah od 302 do 305 in 328 zgoraj, in zaradi teže kršitve za 10% zmanjšati znesek globe, določen v uvodni izjavi 173 izpodbijane odločbe.
Izpodbijanje presoje Komisije glede trajanja kršitve za izračun zneska globe
V točki 1B Smernic je določeno, da bi bilo treba trajanje kršitve upoštevati tako, da se razlikuje med kratkotrajnimi kršitvami (na splošno manj kot eno leto), v zvezi s katerimi se znesek globe ne poveča, kršitvami srednjega trajanja (na splošno od enega leta do petih let), v zvezi s katerimi se določi dodaten znesek globe, ki lahko znaša do 50% zneska, določenega za težo kršitve, in dolgotrajnimi kršitvami (na splošno več kot pet let), v zvezi s katerimi se dodaten znesek globe lahko določi v vrednosti za vsako leto po 10% zneska, določenega za težo kršitve.
V zvezi s tem, da sta tožeči stranki izpodbijali presojo trajanja kršitve, ki jo je opravila Komisija, je bilo pri preučitvi tretjega tožbenega razloga (glej točko 228 zgoraj) že ugotovljeno, da Komisija ni storila napake, ko je ugotovila, da je „kršitev [tožečih strank] v vseh svojih delih trajala od začetka […] januarja 1997 do konca septembra 2003, to je šest let in devet mesecev“ (uvodna izjava 175 izpodbijane odločbe).
Vendar pa tožeči stranki trdita, da enotno povečanje, uporabljeno za celotno trajanje, ni bilo upravičeno, glede na to, da se je intenzivnost kršitve v navedenem času spreminjala. To spreminjanje intenzivnosti bi bilo treba upoštevati pri presoji trajanja kršitve.
Opozoriti je treba, da se v skladu s sodno prakso povečanje zneska globe zaradi trajanja izračuna z uporabo določenega odstotka za izhodiščni znesek, ki je določen na podlagi teže celotne kršitve in tako že izraža različne ravni intenzivnosti kršitve. Tako ne bi bilo logično, da bi se za povečanje tega zneska na podlagi trajanja kršitve upoštevalo spreminjanje intenzivnosti kršitve v zadevnem obdobju (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2008 v zadevi BPB proti Komisiji, T-53/03, ZOdl., str. II-1333, točka 364).
Iz tega sledi, da Komisiji ni mogoče očitati, da je, potem ko je pri presoji teže upoštevala spreminjanja intenzivnosti kršitve v navedenem času (uvodna izjava 172, tretji stavek, izpodbijane odločbe) in ugotovila, da je kršitev trajala šest let in devet mesecev (uvodna izjava 175 izpodbijane odločbe), uporabila povečanje na podlagi trajanja, določeno s Smernicami za kršitve, daljše od petih let.
Torej je treba zavrniti ugovore tožečih strank v zvezi s presojo trajanja kršitve za izračun globe v izpodbijani odločbi.
Glede na vse zgornje ugotovitve in zlasti točko 329 zgoraj se končni znesek globe, naložene tožečima strankama, določi na 44,55 milijona EUR. V preostalem se tožba zavrne.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Na podlagi odstavka 3, prvi pododstavek, iste določbe lahko Sodišče prve stopnje, če vsaka stranka uspe samo deloma, odloči, da se stroški delijo.
Ker je bila tožba v večjem delu zavrnjena, bo Sodišče prve stopnje pravično presodilo okoliščine primera z odločitvijo, da tožeči stranki nosita devet desetin svojih stroškov in devet desetin stroškov Komisije ter da Komisija nosi eno desetino svojih stroškov in eno desetino stroškov tožečih strank.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
razsodilo:

1.
Znesek globe, naložene družbama Automobiles Peugeot SA in Peugeot Nederland NV s členom 3 Odločbe Komisije C(2005)3683 konč. z dne 5. oktobra 2005 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeve F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP in drugi proti Automobiles Peugeot SA), se določi na 44,55 milijona EUR.

2.
Tožba se v preostalem zavrne.

3.
Družbama Automobiles Peugeot in Peugeot Nederland se naloži plačilo devetih desetin njunih stroškov in devetih desetin stroškov, ki jih je priglasila Komisija Evropskih skupnosti.

4.
Komisiji se naloži plačilo ene desetine njenih stroškov in ene desetine stroškov, ki sta jih priglasili družbi Automobiles Peugeot in Peugeot Nederland.

Vilaras
Prek
Ciucă
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. julija 2009.
Podpisi
Stvarno kazalo

Dejansko stanje

Postopek in predlogi strank

Pravo

1. Drugi tožbeni razlog: cilj sistema nadomestil in pritiskov ni bil protikonkurenčen

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Protikonkurenčni cilj sistema nadomestil

Protikonkurenčni cilj pritiskov

2. Prvi tožbeni razlog: neobstoj sporazuma v smislu člena 81(1) ES

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

3. Tretji tožbeni razlog: napačna presoja trajanja kršitve in nasprotujoči si razlogi

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

4. Četrti tožbeni razlog: napačna presoja učinkov zatrjevanega protikonkurenčnega sporazuma

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

5. Peti tožbeni razlog: kršitev člena 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 in Smernic ter zmanjšanje zneska globe

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Izpodbijanje presoje Komisije glede teže kršitve za izračun globe

– Merilo ocene teže kršitve, ki se nanaša na naravo kršitve

– Merilo ocene teže kršitve, ki se nanaša na konkreten vpliv kršitve na trg

Izpodbijanje presoje Komisije glede trajanja kršitve za izračun zneska globe

Stroški
(
)	Jezik postopka: francoščina.
(
)	Skriti zaupni podatki.