CELEX: 62006CJ0003
Apelācija
Konkurence
Aizliegta vienošanās
Naudas sodi
Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai
Paziņojums par sadarbību

Apelācijas sūdzībā
Groupe
Danone
lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe
Danone
/Komisija (Krājums, II‑4407. lpp.; turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”), ciktāl ar to ir daļēji noraidīta prasība atcelt
Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2003/569/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru (lieta IV/37.614/F3PO/
Interbrew
un
Alken
Maes
) (OV 2003, L 200, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), kā arī samazināt naudas sodu, kas tai noteikts šī lēmuma
2. pantā.

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta piemērošanu (OV 13, 204. lpp.),
15. pantā paredzēts:
“1.      Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus] no 100 līdz 5000 norēķina vienību
apmērā, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:
[..]
b)      sniedz nepatiesu informāciju, atbildot uz pieprasījumu, kas izteikts saskaņā ar 11. panta 3. vai 5. punktu [..].
2.      Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām [naudas sodus] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā
apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības
dēļ:
a)      pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu [..]
[..]
Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”
Regulas Nr. 17 17. pantā noteikts:
“Tiesai ir neierobežota jurisdikcija [EKL 229.] panta nozīmē pārskatīt lēmumus, ar ko Komisija noteikusi soda naudu vai periodisko
soda maksājumu; tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu vai periodisko soda maksājumu.”
Preambulā Komisijas paziņojumam ar nosaukumu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17
15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu” (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), ir paredzēts:
“Turpmāk izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu
Tiesas viedokļa, vienlaicīgi nostiprinot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu, kas noteikta saskaņā ar attiecīgiem tiesību
aktiem, noteikt sodanaudu līdz 10 % apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Šī vara jāīsteno ar saskaņotas un nediskriminējošas
politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu par konkurences noteikumu pārkāpumiem.
Jaunā metodoloģija, ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apmēra noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem, nosakot
vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus
apstākļus.”
Saskaņā ar Pamatnostādņu 1. punktu “[šo] pamatapjomu nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kas ir vienīgie kritēriji,
kuri ir izklāstīti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā”. Saskaņā ar Pamatnostādņu 2. punktu pamatapmēru var palielināt, ja
pastāv tādi atbildību pastiprinoši apstākļi kā, piemēram, atkārtots pārkāpums, ko izdara tas pats uzņēmums vai tie paši uzņēmumi.
Saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punktu minēto apmēru var samazināt, ja pastāv īpaši atbildību mīkstinoši apstākļi.
Komisijas paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtu vienošanos (OV 1996, C 207,
4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”) ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju
ar aizliegtu vienošanos saistītas izmeklēšanas laikā, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai ar kādiem nosacījumiem uzņēmumiem
samazina naudas sodu, kas citādi tiem būtu jāsamaksā.
Paziņojuma par sadarbību D punkts ir formulēts šādi:
“D      Nozīmīgs soda naudas [naudas soda] apmēra samazinājums
1.      Gadījumā, kad uzņēmums sadarbojas un nav izpildīti B un C [punktā] paredzētie nosacījumi, tam tiek piemērots soda naudas [naudas
sods], kas tam tiktu uzlikta sadarbības neesamības gadījumā, samazinājums no 10 līdz 50 % apmērā.
2.      Samazinājums tostarp var tikt piešķirts gadījumā, ja:
–        pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums iesniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, ar
kuru palīdzību tiek apstiprināts izdarītais pārkāpums,
–        pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas, uzņēmums informē Komisiju, ka tas neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija pamato savas
apsūdzības.” [Neoficiāls tulkojums]

Prāvas rašanās fakti
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa tai iesniegtās prasības pamatā esošos faktus īsumā ir izklāstījusi šādi:
“[..]
5      Faktu rašanās laikā
Interbrew

NV
(turpmāk tekstā – “
Interbrew
”) un
Brouwerijen

Alken‑Maes

NV
(turpmāk tekstā – “
Alken‑Maes
”) bija attiecīgi numur viens un numur divi Beļģijas alus tirgū.
Alken‑Maes
bija filiāle grupai
Danone
[..], kas darbojās arī Francijas alus tirgū ar citas filiāles
Brasseries

Kronenbourg

SA
(turpmāk tekstā – “
Kronenbourg
”) starpniecību. 2000. gadā [
Groupe

Danone
] pārtrauca savu darbību alus jomā.
6      1999. gadā Komisija ar lietas numuru IV/37.614/F3 uzsāka izmeklēšanu attiecībā uz iespējamiem Kopienu konkurences noteikumu
pārkāpumiem Beļģijas alus ražošanas sektorā.
7      2000. gada 29. septembrī minētās izmeklēšanas ietvaros Komisija uzsāka procedūru un pieņēma paziņojumu par iebildumiem pret
[
Groupe

Danone
], kā arī pret uzņēmumiem
Interbrew
,
Alken
‑
Maes
,
NV Brouwerij

Haacht
(turpmāk tekstā – “
Haacht
”) un
NV

Brouwerij

Martens
(turpmāk tekstā – “
Martens
”). Pret [
Groupe

Danone
] uzsāktā procedūra un tai nosūtītais paziņojums par iebildumiem norādīja vienīgi [uz to, ka tā bijusi] iespējami [nelikumīgas
aizliegtās] vienošanās, sauktas “Interbrew/Alken‑Maes”, attiecībā uz Beļģijas alus tirgu [līdzdalībniece].
8      2001. gada 5. decembrī Komisija pieņēma [Apstrīdēto lēmumu] attiecībā uz [
Groupe

Danone
], kā arī uzņēmumiem
Interbrew
,
Alken
‑
Maes
,
Haacht
un
Martens
[..].
9      [Apstrīdētajā lēmumā] ir atzīti divi atsevišķi konkurences noteikumu pārkāpumi, proti, no vienas puses, līgumu vienots kopums
un/vai saskaņotas darbības Beļģijā pārdotā alus jomā (turpmāk tekstā – “aizliegta vienošanās
Interbrew
/
Alken
‑
Maes
”) un, no otras puses, saskaņotas darbības ar izplatītāja preču zīmi pārdotā alus jomā. [Apstrīdētajā lēmumā] ir atzīts, ka
[
Groupe

Danone
],
Interbrew
un
Alken
‑
Maes
piedalījās pirmajā pārkāpumā, savukārt
Interbrew
,
Alken
‑
Maes
,
Haacht
un
Martens
piedalījās otrajā pārkāpumā.
10      Lai gan [
Groupe

Danone
] faktu rašanās laikā bija
Alken
‑
Maes
mātes uzņēmums, [Apstrīdētajā lēmumā] attiecībā uz to ir atzīts tikai viens pārkāpums. Faktiski, ņemot vērā [
Groupe

Danone
] [kā aizliegtās vienošanās
Interbrew
/
Alken
‑
Maes
dalībnieces] aktīvo lomu, tā ir saukta pie atbildības kā par [to, ka tā pati, tā arī par to, ka
Alken
‑
Maes
ir bijusi minētās aizliegtās vienošanās līdzdalībniece]. Savukārt Komisija uzskatīja, ka nebija pamata [
Groupe

Danone
] uzvelt atbildību par tās meitas uzņēmuma līdzdalību saskaņotās darbībās ar izplatītāja preču zīmi pārdotā alus jomā, jo
pati [
Groupe

Danone
] nebija [šīs aizliegtās vienošanās līdzdalībniece].
11      Pārkāpums, kas tiek pārmests [
Groupe

Danone
], sastāv no tās tiešas, kā arī ar meitas uzņēmuma
Alken
‑
Maes
starpniecību līdzdalības līgumu vienotā kopumā un/vai saskaņotās darbībās attiecībā uz vispārēju nekonkurēšanas līgumu, cenām
un reklāmu mazumtirdzniecībā, klientūras sadalījumu “viesnīcu, restorānu, kafejnīcu” (turpmāk tekstā – “vireka”) sektorā,
tai skaitā tā saukto “nacionālo” klientu sadalījumu, investīciju un reklāmas ierobežojumiem vireka tirgū, jaunu cenu struktūru,
kas piemērojama vireka sektorā un mazumtirdzniecībā, un informācijas apmaiņu par pārdošanas apjomu vireka sektorā un mazumtirdzniecībā.
12      [Apstrīdētajā lēmumā] ir atzīts, ka iepriekš minētais pārkāpums ildzis periodā no 1993. gada 28. janvāra līdz 1998. gada 28. janvārim.
13      Komisija, uzskatot, ka visi fakti ļāva tai secināt, ka pārkāpums ir pārtraukts, neuzskatīja par nepieciešamu uzlikt pienākumu
attiecīgajiem uzņēmumiem izbeigt pārkāpumu atbilstoši Regulas Nr. 17 3. pantam.
14      Savukārt Komisija uzskatīja, ka atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam bija jāuzliek naudas sods
Interbrew
un [
Groupe

Danone
] par [to, ka tās ir bijušas] aizliegtās vienošanās
Interbrew
/
Alken
‑
Maes
[līdzdalībnieces].
15      Šajā sakarā Komisija [Apstrīdētajā lēmumā] norādīja, ka visi aizliegtās vienošanās
Interbrew
/
Alken
‑
Maes
līdzdalībnieki ir apzināti izdarījuši pārkāpumu.
16      Lai aprēķinātu uzliekamā naudas soda summu, [Apstrīdētajā lēmumā] Komisija sekoja Pamatnostādnēs definētajai metodoloģijai,
kā arī paziņojumam par sadarbību.
17      [Apstrīdētā lēmuma] rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“
Pirmais pants
[
Interbrew
], [
Alken
‑
Maes
] un [
Groupe

Danone
] pārkāpa [EKL] 81. panta 1. punktu, piedaloties līgumu vienotā kopumā un/vai saskaņotās darbībās attiecībā uz vispārēju neuzbrukšanas
līgumu, cenām un reklāmu mazumtirdzniecībā, klientūras sadalījumu vireka sektorā (ieskaitot “klasisko” vireka sektoru un “nacionālos”
klientus), investīciju un reklāmas ierobežojumiem vireka tirgū, jaunu cenu struktūru, kas piemērojama vireka sektorā un mazumtirdzniecībā,
un informācijas apmaiņu par pārdošanu apjomu vireka sektorā un mazumtirdzniecībā periodā no 1993. gada 28. janvāra līdz 1998. gada
28. janvārim.
2. pants
[Šādi] naudas sodi ir uzlikti [..], pamatojoties uz 1. pantā atzītajiem pārkāpumiem:
[..]
b)      [
Groupe

Danone
]: naudas sods 44,043 miljonu EUR apmērā.
[..]””

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 22. februārī,
Groupe
Danone
iesniedza prasību atcelt Apstrīdēto lēmumu. Pakārtoti tā lūdza Pirmās instances tiesu samazināt naudas sodu, kas tai noteikts
minētā lēmuma 2. pantā.
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa ir noraidījusi visus
Groupe
Danone
norādītos pamatus, izņemot piekto pamatu. Novērtējot minēto pamatu, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 284.–290. punktā
ir atzinusi, ka
Groupe
Danone
bija izteikusi draudus, un minētā sprieduma 291.–294. punktā ir norādījusi, ka sadarbība tika paplašināta, minētā sprieduma
295.–310. punktā precizējot, ka attiecīgie draudi nebija aizliegtas vienošanās darbības paplašināšanas noteicošais iemesls.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 311. punktā ir atzinusi, ka Apstrīdētajā lēmumā šajā sakarā norādīto
atbildību pastiprinošo apstākli nevar atzīt. Tādējādi Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 313. un 519. punktā naudas
soda palielinājumu, kas veikts atbildību pastiprinošu apstākļu dēļ, ir samazinājusi no 50 % uz 40 %.
Attiecībā uz naudas soda galīgā apmēra aprēķinu Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 520. punktā ir norādījusi, ka,
aprēķinot
Groupe
Danone
uzlikto naudas sodu, Komisija ir novirzījusies no Pamatnostādnēs norādītās metodoloģijas. Tādējādi Pirmās instances tiesa
uzskatīja, ka tai atbilstoši savai neierobežotajai kompetencei, ņemot vērā atbildību pastiprinošu apstākli, kas ir saistīts
ar atkārtoti izdarītu pārkāpumu, prasītājai uzliktā naudas soda pamatapmērs ir jāpalielina par 40 %.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 525. punktā prasītājai uzliktā naudas soda apmēru ir aprēķinājusi šādi:
“Naudas soda pamatapjomam (36,25 miljoni EUR) vispirms tiek pieskaitīti 40 % no šī pamatapjoma (14,5 miljoni EUR) un atņemti
10 % no minētās summas (3,625 miljoni EUR), kā rezultātā tiek iegūta summa 47,125 miljoni EUR. Pēc tam no šīs summas atņem
10 % par sadarbību, kā rezultātā naudas soda galīgais apmērs ir 42,4125 miljoni EUR.”
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa ir atzinusi un nospriedusi:
“1)      [
Groupe

Danone
] uzliktā naudas soda apmērs tiek noteikts 42,4125 miljoni EUR;
2)      pārējā daļā prasība ir noraidīta;
3)      [
Groupe

Danone
] sedz savus tiesāšanās izdevumus un trīs ceturtdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu. Komisija sedz vienu ceturto daļu no saviem
tiesāšanās izdevumiem.”

Prasījumi, ko lietas dalībnieces ir norādījušas apelācijas sūdzībā

Groupe
Danone
prasījumi Tiesai ir šādi:
–        daļēji atcelt Pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīts pamats, kas ir balstīts uz to, ka attiecībā uz [
Groupe
Danone
] nepamatoti ir ņemts vērā atbildību pastiprinošs apstāklis, kas ir saistīts ar atkārtotu pārkāpumu, un ciktāl ir grozīta
Komisijas izmantotā naudas soda aprēķināšanas metode;
–        apmierināt tās pirmajā instancē norādītos prasījumus, kuru pamatojumam bija minēts pamats, kas bija balstīts uz to, ka nepamatoti
tika ņemts vērā atbildību pastiprinošs apstāklis, kurš saistīts ar atkārtotu pārkāpumu, un līdz ar to samazināt Komisijas
uzlikto naudas sodu;
–        samazināt naudas soda apmēru proporcionāli samazinājumam, ko Pirmās instances tiesa noteica sakarā ar atbildību mīkstinošiem
apstākļiem, un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Groupe
Danone
lūdz Tiesu pieņemt galīgo lēmumu prāvā, izmantojot savu neierobežoto kompetenci naudas sodu jautājumā, lai par 1,3025 miljoniem EUR
samazinātu Pirmās instances tiesas noteikto naudas soda galīgo apmēru.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        apelācijas sūdzību noraidīt un
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Savu prasījumu daļēji atcelt Pārsūdzēto spriedumu pamatojumam
Groupe
Danone
kā galvenos norāda četrus pamatus un pakārtoti – arī piekto pamatu. Šie pamati galvenokārt attiecas uz to, kā Pirmās instances
tiesa ir interpretējusi atkārtota pārkāpuma jēdzienu un kā tā ir piemērojusi naudas soda apmēra aprēķināšanas metodi.

Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz likumības principa pārkāpumu, kurš izriet no tā, ka atkārtots pārkāpums tika atzīts par
atbildību pastiprinošu apstākli
(
nulla poena sine lege
)
Lietas dalībnieču argumenti

Groupe
Danone
uzsver, ka atkārtota pārkāpuma sistēmu, nepastāvot juridiskam pamatam, nevar piemērot atbilstoši EKL 81. un 82. pantam. Līdz
ar to Pirmās instances tiesas veiktais vērtējums attiecībā uz atbildību pastiprinoša apstākļa, kas saistīts ar atkārtotu pārkāpumu,
piemērošanas likumību ir pretrunā likumības principam un principam par kriminālsodu nepiemērošanu ar atpakaļejošu spēku.

Groupe
Danone
apgalvo, ka Komisijas iespēja palielināt naudas soda apmēru atkārtota pārkāpuma gadījumā nav tieši paredzēta Regulā Nr. 17
un izriet tikai no Pamatnostādnēm. Pamatnostādnes ir tikai orientējoša metodoloģija, kam nav pietiekama juridiska spēka, lai
šādu apstākli varētu uzskatīt par atbildību pastiprinošu apstākli.

Groupe
Danone
norāda, ka, pat ja Tiesai būtu jāatzīst, ka tiesību norma nav vajadzīga, lai konkurences tiesībās varētu ņemt vērā atkārtotu
pārkāpumu, ja ir izdarīts pēdējais pārkāpums, Pamatnostādnes vēl nebija pieņemtas, līdz ar to ar atkārtotu pārkāpumu saistītam
atbildību pastiprinošam apstāklim nebija nekāda pamatojuma Kopienu tiesībās.
Komisija atgādina, ka Regulas Nr. 17 15. pantā paredzēts, ka naudas sodus nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu,
kas nozīmē, ka katra uzņēmuma dalības veids un nozīme pārkāpumā, kā arī dažādi atbildību pastiprinoši un mīkstinoši apstākļi
var tikt ņemti vērā, nepastāvot īpašam juridiskajam pamatam, kas attiecas uz minētajiem apstākļiem.
Komisija uzsver, ka iespēja atkārtotu pārkāpumu atzīt par atbildību pastiprinošu apstākli atbilst tās izvērtēšanas pilnvarām,
kas attiecas uz naudas soda apmēra noteikšanu.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka, kaut arī Tiesa patiešām ir atzinusi, ka Pamatnostādnes nav juridisks pamats lēmumiem, ko Komisija
ir pieņēmusi attiecīgajā jomā (skat. 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P
līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk
Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 209. punkts, un 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑167/04 P
JCB
Service
/Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 207. punkts), Tiesa arī ir norādījusi, ka Pamatnostādnes nodrošina uzņēmumu juridisko drošību,
ņemot vērā, ka tās nosaka metodoloģiju, kas Komisijai ir jāizmanto, nosakot naudas sodu apmēru (skat. iepriekš minētos spriedumus
lietā
Dansk
Rørindustri
u.c./Komisija, 213. punkts, un lietā
JCB
Service
/Komisija, 209. punkts).
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir atbilstošais juridiskais pamats, saskaņā ar kuru Komisija var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem
un uzņēmumu apvienībām par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem. Saskaņā ar minēto normu, lai noteiktu naudas soda apmēru, ir
jāņem vērā attiecīgā pārkāpuma ilgums un smagums.
Attiecībā uz pēdējo minēto apstākli Tiesa ir atzinusi, ka, ja naudas soda pamatapmērs ir nosakāms atbilstoši pārkāpumam, tā
smagumu nosaka, ņemot vērā virkni citu faktoru, attiecībā uz kuriem Komisijai ir plaša diskrecionārā vara. Tiesa uzskata,
ka atbildību pastiprinošu apstākļu ņemšana vērā, nosakot naudas sodu, atbilst Komisijas uzdevumam nodrošināt atbilstību konkurences
tiesību normām (skat. 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑308/04 P
SGL
Carbon
/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 71. punkts).
Jāpiebilst, ka 2004. gada 7. janvāra spriedumā apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
un C‑219/00 P
Aalborg
Portland
u.c./Komisija (
Recueil
, I‑123. lpp., 91. punkts) Tiesa ir precizējusi, ka tas, ka, iespējams, ir izdarīts atkārtots pārkāpums, ir viens no apstākļiem,
kas ir jāņem vērā, analizējot attiecīgā pārkāpuma smagumu.
Šajos apstākļos
Groupe
Danone
argumentācijā, saskaņā ar kuru pirms Pamatnostādņu stāšanās spēkā Komisijas prakse attiecīgajā jomā nebija skaidra un paredzama,
nav ņemta vērā pastāvošā tiesiskā saikne starp, pirmkārt, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, kas ir Apstrīdētā lēmuma juridiskais
pamats, un, otrkārt, Pamatnostādnēm.
Pamatnostādnes nav juridisks pamats naudas soda apmēra noteikšanai, bet tikai precizē Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta piemērošanu
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Dansk
Rørindustri
u.c./Komisija, 211., 213. un 214. punkts). Šajā situācijā, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 24. punktā, pat ja
Pamatnostādņu nebūtu bijis, prasītāja vienalga varēja paredzēt savas rīcības juridiskās sekas.
Tādējādi Komisijai, īstenojot savu diskrecionāro varu, bija pamats uzskatīt, ka ar atkārtotu pārkāpumu saistīts apstāklis
attiecas uz
Groupe
Danone
izdarītā pārkāpuma smagumu.
No tā izriet, ka, Pārsūdzētā sprieduma 351. punktā apstiprinot Komisijas secinājumu, ka
Groupe
Danone
ir izdarījusi atkārtotu pārkāpumu, un šī atkārtotā pārkāpuma kā atbildību pastiprinoša apstākļa kvalifikāciju, Pirmās instances
tiesa nav pārkāpusi principu
nulla poena sine lege
.
Tādējādi pirmais
Groupe
Danone
norādītais pamats ir jānoraida.

Par otro pamatu, kas ir balstīts uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieču argumenti

Groupe
Danone
apgalvo, ka, pat ja nebūtu īpašu noteikumu par noilguma termiņu, atbildību pastiprinošs apstāklis, kas saistīts ar atkārtotu
pārkāpumu, ko veido divas iepriekš izdarītas darbības, rada tiesiskās drošības principa pārkāpumu, ņemot vērā, ka iepriekšējie
Komisijas lēmumi tika pieņemti atšķirīgās situācijās.

Groupe
Danone
uzsver, ka “pastāvīgi” draudi par atbildību pastiprinošu apstākli atzīt atkārtotu pārkāpumu ir pretrunā vispārējiem principiem,
kas ir kopīgi dalībvalstu tiesībās.
Komisija uzsver, ka šis pamats daļēji ir pamatots ar nepareizu Pārsūdzētā sprieduma izpratni, jo Pirmās instances tiesa atkārtotu
pārkāpumu ir atzinusi par pietiekami pierādītu, pamatojoties uz faktu konstatējumu, kas izdarīts 1984. gadā, proti, mazāk
nekā desmit gadus pirms attiecīgā pārkāpuma sākuma dienas, proti, 1993. gada. Tas, ka likumā nav noteikts, kāds ir noilgums,
pēc kura iestāšanās vairs nevar ņemt vērā situāciju, kurā ir izdarīts atkārtots pārkāpums, nenozīmē, ka Komisija bez jebkādiem
ierobežojumiem ir ņēmusi vērā atbildību pastiprinošu apstākli, kas ir saistīts ar šādu situāciju.
Komisija piebilst, ka šajā gadījumā atbildību pastiprinošs apstāklis, kas ir saistīts ar atkārtotu pārkāpumu, noteikti ticis
piemērots saprātīgi.
Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka Pārsūdzētā sprieduma 353. punktā Pirmās instances tiesa ir noraidījusi jebkāda tiesiskās drošības principa pārkāpuma
esamību, pamatojoties uz to, ka ne Regulā Nr. 17, ne Pamatnostādnēs nav paredzēts maksimālais termiņš atkārtoti izdarīta pārkāpuma
konstatēšanai.
Šis Pirmās instances tiesas vērtējums ir juridiski pareizs. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir diskrecionārā vara
attiecībā uz naudas sodu noteikšanā vērā ņemamo apstākļu izvēli, piemēram, lietas īpašajiem apstākļiem, tās kontekstu un naudas
sodu atturošo iedarbību, turklāt nav jāatsaucas uz saistošu vai izsmeļošu obligāti vērā ņemamo kritēriju sarakstu (skat. 1996. gada
25. marta rīkojumu lietā C‑137/95 P
SPO
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1611. lpp., 54. punkts, un 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑219/95 P
Ferriere
Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 33. punkts).
Jāuzsver, ka atkārtota pārkāpuma īpašo pazīmju konstatēšana un novērtēšana ir daļa no minētās Komisijas diskrecionārās varas
un Komisijai nevar būt saistošs iespējamais noilguma termiņš šāda konstatējuma izdarīšanai.
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 30. punktā, atkārtots pārkāpums ir būtisks apstāklis, kas Komisijai ir jānovērtē,
jo tā ņemšana vērā pamudinātu uzņēmumus, kuriem ir tendence pārkāpt konkurences tiesību normas, mainīt savu uzvedību. Līdz
ar to Komisija katrā atsevišķajā gadījumā var ņemt vērā apstākļus, kuri liecina par šādu tendenci, to skaitā, piemēram, laiku,
kas ir pagājis starp attiecīgajiem pārkāpumiem.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 354. un 355. punktā ir izklāstījusi konkurences tiesību normu to pārkāpumu
izdarīšanas vēsturi, kas ir konstatēti attiecībā uz
Groupe
Danone
, precizējot, ka ikreiz starp katru no šiem izdarītajiem pārkāpumiem bija salīdzinoši īss laika posms, proti, mazāk nekā desmit
gadi. Šajos apstākļos Pirmās instances tiesai bija pamats secināt, ka tas, ka
Groupe
Danone
atkārtoti ir īstenojusi prettiesisku darbību, liecina par tās tendenci neizdarīt attiecīgus secinājumus no tā, ka ir konstatēts
tās izdarīts minēto normu pārkāpums.
Turklāt attiecībā uz iepriekš īstenotu darbību pazīmēm Pirmās instances tiesa pamatoti Pārsūdzētā sprieduma 363. punktā ir
norādījusi, ka atkārtota pārkāpuma jēdziens obligāti neietver iepriekš piespriesta naudas soda konstatējumu, bet tikai atzinumu
par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu.
Līdz ar to otrais
Groupe
Danone
norādītais pamats ir jānoraida.

Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Lietas dalībnieču argumenti

Groupe
Danone
apgalvo, ka, lai sniegtu atbildi attiecībā uz pamatu, kas ir balstīts uz Regulas Nr. 17 pārkāpumu, Pirmās instances tiesa
prevencijas jēdzienu ir saistījusi ar atkārtota pārkāpuma jēdzienu. Pirmās instances tiesa ir izskaidrojusi atkārtota pārkāpuma
jēdziena izmantošanas pamatotību ar nepieciešamību nodrošināt preventīvu iedarbību. Ņemot vērā, kā uzskata Pirmās instances
tiesa, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir jānošķir prevencijas un atkārtota pārkāpuma jēdziens, spriedumā ir norādīts
pretrunīgs pamatojums.
Komisija uzskata, ka šajā pamatā
Groupe
Danone
ir sajaukusi dažādus pārkāpuma smaguma novērtēšanas posmus. Gan apstākļi, kas ir attiecināmi uz visiem uzņēmumiem, kuri ir
bijuši vienošanās dalībnieki, gan atsevišķi šī novērtējuma apstākļi ir daļa no novērtējuma. Naudas sodu noteikšana atkarībā
no izdarītā pārkāpuma smaguma ir vērsta tikai uz to, lai panāktu tā preventīvu iedarbību.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka tas, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tiesību
jautājums, ko var izvirzīt apelācijas tiesvedībā (skat. 1998. gada 7. maija spriedumu lietā C‑401/96 P
Somaco
/Komisija,
Recueil
, I‑2587. lpp., 53. punkts, un 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑446/00 P
Cubero
Vermurie
/Komisija,
Recueil
, I‑10315. lpp., 20. punkts).
Attiecībā uz Pirmās instances tiesas pienākumu norādīt pamatojumu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Pirmās instances tiesai
nav pienākuma izsmeļoši izklāstīt vienu pēc otra lietas dalībnieku izteiktos argumentus. Tādējādi pamatojums var būt netiešs
ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un kompetentajai
tiesai – gūt pietiekamu informāciju kontroles veikšanai (skat. it īpaši 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P
Nederlandse
Federatieve
Vereniging
voor
de
Groothandel
op
Elektrotechnisch
Gebied
/Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 72. punkts).
Attiecībā uz Pārsūdzētā sprieduma pamatojuma saturu saistībā ar atbildību pastiprinošu apstākļu novērtējumu Pirmās instances
tiesa minētā sprieduma 348.–350. punktā pamatoti ir atzinusi, ka, ņemot vērā minētos apstākļus, atkārtots pārkāpums bija ne
tikai vērā ņemams apstāklis, bet arī īpaši svarīgs apstāklis un ļoti svarīga norāde par pārkāpuma smagumu, lai novērtētu naudas
soda apmēru saistībā ar tā efektīvu preventīvo iedarbību. Pirmās instances tiesa šajā sakarā ir uzsvērusi, ka atkārtots pārkāpums
ir pierādījums tam, ka prasītājai iepriekš noteiktajam sodam nav bijusi pietiekami preventīva iedarbība.
No tā izriet, ka Pirmās instances tiesas spriedumā nav norādīts pretrunīgs pamatojums.
Līdz ar to
Groupe
Danone
norādītais trešais pamats ir jānoraida.

Par ceturto pamatu, kas ir balstīts uz tiesas pilnvaru pārsniegšanu
Par pamata pirmo daļu, kas ir balstīta uz to, ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi savas kompetences robežas
Lietas dalībnieču argumenti

Groupe
Danone
uzsver, ka, izdarot izmaiņas Apstrīdētajā lēmumā, Pirmās instances tiesa ir pārsniegusi savas pilnvaras. Atbilstoši savai
neierobežotajai kompetencei izdarot secinājumus par minētā lēmuma prettiesiskumu, kas šajā gadījumā ir saistīts ar naudas
soda aprēķināšanas metodi, Pirmās instances tiesa ir rīkojusies
ultra vires
.

Groupe
Danone
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, konstatējot, ka Komisija bija atkāpusies no Pamatnostādnēm, naudas soda apmēru ir noteikusi,
Komisijas izmantoto metodi aizstājot ar savu atbilstošo aprēķināšanas metodi.
Komisija norāda, ka
Groupe
Danone
neapšauba Pirmās instances tiesas izmantotās aprēķināšanas metodes pamatotību, bet tikai izsaka procesuālus iebildumus. Savukārt
apelācijas sūdzībā tā lūdz, lai Tiesa ar savu vērtējumu un savu naudas soda aprēķinu aizstātu Pirmās instances tiesas veikto
analīzi.
Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka, nosakot jaunu naudas soda apmēru, Pirmās instances tiesa ir rīkojusies nevis atbilstoši EKL 230. pantam, bet
gan, īstenojot savu neierobežoto kompetenci atbilstoši EKL 229. pantam un Regulas Nr. 17 17. pantam.
Tādējādi
Groupe
Danone
argumentācija, saskaņā ar kuru, izdarot izmaiņas naudas soda aprēķināšanas metodē, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi
kompetences robežas atbilstoši EKL 230. pantam, nav atbalstāma.
Līdz ar to ceturtā pamata pirmā daļa nav apmierināma.
Par pamata otro daļu, kas ir balstīta uz to, ka Pirmās instances tiesa ir grozījusi noteikumus, ar kādiem piemēro koeficientu
atbildību mīkstinošu apstākļu gadījumā, nepastāvot prasījumiem šajā sakarā
Lietas dalībnieču argumenti

Groupe
Danone
uzskata, ka Pirmās instances tiesai nav tiesību lemt
ultra petita
neatkarīgi no tai izskatīšanai nodotā strīda veida. Runa ir par tiesu varas pamatprincipu, kas nodrošina, ka lietas dalībnieki
nosaka starp tiem pastāvošo strīdu. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad Pirmās instances tiesa īsteno savu neierobežoto kompetenci.

Groupe
Danone
apgalvo, ka pirmajā instancē netika aplūkota naudas soda apmēram, kas noteikts, ņemot vērā atbildību mīkstinošus apstākļus,
piemērotā korekcijas koeficienta likumība. Grozot šīs piemērošanas noteikumus un paaugstinot naudas soda apmēru atbilstoši
aprēķiniem, kas pamatoti ar Komisijas izmantoto metodoloģiju, Pirmās instances tiesa ir lēmusi
ultra petita
.
Komisija uzsver, ka Pirmās instances tiesa savu aprēķināšanas metodi nav noteikusi daļējas apstrīdētā lēmuma atcelšanas rezultātā.
Tieši pretēji – īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa pamatoti atbildību mīkstinošo apstākļu vērtējumu
ir izdarījusi, pamatojoties uz konstatētajiem faktiem.
Komisija atgādina, ka, īstenojot minēto kompetenci, Pirmās instances tiesai ir plaša diskrecionārā vara, kas tai ļauj izvērtēt,
vai naudas sods ir piemērots, proti, pat ja nav atcelts lēmums, to paaugstināt, samazināt vai apstiprināt, vajadzības gadījumā
ņemot vērā papildu apstākļus.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka atbilstoši EKL 229. pantam regulas, ko saskaņā ar Līgumu pieņem Eiropas Parlaments kopā ar Eiropas Savienības
Padomi, var piešķirt Tiesai neierobežotu kompetenci attiecībā uz šajās regulās paredzētajām sankcijām.
Šāda kompetence Kopienu tiesai ir piešķirta ar Regulas Nr. 17 17. pantu. Tādējādi Kopienu tiesai ir tiesības ne tikai pārbaudīt
noteiktā soda likumību, bet arī ar savu vērtējumu aizstāt Komisijas vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt
uzlikto naudas sodu vai kavējuma naudu (šajā sakarā skat. 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P,
C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse
Vinyl
Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 692. punkts).
No tā izriet, ka Kopienu tiesai ir tiesības īstenot savu neierobežoto kompetenci, ja tai ir jāizvērtē jautājums par naudas
soda apmēru, un šo kompetenci tā var izmantot, gan lai samazinātu šo apmēru, gan lai to palielinātu.
Tādējādi tas, ka Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa ir izmantojusi minēto kompetenci, atbilst tiesību normām.
Līdz ar to ceturtā pamata otrā daļa nav pamatota.

Par piekto pamatu, kas ir norādīts pakārtoti un kas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kā arī tiesību normu,
kurās paredzēts bargāks sods, atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu
Par pamata pirmo daļu, kas ir balstīta uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Lietas dalībnieču argumenti

Groupe
Danone
apgalvo, ka, pat ja tiek pieņemts, ka Pirmās instances tiesa varēja izdarīt izmaiņas naudas soda aprēķināšanas metodē un
samazināt apmēru, kādā naudas sods tika samazināts atbilstoši atbildību mīkstinošiem apstākļiem, Pirmās instances tiesai bija
jāļauj lietas dalībniecēm apspriesties par tās nodomu veikt šādus pielāgojumus. Liedzot tām iespēju izteikt savu viedokli
par paredzētajām izmaiņām, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvēšanos.
Komisija atgādina, ka Pirmās instances tiesa naudas sodu nav palielinājusi, bet gan samazinājusi un ka, novērtējot naudas
soda apmēra atbilstību, Pirmās instances tiesa ir piemērojusi savu aprēķināšanas metodi, kas attiecas uz samazināšanu atbildību
mīkstinošu apstākļu dēļ.
Komisija uzskata, ka, iesniedzot Pirmās instances tiesai izskatīšanai savu lūgumu atcelt tiesību aktu un samazināt naudas
sodu,
Groupe
Danone
ir lūgusi Pirmās instances tiesu ne tikai pārbaudīt lēmuma likumību, bet arī novērtēt naudas soda apmēra atbilstību. Tādējādi
tā apzināti ir uzņēmusies risku, ka Pirmās instances tiesa varētu palielināt uzliktā naudas soda apmēru.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var tikt noteiktas sankcijas,
it īpaši naudas sodi un kavējuma naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas vairākkārt ir uzsvērts Tiesas judikatūrā (skat.
it īpaši 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/99 P
Thyssen
Stahl
/Komisija,
Recueil
, I‑10821. lpp., 30. punkts).
Apelācijas ietvaros Tiesas kontroles priekšmets ir, pirmkārt, pārbaudīt, cik lielā mērā Pirmās instances tiesa juridiski pareizi
ir ņēmusi vērā visus būtiskos apstākļus, lai novērtētu konkrētās rīcības smagumu saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu, kā arī Regulas
Nr. 17 15. pantu, un, otrkārt, pārbaudīt, vai Pirmās instances tiesa no juridiskā viedokļa pietiekami ir atbildējusi uz visiem
argumentiem, ko prasītājs ir izvirzījis lūguma par naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu pamatojumam (skat. it
īpaši 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 128. punkts).
Nepastāvot vajadzībai lemt par to, vai Kopienu tiesai pirms tai piešķirtās neierobežotās kompetences īstenošanas bija pienākums
aicināt
Groupe
Danone
iesniegt savus apsvērumus par iespējamajām izmaiņām aprēķināšanas metodē, ir jāsecina, ka
Groupe
Danone
varēja attiecīgi darīt zināmu savu viedokli par naudas soda apmēra noteikšanu.
Tas izriet, pirmkārt, no argumentācijas, ko
Groupe
Danone
izklāstīja Pirmās instances tiesā, otrkārt, no tajā notikušajām debatēm un, treškārt, no Pārsūdzētajā spriedumā iekļautajiem
apsvērumiem.
Pirmkārt, ir svarīgi konstatēt, ka seši no astoņiem
Groupe
Danone
norādītajiem pamatiem Pirmās instances tiesā bija saistīti ar uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu. Kā izriet no Pārsūdzētā
sprieduma 25. punkta, šie pamati attiecas uz samērīguma principa ievērošanu, kā arī uz to, kā Komisija ir novērtējusi atbildību
pastiprinošos un mīkstinošos apstākļus.
Minētajos pamatos prasītāja bija uzdevusi Pirmās instances tiesai jautājumu par to, vai Komisija ir pareizi piemērojusi Pamatnostādnēs
paredzēto metodoloģiju (skat. it īpaši Pārsūdzētā sprieduma 46.–49. punktu) un vai līdz ar to naudas soda apmērs ir atbilstošs.
Otrkārt, ir jānorāda, kā izriet no Komisijas atbildes raksta 74. punkta, ko
Groupe
Danone
nav apstrīdējusi, ka tiesas sēdē Pirmās instances tiesa bija uzdevusi Komisijai jautājumu par atbildību mīkstinošu apstākļu
ņemšanu vērā naudas soda aprēķināšanas metodē.
Atbildot uz šo jautājumu, Komisija precizēja, ka Apstrīdētajā lēmumā piemērotā metode neatbilda Pamatnostādnēm, bet ka šī
apstākļa rezultātā iegūtais finansiālais rezultāts bija labvēlīgāks
Groupe
Danone
.
Šajos apstākļos
Groupe
Danone
bija iespēja ieņemt nostāju šajā jautājumā, lai atbilstoši darītu zināmu savu viedokli.
Treškārt, Pārsūdzētajā spriedumā, ņemot vērā visus Pirmās instances tiesā izteiktos argumentus, tā sīki pārbaudīja atbilstošos
ar naudas soda noteikšanu saistītos apstākļus.
Tādējādi minētā sprieduma 521. punktā Pirmās instances tiesa vispirms ir atzinusi, ka, ņemot vērā Pamatnostādņu redakciju,
procentuāls palielinājums vai samazinājums, ko piemēro par atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem, jāpiemēro
naudas soda pamatapmēram, kuru nosaka atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma, un nevis rezultātam pēc pirmā palielinājuma
vai samazinājuma par atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem.
Pēc tam Pārsūdzētā sprieduma 522. punktā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka, tā kā Komisija koriģēja naudas soda apmēru,
ņemot vērā, no vienas puses, divus atbildību pastiprinošus apstākļus un, no otras puses, vienu atbildību mīkstinošu apstākli,
no uzliktā naudas soda galīgā apmēra izriet, ka Komisija vienu no šiem diviem pielāgojumiem piemēroja apmēram, kas izrietēja
pēc pirmā palielinājuma vai samazinājuma. Līdz ar to Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka šī aprēķināšanas metode līdz
ar to izmainīja naudas soda galīgo apmēru salīdzinājumā ar to, kuru iegūtu, piemērojot Pamatnostādnēs norādīto metodi.
Tādējādi minētā sprieduma 523. punktā Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka Komisija, nenorādot nekādu pamatojumu, ir atkāpusies
no Pamatnostādnēm attiecībā uz naudas soda galīgā apmēra aprēķināšanas metodi.
Tātad, kā izriet no minētā sprieduma 524. punkta, Pirmās instances tiesa atbilstoši neierobežotai kompetencei par atbildību
pastiprinošu apstākli, kas ir saistīts ar atkārtoti izdarītu pārkāpumu,
Groupe
Danone
uzliktā naudas soda pamatapmēru ir palielinājusi par 40 %.
Tādējādi, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa ir pamatojusies tikai uz Pamatnostādņu normām, neaplūkojot
citus elementus, apstākļus vai kritērijus, kuru ņemšanu vērā
Groupe
Danone
nebūtu varējusi paredzēt.
No tā izriet, ka iebildums, kas ir pamatots ar to, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvību, nav pamatots.
Līdz ar to piektā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par pamata otro daļu, kas ir balstīta uz tiesību normu, kurās paredzēts bargāks sods, atpakaļejoša spēka aizlieguma principa
pārkāpumu
Lietas dalībnieču argumenti

Groupe
Danone
apgalvo, ka, izdarot izmaiņas prasītājai uzliktā naudas soda aprēķināšanas metodē, Pirmās instances tiesa savā argumentācijā
ir balstījusies uz Pamatnostādņu skaidrojumiem, ko tā pati ir sniegusi spriedumos, kuri taisīti pēc Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Komisija apstrīd to, ka
Groupe
Danone
būtu varējusi šaubīties par noteikumiem, atbilstoši kādiem tiek ņemti vērā atbildību mīkstinoši apstākļi, kas varētu tikt
piemēroti naudas soda apmēra aprēķināšanai. Kā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, no Pamatnostādnēm izriet, ka samazinājumu
atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ aprēķina no pamatapmēra. Pirmās instances tiesai Pamatnostādnes nav saistošas, bet tā izvēlējās
šo metodi, lai novērtētu naudas soda apmēra atbilstību.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka princips par kriminālsoda nepiemērošanu ar atpakaļejošu spēku ir princips, kas kopīgs visās dalībvalstu
tiesību sistēmās, un tas ir viens no vispārējiem tiesību principiem, kuru ievērošana jānodrošina Kopienu tiesai (skat. 1984. gada
10. jūlija spriedumu lietā 63/83
Kirk
,
Recueil
, 2689. lpp., 22. punkts).
1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. panta 1. punkts,
kurā ir nostiprināts pārkāpumu un sodu likumības princips (
nullum crimen
,
nulla poena sine lege
), var liegt ar atpakaļejošu spēku piemērot tās normas jaunu interpretāciju, kurā paredzēts pārkāpums (šajā sakarā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Dansk
Rørindustri
u.c./Komisija, 217. punkts).
Par tādu ir jāuzskata gadījums, kad jautājums ir saistīts ar juridisku interpretāciju, kuras rezultātu nebija iespējams saprātīgi
paredzēt brīdī, kad tika izdarīts pārkāpums, it īpaši ņemot vērā interpretāciju, kas tajā laikā par attiecīgo tiesību normu
pastāvēja judikatūrā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Dansk
Rørindustri
u.c./Komisija, 218. punkts).
Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka apstāklis, ka iepriekš Komisija dažādiem pārkāpumiem ir piemērojusi noteikta apmēra
naudas sodus, nevar Komisijai liegt šo apmēru palielināt Regulā Nr. 17 norādītajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu
Kopienu konkurences politikas īstenošanu, bet ka – tieši pretēji – Kopienu konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai
Komisijai jābūt spējīgai jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām (skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Dansk
Rørindustri
u.c./Komisija, 227. punkts).
Uzņēmumi, kas ir iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas sods, nevar iegūt tiesisko
paļāvību attiecībā uz naudas sodu aprēķināšanas metodi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Dansk
Rørindustri
u.c./Komisija, 228. punkts).
No tā izriet, ka laikā, kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi, tāds uzņēmums kā
Groupe
Danone
attiecīgi varēja paredzēt, ka Pirmās instances tiesa piemēros tādu naudas sodu aprēķināšanas metodi, kādu tā ir piemērojusi
Pārsūdzētajā spriedumā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Dansk
Rørindustri
u.c./Komisija, 231. punkts).
Līdz ar to Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.
Tādējādi piektā pamata otrā daļa nav pamatota.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Groupe
Danone
apelācijas sūdzība pilnībā ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, saskaņā ar Reglamenta 118. pantu lietas
dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
Groupe
Danone
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai akciju sabiedrībai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Groupe
Danone
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.