CELEX: 61984CJ0221
Bruxelles-konventionen
fortolkning af artikel 17
gyldigheden af en mundtligt indgået værnetingsaftale, som kun er skriftligt bekræftet af én af parterne

1 Ved kendelse af 28 . juni 1984 , indgaaet til Domstolens justitskontor den 18 . august 1984 , har Bundesgerichtshof i medfoer af protokollen af 3 . juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , ( herefter benaevnt konventionen ) forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af konventionens artikel 17 , stk . 1 .
2 Spoergsmaalene er rejst under en sag mellem selskabet Berghoefer , Moenchengladbach ( Forbundsrepublikken Tyskland ) ( herefter benaevnt sagsoegeren ), og ASA SA , Villeurbanne ( Frankrig ) ( herefter benaevnt sagsoegte ), angaaende gyldigheden af en vaernetingsaftale , der oprindelig var indgaaet skriftligt , men som senere blev aendret mundtligt .
3 Selskabet Berghoefer havde i ca . tyve aar vaeret handelsagent ( »Handelsvertreter« ) for selskabet ASA . Efter agentaftalens ophoer kraevede Berghoefer af ASA kompensation i medfoer af § 89b i den tyske handelslovbog samt godtgoerelse for et konkurrenceforbud .
4 Parterne i hovedsagen er uenige om , hvorvidt Landgericht Moenchengladbach , hvor sagsoegeren har anlagt sagen , er kompetent . Mens parterne i den agentaftale , de indgik i 1964 , oprindeligt havde aftalt tribunal de commerce de Roanne ( Frankrig ) som vaerneting , haevder det sagsoegende selskab , at det den 8 . oktober 1975 mundtligt med sagsoegte aftalte en aendring af den naevnte vaernetingsaftale , saaledes at retterne i Moenchengladbach skulle vaere rette vaerneting ; som modydelse herfor skulle sagsoegeren og ikke laengere sagsoegte baere omkostningerne ved oversaettelse af parternes korrespondance .
5 Sagsoegeren Berghoefer har anfoert , at det ved skrivelse af 27 . oktober 1975 til sagsoegte bekraeftede den naevnte mundtlige aftale . Ifoelge sagsoegeren har sagsoegte modtaget skrivelsen og har ikke gjort indsigelser mod dens indhold . Heroverfor har det sagsoegte selskab bestridt , at der blev indgaaet en saadan mundtlig aftale , og har anfoert , at det aldrig har modtaget den skrivelse , der angiveligt bekraeftede aftalen .
6 Ved dom af 19 . februar 1981 erklaerede Landgericht Moenchengladbach sig kompetent til at paakende tvisten , idet den lagde til grund , at parterne mundtligt var blevet enige om at udpege Moenchengladbach som vaerneting , og at bekraeftelsen heraf var kommet frem til sagsoegte .
7 Sagen blev anket til Oberlandesgericht Duesseldorf , der ved dom af 12 . marts 1982 antog , at selv om de af sagsoegeren fremfoerte omstaendigheder blev lagt til grund , kunne Moenchengladbach ikke antages at vaere rette vaerneting , idet den af sagsoegeren naevnte skriftlige bekraeftelse ikke opfylder kravene i konventionens artikel 17 , stk . 1 . Ifoelge Oberlandesgericht er en mundtlig vaernetingsaftale kun gyldig , hvis den er skriftligt bekraeftet af den part , over for hvem den i tilfaelde af en retstvist skal goeres gaeldende . I den foreliggende sag var det sagsoegeren , der var blevet begunstiget ved aftalen , og sagsoegeren , som skriftligt havde bekraeftet den mundtlige aftale , og ikke sagsoegte , over for hvem aftalen blev gjort gaeldende .
8 Sagsoegeren ivaerksatte herefter revisionsanke ved Bundesgerichtshof , og har bestridt Oberlandesgericht ' s opfattelse paa det naevnte punkt . For det foerste har sagsoegeren anfoert , at ordlyden af og de reelle hensyn bag konventionens artikel 17 , stk . 1 , tilsiger , at en vaernetingsaftale ligeledes gyldigt kan bekraeftes af den ved aftalen begunstigede part ; for det andet har sagsoegeren gjort gaeldende , at det er i strid med redelig handlemaade , naar det sagsoegte selskab har anfoert , at vaernetingsaftalen er behaeftet med ovennaevnte formmangel og samtidig har gjort brug af , men ikke gjort indsigelse mod den gunstige ordning , som netop blev aftalt som modydelse i forbindelse med den mundtlige aendring af vaernetingsaftalen .
9 Bundesgerichtshof udsatte herefter sagen og har forelagt foelgende to praejudicielle spoergsmaal for Domstolen :
1 ) Er det ifoelge artikel 17 , stk . 1 , i EF-Konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , til opfyldelse af formkravene for en mundtligt indgaaet vaernetingsaftale tilstraekkeligt , at aftalen er blevet skriftligt bekraeftet af den ved aftalen begunstigede part?
I benaegtende fald :
2 ) Kan det anses for at vaere i strid med redelig handlemaade , at den part , over for hvilken vaernetingsaftalen kan goeres gaeldende , paaberaaber sig ugyldighed paa grund af manglende opfyldelse af formkrav , naar parten ikke har gjort indsigelse mod den skriftlige bekraeftelse , har gjort brug af den for vaernetingsaftalen aftalte modydelse , og naar desuden parterne i laengere tid har opretholdt en fast forretningsforbindelse som handlende?«
10 Sagsoegeren i hovedsagen , Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen , der har afgivet indlaeg for Domstolen , har samstemmende anfoert , at det foerste spoergsmaal boer besvares bekraeftende . Herved har de for det foerste stoettet sig paa tekstfortolkninger , idet de har henvist til selve ordlyden af konventionens artikel 17 , stk . 1 , til en modsaetningslutning fra artikel I , stk . 2 , i protokollen , der er knyttet som bilag til konventionen , samt til en gennemgang af konventionen af 9 . oktober 1978 om kongeriget Danmarks , Irlands og Det forenede Kongerige Storbritanniens og Nordirlands tiltraedelse af konventionen ( EFT L 304 af 30 . 10 . 1978 ); for det andet har de henvist til de forberedende arbejder til konventionen , hvoraf det fremgaar , at overdreven formalisme , der strider mod praksis inden for erhvervslivet , boer undgaas , samt at det ofte er vanskeligt at afgoere , hvilken af parterne der er begunstiget ved en vaernetingsaftale ; for det tredje har de stoettet deres opfattelse paa en gennemgang af Domstolens praksis vedroerende den funktion , formkravet i konventionens artikel 17 , stk . 1 , har .
11 Konventionens artikel 17 , stk . 1 , har foelgende ordlyd : »Saafremt parterne i tilfaelde , hvor mindst én af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade , ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale , der er skriftligt bekraeftet , har vedtaget , at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af en bestemt retsforhold , er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente« .
12 Med hensyn til fortolkningen af denne bestemmelse bemaerkes , at udgangspunktet i foerste raekke maa vaere konventionens opbygning og formaal , saaledes at bestemmelsen kan faa den tilsigtede virkning .
13 I henhold til Domstolens faste praksis ( domme af 14 . 12 . 1976 , Salotti , 24/76 , Sml . s . 1831 , af 14 . 12 . 1976 , Segoura , 25/76 , Sml . s . 1851 , af 6 . 5 . 1980 , Porta-Leasing , 784/79 , Sml . s . 1517 og af 19 . 6 . 1984 , Tilly-Russ , 71/83 , Sml . 1984 , s . 2417 ) skal de betingelser , som artikel 17 stiller for vaernetingsklausulers gyldighed , fortolkes strengt , idet de har til formaal at sikre , at parternes samstemmende vilje til en saadan klausul faktisk har vaeret til stede og kommer klart og praecist til udtryk .
14 Herved bemaerkes , at det efter ordlyden af konventionens artikel 17 _ i modsaetning til artikel I , stk . 2 , i den protokol , som er knyttet til konventionen , og som vedroerer personer , der har bopael i Luxembourg _ ikke kraeves , at en mundtlig aftale bekraeftes skriftligt af den part , over for hvem den skal have retsvirkning . Som det med rette er understreget i de forskellige indlaeg , der er indgivet for Domstolen , maa det i oevrigt anerkendes , at det undertiden kan vaere vanskeligt paa forhaand at afgoere , hvilken af parterne der begunstiges ved en vaernetingsaftale , saa laenge der ikke faktisk er anlagt sag .
15 Hvis det faktisk godtgoeres , at vaernetingsklausulen har vaeret genstand for en udtrykkelig herom truffet mundtlig aftale , og den ene parts bekraeftelse af den mundtlige aftale er modtaget af den anden part , som ikke i tide har fremsat indsigelse , svarer en saadan ordret fortolkning af artikel 17 ogsaa _ saaledes som Domstolen allerede har fastslaaet i en anden sammenhaeng ( jfr . ovennaevnte dom af 19 . 6 . 1984 ) _ til artiklens funktion , som netop er at sikre , at parternes samstem mende vilje har vaeret til stede . Det ville herefter vaere i strid med redelig handlemaade , saafremt den part , som ikke har fremsat indsigelser , bestrider , at den mundtlige aftale kan finde anvendelse . I den foreliggende sag er det ufornoedent at tage stilling til , om og i hvilket omfang indsigelser , som en kontrahent kan have fremsat til en skriftlig bekraeftelse af en mundtlig aftale , i givet fald kan tages i betragtning .
16 Det foerste spoergsmaal maa derfor besvares paa den maade , at artikel 17 , stk . 1 , i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , skal fortolkes saaledes , at det i bestemmelsen fastsatte formkrav er opfyldt , naar det er godtgjort , at vaernetingsklausulen har vaeret genstand for en udtrykkelig herom truffet mundtlig aftale , at én parts skriftlige bekraeftelse af aftalen er tilgaaet den anden part , og at sidstnaevnte ikke har fremsat indsigelser .
17 Henset til besvarelsen af det foerste spoergsmaal fra den nationale ret er det andet spoergsmaal blevet uden genstand .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
18 De udgifter , der er afholdt af Det forenede Kongerige og af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber , der har afgivet indlaeg for Domstolen , kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til parterne i hovedsagen udgoer et led i den sag , der verserer for den nationale ret , tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN ( femte afdeling )
vedroerende de spoergsmaal , der er forelagt af Bundesgerichtshof ( foerste afdeling for civile sager ) ved kendelse af 28 . juni 1984 , for ret :
Artikel 17 , stk . 1 , i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , skal fortolkes saaledes , at det i bestemmelsen fastsatte formkrav er opfyldt , naar det er godtgjort , at vaernetingsklausulen har vaeret genstand for en udtrykkelig herom truffet mundtlig aftale , at én parts skriftlige bekraeftelse af aftalen er tilgaaet den anden part , og at sidstnaevnte ikke har fremsat indsigelser .