CELEX: 62005CJ0332
Arbejdskraftens frie bevægelighed
beregning af sygedagpenge på grundlag af nettoindkomsten, der fastsættes ud fra skatteklassen
automatisk indplacering i en ufordelagtig skatteklasse af en vandrende arbejdstager, hvis ægtefælle har bopæl i en anden medlemsstat
ændring af skatteklasse kun efter ansøgning fra den vandrende arbejdstager
afslag på at tage hensyn til en efterfølgende ændring af skatteklassen begrundet i arbejdstagerens familiemæssige situation
ligebehandlingsprincippet
tilsidesættelse

1       Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 1, og artikel 23, stk. 3, i Rådets forordning
(EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende
og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97
af 2. december 1996 (EFT 1997 L 28, s. 1, herefter »forordning nr. 1408/71«), samt artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning
nr. 1612/68/EØF af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467), og
artikel 39 EF.
2       Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag anlagt af A. Celozzi mod Innungskrankenkasse Baden-Württemberg (herefter
»Innungskrankenkasse«) vedrørende sidstnævntes afslag på at tage hensyn til en ændring af den for sagsøgeren anførte skatteklasse
med tilbagevirkende gyldighed ved beregning af de sygedagpenge (herefter »sygedagpenge«), der i henhold til tysk lovgivning
er tildelt sagsøgeren i hovedsagen.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser
3       Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 bestemmer følgende:
»Personer, der er bosat på en medlemsstats område, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder
i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser
i denne forordning.«
4       I henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 nyder en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, »samme
sociale og skattemæssige fordele som indenlandske arbejdstagere« på de øvrige medlemsstaters område.

De nationale bestemmelser
5       § 47 i bog V i Sozialgesetzbuch (herefter »SGB«) har følgende ordlyd:
»1. Sygedagpengene andrager 70% af den oppebårne normale løn og arbejdsindkomst, såfremt den er omfattet af bidragsberegningen
(normalløn (Regelentgelt)). De sygedagpenge, der beregnes på grundlag af lønnen, må ikke overstige 90% af den nettoløn, der
beregnes ved tilsvarende anvendelse af stk. 2. Normallønnen beregnes efter stk. 2, 4 og 6. Sygedagpengene betales for kalenderdage.
Skal de udbetales for en hel kalendermåned, ansættes denne til 30 dage.
2. Til beregning af normallønnen skal den løn, som den forsikrede har oppebåret i den senest afregnede lønafregningsperiode
forud for uarbejdsdygtighedens indtræden – dog mindst den løn, der er oppebåret i de senest afregnede fire uger (referenceperiode)
med fradrag af engangsudbetalt løn – divideres med det antal timer, som den blev udbetalt for. Resultatet skal ganges med
det normale antal arbejdstimer pr. uge, som arbejdsforholdet udgør, og divideres med syv. Er lønnen beregnet på grundlag af
måneder, eller er en beregning af normallønnen ikke mulig på grundlag af første og andet punktum, betragtes som normalløn
1/30 af den løn, der er oppebåret i den senest afregnede kalendermåned forud for uarbejdsdygtighedens indtræden med fradrag
af engangsudbetalt løn.
[...]
6. Normallønnen tages i betragtning indtil et beløb svarende til den øvre bidragsgrænse pr. dag.«

Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
6       A. Celozzi, der er italiensk statsborger og født i 1942, havde arbejdet og haft bopæl i Tyskland i mange år, mens hans italienske
ægtefælle, som var uden beskæftigelse, boede i Italien med deres børn.
7       A. Celozzi var på grundlag af sin seneste beskæftigelse som murer forsikret hos Innungskrankenkasse. I maj 1997 blev han indlagt
på hospital og var efterfølgende uarbejdsdygtig i længere tid, og han modtog derfor sygedagpenge fra den 20. juni 1997 til
den 27. januar 1998 og fra den 26. februar til den 5. november 1998. Dernæst modtog han arbejdsløshedsunderstøttelse.
8       Til grund for beregningen af sygedagpengene lagde Innungskrankenkasse den løn, som A. Celozzi fik udbetalt af sin arbejdsgiver
i april 1997, og som var den senest afregnede løn fra arbejdsgiveren.  Det fremgik på dette tidspunkt af det skattekort, som
de kompetente kommunale myndigheder udsteder hvert kalenderår, og som arbejdstageren afleverer til sin arbejdsgiver (herefter
»skattekortet«), at A. Celozzi var indplaceret i skatteklasse II, dvs. den skatteklasse, der sædvanligvis finder anvendelse
på en arbejdstager med børn, hvis samliv med ægtefællen varigt er ophørt, og at han havde ret til skattefradrag for to børn.
På dette grundlag modtog sagsøgeren i hovedsagen en nettoløn på 2 566,22 DEM og sygedagpenge på 72,70 DEM pr. dag. Såfremt
nettolønnen var blevet beregnet på grundlag af skatteklasse III, som normalt finder anvendelse på en gift arbejdstager, der
bor sammen med sin ægtefælle i en husstand med kun én lønindkomst, havde nettolønnen imidlertid udgjort 2 903,52 DEM og sygedagpengene
82,25 DEM pr. dag.
9       I august 2000 anmodede A. Celozzi Innungskrankenkasse om at efterprøve beregningen af sygedagpengene og lægge skatteklasse
III til grund, som var mere fordelagtige end den anvendte, og hvis betingelser han havde opfyldt fra starten af det tidspunkt,
hvor han havde ret til ydelserne. Han gjorde i den henseende gældende, at han med tilbagevirkende gyldighed havde ret til
en nedsættelse af sin indkomstskat og en forhøjelse af sin arbejdsløshedsunderstøttelse.
10     Selv om det kompetente tyske skattekontor bekræftede, at betingelserne for sambeskatning mellem A. Celozzi og dennes ægtefælle
allerede var opfyldt i 1997, afslog Innungskrankenkasse at betale højere sygedagpenge med tilbagevirkende gyldighed med den
begrundelse, at de var beregnet korrekt på det tidspunkt, hvor sagsøgeren i hovedsagen havde ret til sygeorlov, og at en ændring
af skatteklassen med tilbagevirkende gyldighed – i overensstemmelse med gældende retspraksis på området – ikke indvirkede
på sygedagpengenes størrelse.
11     Da A. Celozzi ikke har fået medhold ved de foregående instanser, har han iværksat en »revisionsanke« ved Bundessozialgericht
og til støtte herfor anført, at den primære og den sekundære fællesskabsret er blevet tilsidesat. Han har gjort gældende,
at eftersom skatteklasse III reelt er den korrekte for ham, og ikke den mindre fordelagtige skatteklasse II, som fandt anvendelse
på ham som følge af, at hans ægtefælle var bosat i Italien, opstår der en specifik ulempe, der indebærer en forskelsbehandling
af ham som vandrende arbejdstager. Selv om det under visse betingelser og med krav om dokumentation for hans familiemæssige
og økonomiske situation var muligt at få ændret den skatteklasse, der var anført på hans skattekort, ville en ændring imidlertid
kræve, at han indgav en særlig og udtrykkelig ansøgning. Dette krav om indgivelse af en ansøgning medfører, at vandrende arbejdstagere,
hvis ægtefælle ofte bliver i hjemlandet, i reglen først bliver indplaceret i en urigtig skatteklasse, nemlig skatteklassen
for separerede ægtefæller, og at de ved uarbejdsdygtighed oppebærer lavere sygedagpenge, end de ville være berettigede til,
såfremt de var indplaceret i den skatteklasse, der svarer til deres faktiske situation, uden at denne uoverensstemmelse kan
ændres med tilbagevirkende gyldighed. Tysk ret indebærer således en indirekte forskelsbehandling, så meget desto mere som
ingen myndighed har gjort sagsøgeren i hovedsagen opmærksom på uoverensstemmelsen og muligheden for at ændre den skatteklasse,
som han automatisk var blevet indplaceret i.
12     Under disse omstændigheder har Bundessozialgericht besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»Er det foreneligt med bestemmelserne i Det Europæiske Fællesskabs primære og/eller sekundære ret (navnlig artikel 39 EF (tidligere
EF-traktatens artikel 48), artikel 3, stk. 1, og artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1408/71, artikel 7, stk. 2, i forordning
nr. 1612/68), at en i Tyskland beskæftiget, gift vandrende arbejdstager, hvis ægtefælle bor i en anden medlemsstat, modtager
sygedagpenge i forhold til den nettoløn, som fremkommer på grundlag af den skatteklasse, der er anført på arbejdstagerens
skattekort, uden at der tages hensyn til en senere, for ham fordelagtig ændring med tilbagevirkende gyldighed af de skattemæssige
kriterier, der afhænger af hans familiemæssige situation?«

Om det præjudicielle spørgsmål
13     Med henblik på at besvare dette spørgsmål skal det indledningsvis bemærkes, at princippet om forbud mod forskelsbehandling,
der er fastsat ved artikel 39, stk. 2, EF, for så vidt angår arbejdskraftens frie bevægelighed er blevet konkretiseret ved
artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 hvad angår social sikring af vandrende arbejdstagere.
14     Det skal således undersøges, om den nævnte forordning i sig selv gør det muligt at give den forelæggende ret de oplysninger,
der er nødvendige for at sætte den i stand til at afgøre den sag, der verserer for den.
15     Under disse omstændigheder skal det først efterprøves, om ydelser som dem, der er omhandlet i hovedsagen, henhører under den
nævnte forordnings anvendelsesområde.
16     Det bemærkes, at sondringen mellem ydelser, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, og ydelser,
der er omfattet, ifølge Domstolens faste praksis hovedsageligt er baseret på de enkelte elementer i den pågældende ydelse,
navnlig dens formål og de betingelser, under hvilke ydelsen tilkendes, og ikke på, om en ydelse betegnes som en social sikringsydelse
i den nationale lovgivning (jf. navnlig dom af 27.3.1985, sag 249/83, Hoeckx, Sml. s. 973, præmis 11, af 10.3.1993, sag C-111/91,
Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 817, præmis 28, af 2.8.1993, sag C-66/92, Acciardi, Sml. I, s. 4567, præmis 13, og
af 27.11.1997, sag C-57/96, Meints, Sml. I, s. 6689, præmis 23).
17     Domstolen har ligeledes flere gange fastslået, at en ydelse kan anses for en social sikringsydelse, såfremt den pågældende
ydelse for det første tildeles de berettigede uden nogen individuel og skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, men efter
lovbestemte kriterier og forudsat, at den for det andet vedrører én af de risici, der udtrykkeligt er anført i artikel 4,
stk. 1, i forordning nr. 1408/71 (jf. bl.a. Hoeckx-dommen, præmis 12-14, dommen i sagen Kommissionen mod Luxembourg, præmis
29, Acciardi-dommen, præmis 14 og Meints-dommen, præmis 24).
18     Det bestrides imidlertid ikke, at disse betingelser er opfyldt i hovedsagen.
19     For det første giver bestemmelser som dem, der er fastsat i § 47 i bog V i SGB, nemlig den berettigede ret til sygedagpenge
ved uarbejdsdygtighed som følge af sygdom uden nogen individuel og skønsmæssig bedømmelse af den pågældendes personlige behov,
og for det andet er ydelser af denne karakter udtrykkelig nævnt i artikel 4, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1408/71.
20     Domstolen har i øvrigt allerede vedrørende en arbejdsgivers fortsatte udbetaling af løn fastslået, at disse ydelser på samme
måde som sygedagpenge, hvoraf udbetalingen stilles i bero i en periode på seks uger som følge af den nævnte udbetaling af
løn, er ydelser, der henhører under anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71 (jf. dom af 3.6.1992, sag C-45/90, Paletta,
Sml. I, s. 3423, præmis 17).
21     Det er således med hensyn til forordning nr. 1408/71 og nærmere bestemt dens artikel 3, stk. 1, at den forelæggende rets spørgsmål
skal undersøges.
22     Det bemærkes, som Domstolen gentagne gange har fastslået, at formålet med artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 i overensstemmelse
med artikel 39 EF er at sikre, at de personer, som omfattes af forordningen, ligebehandles med hensyn til social sikring uden
hensyn til nationalitet ved at afskaffe enhver forskelsbehandling, som beror herpå, og som følger af medlemsstaternes nationale
lovgivning (dom af 25.6.1997, sag C-131/96, Mora Romero, Sml. I, s. 3659, præmis 29, og af 21.9.2000, sag C-124/99, Borawitz,
Sml. I, s. 7293, præmis 23).
23     Det følger imidlertid af fast retspraksis, at princippet om ligebehandling i den nævnte artikel 3, stk. 1, ikke blot forbyder
åbenlys forskelsbehandling, begrundet i nationaliteten hos de personer, der er berettiget i henhold til en social sikringsordning,
men enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre sondringskriterier faktisk fører til samme resultat
(jf. Mora Romero-dommen, præmis 32, og Borawitz-dommen, præmis 24).
24     Nationale retsforskrifter må derfor antages at medføre indirekte forskelsbehandling, når de heri indeholdte betingelser, selv
om de gælder uden forskel efter nationalitet, først og fremmest berører vandrende arbejdstagere, eller dog overvejende berører
sådanne arbejdstagere, eller når de heri indeholdte betingelser gælder uden forskel, men lettere kan opfyldes af indenlandske
end af vandrende arbejdstagere eller navnlig risikerer at ramme de sidstnævnte (dom af 23.5.1996, sag C-237/94, O’Flynn, Sml.
I, s. 2617, præmis 18, og Borawitz-dommen, præmis 25).
25     Herfra gøres kun undtagelse, såfremt sådanne retsforskrifter for det første er begrundet i objektive hensyn, som er uafhængige
af de pågældende arbejdstageres nationalitet, og for det andet står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes
med den pågældende nationale lovgivning (O’Flynn-dommen, præmis 19, og Borawitz-dommen, præmis 26).
26     Det følger af ovennævnte retspraksis, at en national retsforskrift, medmindre den er objektivt begrundet og står i rimeligt
forhold til det tilstræbte formål, må anses for at medføre indirekte forskelsbehandling, når den efter selve sin karakter
er egnet til i højere grad at berøre andre medlemsstaters statsborgere end indenlandske statsborgere og dermed risikerer navnlig
at stille de førstnævnte ringere (jf. i denne retning O’Flynn-dommen, præmis 20, Meints-dommen, præmis 45, og Borawitz-dommen,
præmis 27).
27     Det er i denne forbindelse ufornødent at fastslå, at den pågældende retsforskrift i praksis berører relativt væsentligt flere
vandrende arbejdstagere. Det er tilstrækkeligt at fastslå, at den kan have denne virkning (jf. i denne retning O’Flynn-dommen,
præmis 21, og dom af 28.4.2004, sag C-373/02, Öztürk, Sml. I, s. 3605, præmis 57).
28     Det er ubestridt, at retsforskrifter som dem, der er omstridt i hovedsagen, finder anvendelse uafhængigt af de pågældende
arbejdstageres nationalitet.
29     § 47 i bog V i SGB indebærer nemlig ikke, hvad angår beregning af sygedagpenge, en formel forskelsbehandling af indenlandske
arbejdstagere og arbejdstagere fra andre medlemslande.
30     Det forholder sig ikke desto mindre således, at denne bestemmelse ikke kan betragtes isoleret, men derimod skal vurderes i
den bredere kontekst, hvori den skal anvendes.
31     Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at størrelsen af sygedagpengebeløbet i en situation som den i hovedsagen
omhandlede varierer alt efter den oppebårne nettoløn, der fastsættes ud fra den skatteklasse, der er anført på arbejdstagerens
skattekort, og at den vandrende arbejdstager, hvis ægtefælle ofte forbliver bosiddende i oprindelsesmedlemsstaten, ifølge
administrativ praksis automatisk indplaceres i en skatteklasse, som er ufordelagtig for ham, nemlig den skatteklasse, der
finder anvendelse på gifte arbejdstagere, hvis samliv med ægtefællen varigt er ophørt, i stedet for i lighed med indenlandske
arbejdstagere at blive indplaceret i den mere fordelagtige skatteklasse, som finder anvendelse på gifte arbejdstagere, der
bor sammen med en ægtefælle, som ikke udøver lønnet beskæftigelse.
32     Endelig forudsætter enhver ændring af den på skattekortet anførte skatteklasse for det første, at den vandrende arbejdstager
indgiver en udtrykkelig ansøgning på trods af, at arbejdstageren på intet tidspunkt af de kompetente myndigheder bliver gjort
opmærksom på muligheden for at få foretaget en ændring eller på kravet om indgivelse af en særlig ansøgning for at opnå en
ændring af skatteklassen, samt for det andet, at der fremlægges en attest fra skattemyndighederne i den medlemsstat, hvor
arbejdstageren er statsborger, og at der foretages en dybtgående undersøgelse af den pågældendes familiemæssige og økonomiske
situation.
33     Endelig er en ændring af den skatteklasse, som den pågældende er blevet indplaceret i, uden betydning for størrelsen af det
sygedagpengebeløb, som tilkendes den pågældende. Som det fremgår af de sagsakter, Domstolen har modtaget fra den forelæggende
ret, udelukker retspraksis vedrørende anvendelsen af § 47 i bog V i SGB i størstedelen af tilfældene en ændring med tilbagevirkende
gyldighed af det nævnte sygedagpengebeløb og tillader kun en ændring i de tilfælde, hvor arbejdsgiveren ulovligt har tilbageholdt
den forsikredes løn, men senere efterbetalt denne som led i en efterfølgende kontraktopfyldelse.
34     På baggrund af ovenstående er der således ingen tvivl om, at anvendelsen af en national ordning som den i hovedsagen omhandlede
kan placere den vandrende arbejdstager i en retlig eller faktisk situation, som er mindre fordelagtig end den, som en indenlandsk
arbejdstager i en lignende situation befinder sig i.
35     En ordning som den i hovedsagen omhandlede medfører således en forskelsbehandling til skade for vandrende arbejdstagere.
36     Det skal derfor undersøges, om denne forskelsbehandling er objektivt begrundet, og om den er proportional med det mål, der
forfølges med den nævnte ordning. Innungskrankenkasse har i denne forbindelse anført argumenter, som vedrører administrativ
forenkling af proceduren for tilkendelse af sygedagpenge samt den funktion, som den nationale lovgiver har tiltænkt sygedagpengene,
nemlig at sikre de pågældende arbejdstagere en indkomst, som gør dem i stand til at forsørge sig selv. Ifølge denne argumentation
kan de sociale sikringsinstitutioner ved beregning af de sygedagpenge, der skal udbetales, på grundlag af kriterier, der er
fastlagt i skatteretten, uden at det på forhånd er nødvendigt at undersøge rigtigheden af disse kriterier, hurtigt foretage
udbetaling af sygedagpengene og sikre de berørte arbejdstagere en garanteret indkomst. Muligheden for senere at foretage en
ændring af skatteklassen indebærer i øvrigt en væsentlig ændring af sygedagpengenes størrelse med tilbagevirkende gyldighed
og udsætter de nævnte institutioner og de berettigede for langvarige og komplicerede beregninger.
37     Da det findes ufornødent at undersøge, i hvilket omfang hensyn, der vedrører administrativ forenkling, sikring af eksistensgrundlag
og de komplekse beregninger, der foretages for at udbetale sygedagpenge, kan udgøre legitime hensyn, skal det blot fastslås,
at de omhandlede foranstaltninger går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse formål.
38     Som den forelæggende ret har anført, hindrer sådanne formål nemlig ikke, at der senere foretages en ændring af sygedagpengebeløbet
ved indførelse af en ordning, hvorefter sygedagpengebeløbets størrelse tilpasses med tilbagevirkende gyldighed for at tage
hensyn til den vandrende arbejdstagers faktiske situation.
39     Dette resultat bekræftes desuden af, at en ændring af sygedagpengebeløbet med tilbagevirkende gyldighed i hvert fald i et
tilfælde er blevet anerkendt i tysk retspraksis, hvor iværksættelsen af ændringen ikke gav anledning til særlige vanskeligheder,
hvilket Innungskrankenkasses advokat anerkendte under retsmødet.
40     Under hensyn til ovenstående overvejelser skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71
er til hinder for, at en medlemsstat anvender en sygedagpengeordning som den i hovedsagen omhandlede,
–       hvorefter en vandrende arbejdstager, hvis ægtefælle har bopæl i en anden medlemsstat, automatisk indplaceres i en skatteklasse,
som er mindre fordelagtig end den, som finder anvendelse på en gift, indenlandsk arbejdstager, hvis ægtefælle har bopæl i
den pågældende medlemsstat og ikke udøver lønnet beskæftigelse
og
–       for så vidt angår sygedagpengebeløbet, som beregnes på grundlag af en nettoindkomst, der fastsættes ud fra en skatteklasse,
ikke tillader, at der med tilbagevirkende gyldighed tages hensyn til en senere ændring af skatteklassen som følge af en udtrykkelig
ansøgning fra den vandrende arbejdstager på baggrund af dennes faktiske familiemæssige situation.

Sagens omkostninger
41     Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på
arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og
ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, er til hinder for, at en medlemsstat anvender en sygedagpengeordning
som den i hovedsagen omhandlede,
–
hvorefter en vandrende arbejdstager, hvis ægtefælle har bopæl i en anden medlemsstat, automatisk indplaceres i en skatteklasse,
som er mindre fordelagtig end den, som finder anvendelse på en gift, indenlandsk arbejdstager, hvis ægtefælle har bopæl i
den pågældende medlemsstat og ikke udøver lønnet beskæftigelse
og
–
for så vidt angår sygedagpengebeløbet, som beregnes på grundlag af en nettoindkomst, der fastsættes ud fra en skatteklasse,
ikke tillader, at der med tilbagevirkende gyldighed tages hensyn til en senere ændring af skatteklassen som følge af en udtrykkelig
ansøgning fra den vandrende arbejdstager på baggrund af dennes faktiske familiemæssige situation.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.