CELEX: 61992CJ0359
Annulationssøgsmål
direktiv 92/59/EØF om produktsikkerhed i almindelighed
hjemmel
EØF-traktatens artikel 100 A og artikel 145, tredje led

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 14. september 1992 har Forbundsrepublikken Tyskland i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 1, anlagt sag med paastand om annullation af artikel 9 i Raadets direktiv 92/59/EOEF af 29. juni 1992 om produktsikkerhed i almindelighed (EFT L 228, s. 24, herefter benaevnt "direktivet"), for saa vidt som den bemyndiger Kommissionen til i relation til et bestemt produkt at vedtage en afgoerelse, der paalaegger medlemsstaterne at traeffe foranstaltninger som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 1, litra d) til h).
2 Direktivet, som er udstedt paa grundlag af traktatens artikel 100 A, skal garantere, at forbrugsvarer, der bringes paa Faellesskabets indre marked, generelt ikke frembyder risici for forbrugeren, naar de bruges under almindelige anvendelsesbetingelser, eller at de i hvert fald kun frembyder en meget begraenset risiko. Det finder kun anvendelse, i det omfang der ikke findes mere specifikke faellesskabsbestemmelser (direktivets artikel 1, stk. 2). Det paalaegger saavel producenter som distributoerer at overholde et almindeligt sikkerhedskrav. Producenter maa kun bringe sikre produkter paa markedet. De skal desuden advare forbrugerne om de risici, der er forbundet med brugen af produktet, og traeffe de noedvendige foranstaltninger med henblik paa at oplyse om og undgaa disse risici. Distributoererne skal bidrage til at sikre, at det almindelige sikkerhedskrav er opfyldt (direktivets artikel 3).
3 Medlemsstaterne skal vedtage de noedvendige love og administrative bestemmelser for at sikre, at dette krav overholdes. De skal navnlig oprette myndigheder, der skal foere kontrol med, at produkter, som bringes paa markedet, er sikre, og give myndighederne de fornoedne befoejelser til at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige til gennemfoerelse af direktivet (direktivets artikel 5). I henhold til direktivets artikel 6 skal medlemsstaterne vedtage bestemmelser, der giver dem mulighed for i overensstemmelse med traktaten, saerlig artikel 30 og 36, at traeffe passende foranstaltninger, bl.a. med de i artikel 6, stk. 1, naevnte formaal for oeje.
4 Saadanne foranstaltninger kan bl.a. bestaa i:
"...
d) at stille betingelser forud for et produkts markedsfoering for at goere produktet sikkert, og at kraeve, at der anfoeres passende advarsler om de risici, der kan vaere forbundet med produktet
e) at paabyde, at personer, som kan blive udsat for den risiko, der er forbundet med et produkt, paa passende maade advares rettidigt mod denne risiko, bl.a. ved udsendelse af saerlige advarsler
f) midlertidigt, saa laenge det er noedvendigt med henblik paa gennemfoerelsen af den noedvendige kontrol, at forbyde, at et produkt eller et parti af et produkt leveres, tilbydes leveret eller udstilles, hvis der foreligger praecise og sammenfaldende tegn paa, at det er farligt
g) at forbyde markedsfoering af et produkt eller et parti af et produkt, der har vist sig at vaere farligt, og at fastsaette de noedvendige ledsageforanstaltninger for at sikre, at forbuddet overholdes
h) at organisere en effektiv og oejeblikkelig tilbagetraekning af et farligt produkt eller et parti af et farligt produkt, der allerede er bragt paa markedet, og om noedvendigt at sikre, at det destrueres under forsvarlige vilkaar".
5 Der er i direktivet indfoert en underretnings- og oplysningsordning. Det fremgaar af artikel 7, at hvis en medlemsstat traeffer foranstaltninger efter artikel 6, stk. 1, litra d) til h), hvorved den begraenser adgangen til at bringe et produkt paa markedet eller bestemmer, at det skal traekkes tilbage fra markedet, skal den underrette Kommissionen herom. Kommissionen fastslaar efter at have hoert de beroerte parter, om foranstaltningen er begrundet eller ubegrundet og underretter ° alt efter omstaendighederne ° medlemsstaterne eller den beroerte medlemsstat herom.
6 Direktivet indeholder endelig bestemmelser om hastetilfaelde og indgreb fra Faellesskabets side.
7 I direktivets artikel 8 er det bestemt, at hvis en medlemsstat traeffer hasteforanstaltninger for at forhindre, begraense eller indfoere saerlige bestemmelser for det eventuelle salg eller den eventuelle brug af et produkt, som er forbundet med alvorlige og umiddelbare risici for forbrugernes sundhed og sikkerhed, skal den straks underrette Kommissionen herom, hvorefter Kommissionen kontrollerer, om oplysningerne er i overensstemmelse med direktivet, og videresender dem til de oevrige medlemsstater. Disse underretter Kommissionen om, hvilke foranstaltninger de traeffer.
8 Direktivets artikel 9 lyder saaledes:
"Hvis Kommissionen ved underretning eller gennem oplysninger fra en medlemsstat, bl.a. i medfoer af artikel 7 og 8, bliver bekendt med, at et produkt udgoer en alvorlig og umiddelbar risiko for forbrugernes sundhed og sikkerhed i flere medlemsstater, og hvis
a) en eller flere medlemsstater har truffet foranstaltninger efter artikel 6, stk. 1, litra d) til h), til begraensning af markedsfoeringen af produktet eller dets tilbagetraekning fra markedet, og
b) medlemsstaterne har truffet forskellige foranstaltninger angaaende den foreliggende risiko, og
c) risikoen ikke, paa grund af arten af det paagaeldende produktsikkerhedsproblem, kan imoedegaas paa en maade, der svarer til sagens hastende karakter, paa grundlag af de procedurer, der er fastsat i specifikke faellesskabsforskrifter vedroerende det paagaeldende produkt eller den paagaeldende produktkategori, og
d) risikoen alene kan imoedegaas effektivt ved vedtagelse af passende foranstaltninger paa EF-niveau til beskyttelse af forbrugernes sundhed og sikkerhed og til sikring af, at det faelles marked fungerer tilfredsstillende,
kan Kommissionen efter at have hoert medlemsstaterne og efter anmodning fra mindst én af dem vedtage en afgoerelse efter fremgangsmaaden i artikel 11, der paalaegger medlemsstaterne at traeffe de noedvendige midlertidige foranstaltninger som omhandlet i artikel 6, stk. 1, litra d) til h)."
9 Den i direktivets artikel 11 foreskrevne procedure er procedure III, variant b), i artikel 2 i Raadets afgoerelse 87/373/EOEF af 13. juli 1987 om fastsaettelse af de naermere vilkaar for udoevelsen af de gennemfoerelsesbefoejelser, der tillaegges Kommissionen (EFT L 197, s. 33). I henhold til proceduren bistaas Kommissionen af et Udvalg for Hastende Produktsikkerhedsproblemer, der bestaar af repraesentanter for medlemsstaterne, og som har Kommissionens repraesentant som formand. Udvalget skal afgive en udtalelse om de af Kommissionen foreslaaede foranstaltninger. Kommissionen vedtager de foranstaltninger, der er i overensstemmelse med udvalgets udtalelse. Hvis de paataenkte foranstaltninger ikke er i overensstemmelse med udvalgets udtalelse, eller hvis udvalget ikke har afgivet nogen udtalelse, vedtages foranstaltningerne af Raadet med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen. Saafremt Raadet ikke har truffet en afgoerelse inden for en periode paa femten dage regnet fra forslagets forelaeggelse, kan Kommissionen vedtage de foreslaaede foranstaltninger, medmindre Raadet med simpelt flertal har udtalt sig imod disse. De foranstaltninger, der vedtages, har en gyldighedsperiode paa hoejst tre maaneder, der kan forlaenges efter samme procedure. Medlemsstaterne skal traeffe de noedvendige foranstaltninger til gennemfoerelse af de trufne afgoerelser inden for en frist paa ti dage.
10 Medlemsstaterne skulle efterkomme direktivet senest den 29. juni 1994.
11 Selv om Forbundsrepublikken Tyskland formelt kun har nedlagt paastand om annullation af direktivets artikel 9, for saa vidt som den bemyndiger Kommissionen til i relation til et bestemt produkt at vedtage en afgoerelse, der paalaegger medlemsstaterne at traeffe foranstaltninger som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 1, litra d) til h), er der i betragtning af opbygningen af direktivets artikel 9 i realiteten tale om en paastand om annullation af artiklen i sin helhed.
12 Forbundsrepublikken Tyskland har paaberaabt sig to anbringender til stoette for annullationspaastanden. Den har dels anfoert, at direktivets artikel 9 er uden hjemmel, dels at artiklen indebaerer en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet. Raadet og Kommissionen har anfoert, at ingen af de to anbringender boer tiltraedes.
Anbringendet om manglende hjemmel
13 Ifoelge den tyske regering bemyndiger direktivets artikel 9 Kommissionen til at anvende direktivet paa enkelttilfaelde. Kommissionen kan nemlig i henhold til artiklen traeffe afgoerelser, der traeder i stedet for de afgoerelser, de nationale myndigheder traeffer med henblik paa at sikre, at de nationale regler til gennemfoerelse af direktivet overholdes.
14 Den tyske regering finder, at direktivet, som er udstedt paa grundlag af traktatens artikel 100 A, kun kan vedroere denne artikels stk. 5, som giver Kommissionen kompetence til at kontrollere de foreloebige foranstaltninger, medlemsstaterne traeffer i medfoer af beskyttelsesklausuler, der indgaar i en harmonisering. Regeringen har anfoert, at artiklen imidlertid ikke udgoer en tilstraekkelig hjemmel, da den kun bemyndiger Kommissionen til at kontrollere, at foreloebige nationale foranstaltninger er i overensstemmelse med faellesskabsretten, men ikke til at traeffe de foranstaltninger, hvormed konsekvenserne af en saadan kontrol skal drages paa nationalt plan.
15 Raadet og Kommissionen har heroverfor anfoert, at hjemmelen for direktivets artikel 9 ikke er traktatens artikel 100 A, stk. 5. Direktivet indeholder efter deres opfattelse ikke en "beskyttelsesklausul" som omhandlet i traktatens artikel 100 A, stk. 5, dvs. en klausul, der bemyndiger medlemsstaterne til at traeffe foreloebige foranstaltninger med en af de ikke-oekonomiske begrundelser, der er naevnt i traktatens artikel 36. Der indfoeres saaledes ved artikel 9 ikke en "faellesskabskontrolprocedure" med hensyn til de foreloebige foranstaltninger, der traeffes paa grundlag af en saadan klausul.
16 Ifoelge Raadet og Kommissionen har direktivets artikel 9 hjemmel i traktatens artikel 100 A, stk. 1, sammenholdt med artikel 145, tredje led. De har gjort gaeldende, at direktivets artikel 9 bemyndiger Kommissionen til at traeffe harmoniseringsforanstaltninger "ad hoc" ° i form af afgoerelser, der er rettet til medlemsstaterne, men ikke har nogen direkte virkning i forhold til borgerne ° naar der kun kan traeffes hasteforanstaltninger paa faellesskabsplan, og naar visse betingelser er opfyldt.
17 Den tyske regering har over for denne argumentation i det vaesentlige anfoert, at traktatens artikel 100 ff., navnlig artikel 100 A, stk. 1, udelukkende sigter mod tilnaermelse af lovgivningerne og derfor ikke giver kompetence til at anvende de gaeldende regler paa bestemte tilfaelde i de nationale myndigheders sted, hvilket direktivets artikel 9 aabner mulighed for. Regeringen har tilfoejet, at de befoejelser, der er tillagt Kommissionen ved direktivets artikel 9, saaledes raekker videre end de befoejelser, en forbundsstat som f.eks. Forbundsrepublikken Tyskland har i forhold til delstaterne, for det er i henhold til den tyske grundlov delstaterne, der har kompetence til at gennemfoere forbundslovene. Endelig er direktivets artikel 9 ifoelge regeringen heller ikke en gennemfoerelsesbefoejelse som omhandlet i traktatens artikel 145, tredje led, da denne bestemmelse ikke indeholder en selvstaendig materiel kompetence, men blot tillader Raadet at overdrage gennemfoerelsesbefoejelser til Kommissionen, saafremt der i den primaere faellesskabsret er hjemmel til den retsakt, der skal gennemfoeres, og til gennemfoerelsesforanstaltningerne.
18 Indledningsvis bemaerkes, at direktivets artikel 9 ikke kan have hjemmel i traktatens artikel 100 A, stk. 5. Der er i oevrigt enighed mellem parterne herom.
19 Det hedder nemlig i traktatens artikel 100 A, stk. 5: "[Harmoniseringsforanstaltningerne] indeholder i de relevante tilfaelde en beskyttelsesklausul, der bemyndiger medlemsstaterne til med en eller flere af de ikke-oekonomiske begrundelser, der er naevnt i artikel 36, at traeffe foreloebige foranstaltninger, der er undergivet en faellesskabskontrolprocedure."
20 Artiklen vedroerer kun den kontrol, faellesskabsmyndighederne foerer med de af medlemsstaterne trufne foranstaltninger. Direktivets artikel 9 har imidlertid ikke til formaal at indfoere en saadan kontrol. Den indeholder regler om en faellesskabsprocedure for samordning af de nationale foranstaltninger vedroerende et produkt med henblik paa at sikre, at produktet kan omsaettes frit og uden fare for forbrugerne i hele Faellesskabet.
21 Det skal dernaest afgoeres, om traktatens artikel 100 A, stk. 1, sammen med artikel 145, tredje led, udgoer en tilstraekkelig hjemmel for direktivets artikel 9, som anfoert af Raadet og Kommissionen.
22 Som det fremgaar af Domstolens dom af 17. maj 1994 (sag C-41/93, Frankrig mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 22), bemyndiger traktatens artikel 100 A, stk. 1, med henblik paa virkeliggoerelsen af de i EOEF-traktatens artikel 8 A (nu EF-traktatens artikel 7 A) fastsatte maal Raadet til efter den i artiklen fastsatte fremgangsmaade at traeffe foranstaltninger med henblik paa at fjerne de hindringer for samhandelen, som skyldes forskelle mellem medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser.
23 Med direktivet foretages der imidlertid en saerlig form for harmonisering, som Raadet under henvisning til sprogbrugen i tredje betragtning til direktivet har betegnet som en "horisontal" harmonisering.
24 Direktivet fastsaetter nemlig, som det fremgaar af fjerde betragtning, paa faellesskabsplan "et almindeligt sikkerhedskrav til alle markedsfoerte produkter, som er bestemt til forbrugerne, eller som kan anvendes af forbrugerne". Dette "almindelige sikkerhedskrav" (jf. afsnit II i direktivet) indebaerer, at producenterne for det foerste kun maa bringe sikre produkter paa markedet, for det andet skal give forbrugeren relevante oplysninger, hvorved denne kan vurdere de risici, der er forbundet med et produkt i dets normale eller med rimelighed forventede anvendelsestid, hvis disse ikke kan opfattes umiddelbart uden passende advarsel, og saaledes sikre sig herimod, og for det tredje skal traeffe saadanne foranstaltninger, som de leverede produkters egenskaber tilsiger, saaledes at forbrugeren bliver bekendt med de risici, som produkterne maatte frembyde, og traeffe passende forholdsregler, herunder om noedvendigt traekke produktet tilbage fra markedet, for at disse risici kan undgaas. Distributoererne skal aktivt bidrage til at sikre, at det almindelige sikkerhedskrav er opfyldt (direktivets artikel 3).
25 Medlemsstaterne skal i henhold til direktivet vedtage de noedvendige love og administrative bestemmelser for at paabyde producenter og distributoerer at overholde deres forpligtelser i henhold til direktivet paa en saadan maade, at produkter, der bringes paa markedet, er sikre. Medlemsstaterne skal navnlig oprette eller udpege myndigheder, der skal foere kontrol med, at produkterne opfylder kravet om, at kun sikre produkter maa bringes paa markedet, og soerge for, at myndighederne har de fornoedne befoejelser til at traeffe de foranstaltninger, der paahviler dem i medfoer af direktivet, herunder muligheden for at ivaerksaette passende sanktioner i tilfaelde af manglende overholdelse af kravene i direktivet (direktivets artikel 5).
26 I henhold til direktivets artikel 6 skal medlemsstaterne i medfoer af artikel 5 have de fornoedne befoejelser til, i forhold til risikoens alvor og i overensstemmelse med traktaten, saerlig artikel 30 og 36, at traeffe passende foranstaltninger, bl.a. med de i artikel 6, stk. 1, litra a) til h), naevnte formaal for oeje.
27 I henhold til direktivets artikel 7 og 8 er det imidlertid overladt Kommissionen at foere kontrol med de af medlemsstaterne trufne foranstaltninger, der kan begraense samhandelen.
28 Ifoelge direktivets artikel 7 skal medlemsstaterne underrette Kommissionen om foranstaltninger efter direktivets artikel 6, stk. 1, litra d) til h), til begraensning af adgangen til at bringe et produkt eller et parti produkter paa markedet eller til dets tilbagetraekning fra markedet og om baggrunden for foranstaltningerne.
29 Ifoelge direktivets artikel 8 skal medlemsstaterne straks underrette Kommissionen, hvis de traeffer eller vedtager at traeffe hasteforanstaltninger for at forhindre, begraense eller indfoere saerlige bestemmelser for den eventuelle markedsfoering eller brug af et produkt eller et parti produkter paa deres omraade paa grund af en alvorlig og umiddelbar risiko, som produktet eller partiet udgoer for forbrugernes sundhed og sikkerhed. Medlemsstaterne kan ogsaa meddele Kommissionen saadanne oplysninger om eksistensen af en alvorlig og umiddelbar risiko, som de maatte raade over, inden de traeffer afgoerelse om de paagaeldende foranstaltninger.
30 Efter den i henhold til direktivet indfoerte ordning er det ikke udelukket, men ligefrem sandsynligt, at medlemsstaterne traeffer indbyrdes afvigende foranstaltninger. Som anfoert i attende betragtning til direktivet vil saadanne afvigelser kunne "foere til uacceptable forskelle i beskyttelsesniveauet for forbrugerne og ... udgoere en hindring for samhandelen i Faellesskabet".
31 I forbindelse med den paagaeldende ordning vil der ogsaa, som anfoert i nittende betragtning til direktivet, kunne opstaa alvorlige produktsikkerhedsmaessige problemer, der umiddelbart beroerer eller vil kunne beroere hele Faellesskabet eller en stor del heraf, og som paa grund af karakteren af det sikkerhedsmaessige problem, som produktet frembyder, og den hastende situation ikke kan behandles effektivt inden for rammerne af de procedurer, der er fastsat i de specifikke faellesskabsforskrifter for de paagaeldende produkter eller den paagaeldende produktkategori.
32 Faellesskabslovgiver fandt derfor, at det til imoedegaaelse af alvorlige og umiddelbare risici for forbrugernes sundhed var noedvendigt at indfoere en mekanisme, der i sidste instans goer det muligt at vedtage foranstaltninger, der finder anvendelse i hele Faellesskabet, i form af beslutninger, der rettes til medlemsstaterne (tyvende betragtning til direktivet).
33 I dette oejemed er der i direktivets artikel 9 givet Kommissionen bemyndigelse til paa grundlag af de oplysninger, den modtager, at gribe ind, saafremt et produkt, der er bragt paa markedet, udgoer en alvorlig og umiddelbar risiko for forbrugernes sundhed og sikkerhed i flere medlemsstater, og medlemsstaterne har truffet eller agter at traeffe forskellige foranstaltninger i relation til produktet, dvs. foranstaltninger, som giver forskellige beskyttelsesniveauer, og dermed forhindrer, at produktet kan omsaettes frit inden for Faellesskabet. I henhold til artiklen kan Kommissionen, saafremt der kun kan sikres en effektiv beskyttelse ved hjaelp af foranstaltninger paa faellesskabsplan, og der ikke findes en anden, saerlig procedure for produktet, som kan anvendes, vedtage en afgoerelse, der paalaegger medlemsstaterne at traeffe de noedvendige midlertidige foranstaltninger som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 1, litra d) til h).
34 Som det fremgaar af attende, nittende og tyvende betragtning til direktivet og af artiklens opbygning, er formaalet med direktivets artikel 9 at give Kommissionen mulighed for hurtigst muligt og midlertidigt at vedtage foranstaltninger, der finder anvendelse i hele Faellesskabet med hensyn til et produkt, som er forbundet med en alvorlig og umiddelbar risiko for forbrugernes sundhed og sikkerhed, med henblik paa at sikre, at der handles i overensstemmelse med direktivets maalsaetning. Produkternes frie bevaegelighed kan nemlig kun sikres, hvis sikkerhedskravene til produkterne ikke er maerkbart forskellige fra den ene medlemsstat til den anden. Der kan kun opnaas et hoejt sikkerhedsniveau, saafremt farlige produkter er genstand for passende foranstaltninger i alle medlemsstaterne.
35 Kommissionens indgriben skal ske i naert samarbejde med medlemsstaterne. For det foerste kan Kommissionen foerst vedtage afgoerelser paa faellesskabsplan efter at have hoert medlemsstaterne og efter anmodning fra en medlemsstat. Desuden kan Kommissionen kun vedtage saadanne afgoerelser, hvis de er i overensstemmelse med en udtalelse afgivet af et udvalg bestaaende af repraesentanter for medlemsstaterne og en repraesentant for Kommissionen. I modsat fald skal foranstaltningen vedtages af Raadet inden for en bestemt frist. Endelig er afgoerelserne udelukkende rettet til medlemsstaterne. I tyvende betragtning til direktivet er det praeciseret, at de ikke er umiddelbart bindende for de erhvervsdrivende i Faellesskabet, og at de skal gennemfoeres ved en national retsakt.
36 I overensstemmelse hermed er faellesskabsmyndighedernes indgriben i de i direktivets artikel 9 naevnte tilfaelde ° som formuleret i artiklens litra d) ° begrundet i, at "risikoen alene kan imoedegaas effektivt ved vedtagelse af passende foranstaltninger paa EF-niveau til beskyttelse af forbrugernes sundhed og sikkerhed og til sikring af, at det faelles marked fungerer tilfredsstillende".
37 Faellesskabsmyndighedernes indgriben er ikke i strid med traktatens artikel 100 A, stk. 1. De foranstaltninger, som Raadet har kompetence til at traeffe i henhold til denne bestemmelse, vedroerer nemlig "det indre markeds oprettelse og funktion". Paa visse omraader, navnlig for saa vidt angaar produkters sikkerhed, kan situationen imidlertid vaere den, at det ikke er tilstraekkeligt til at sikre markedets enhed, at der blot sker en tilnaermelse af de generelle regler. Begrebet "foranstaltninger med henblik paa indbyrdes tilnaermelse" skal derfor fortolkes saaledes, at det ogsaa omfatter en kompetence for Raadet til at foreskrive foranstaltninger vedroerende et bestemt produkt eller en kategori af bestemte produkter og om noedvendigt individuelle foranstaltninger vedroerende saadanne produkter.
38 For saa vidt angaar argumentet om, at den kompetence, der saaledes er givet Kommissionen, raekker videre end de befoejelser, en forbundsstat som Forbundsrepublikken Tyskland har i forhold til delstaterne, bemaerkes, at reglerne om forholdet mellem Faellesskabet og dets medlemsstater ikke er de samme som reglerne om samspillet mellem de tyske forbundsmyndigheder og delstaterne. De foranstaltninger, der traeffes til gennemfoerelse af traktatens artikel 100 A, er i oevrigt rettet til medlemsstaterne og ikke til de regionale enheder, som de bestaar af. Desuden er de befoejelser, der er givet Kommissionen i direktivets artikel 9, uden betydning for kompetencefordelingen i Forbundsrepublikken Tyskland.
39 Den kompetence, der er tillagt Kommissionen i henhold til direktivets artikel 9, har saaledes hjemmel i traktatens artikel 100 A, stk. 1.
40 Da den tyske regering ikke har bestridt, at en saadan kompetence kan tildeles Kommissionen, hvis den har hjemmel i traktatens artikel 100 A, er det unoedvendigt at undersoege, om traktatens artikel 145, tredje led, finder anvendelse i det foreliggende tilfaelde.
41 Det foelger heraf, at Forbundsrepublikken Tysklands foerste anbringende ikke kan tiltraedes.
Spoergsmaalet om en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
42 Den tyske regering har gjort gaeldende, at direktivets artikel 9 ikke er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, idet den i det vaesentlige har anfoert to grunde hertil. For det foerste er de befoejelser, der er givet Kommissionen, ikke egnede til at sikre et hoejt beskyttelsesniveau for borgernes sundhed, da det forhold, at der traeffes afgoerelser paa faellesskabsplan, ikke er nogen garanti for, at de trufne foranstaltninger er de mest hensigtsmaessige. For det andet goer de paagaeldende befoejelser i for hoej grad indgreb i medlemsstaternes kompetence, da Kommissionen kan naa de samme maal ved hjaelp af traktatbrudsproceduren i traktatens artikel 169, idet den om noedvendigt kan anmode Domstolen om at foreskrive foreloebige forholdsregler.
43 Raadet og Kommissionen har heroverfor anfoert, at direktivets artikel 9 ikke er i strid med proportionalitetsprincippet. De har gjort gaeldende, at Kommissionens indgriben i de i artiklen omhandlede tilfaelde ikke blot er hensigtsmaessig, men ogsaa noedvendig for at naa de i direktivet fastsatte maal og navnlig for at sikre et hoejt beskyttelsesniveau for forbrugerne, samtidig med at det sikres, at det indre marked fungerer tilfredsstillende. De paagaeldende maal kan efter deres opfattelse ikke naas ved hjaelp af traktatbrudsproceduren, navnlig ikke i hastetilfaelde.
44 Det foelger af Domstolens faste praksis (jf. f.eks. dom af 28.6.1990, sag C-174/89, Hoche, Sml. I, s. 2681, praemis 19), at faellesskabsinstitutionernes retsakter i henhold til proportionalitetsprincippet skal vaere egnede til at virkeliggoere den tilsigtede maalsaetning og ikke maa gaa ud over, hvad der er noedvendigt med henblik herpaa.
45 De befoejelser, der er givet Kommissionen i direktivets artikel 9, er egnede til at virkeliggoere de i direktivet fastsatte maal, nemlig at sikre et hoejt beskyttelsesniveau for forbrugernes sundhed og sikkerhed og samtidig fjerne de begraensninger og fordrejninger af konkurrencen, som skyldes forskellige nationale foranstaltninger vedroerende forbrugsvarer. De vanskeligheder, som vil kunne opstaa ved fastlaeggelsen af, hvilke foranstaltninger der i hvert enkelt tilfaelde er hensigtsmaessige, kan ikke foere til et andet resultat.
46 De paagaeldende befoejelser er ikke for vidtraekkende i forhold til de forfulgte maal. I modsaetning til hvad den tyske regering har anfoert, kan man nemlig ikke opnaa de i direktivets artikel 9 naevnte resultater ved hjaelp af traktatbrudsproceduren i traktatens artikel 169.
47 Indledningsvis giver traktatbrudsproceduren ikke mulighed for at paalaegge medlemsstaterne at traeffe en bestemt foranstaltning som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 1, litra d) til h).
48 Desuden ville Kommissionen ° som anfoert af Raadet og Kommissionen i deres indlaeg ° selv om det blev lagt til grund, at medlemsstaterne skal traeffe bestemte foranstaltninger i medfoer af direktivet, vaere noedsaget til at anlaegge traktatbrudssager mod alle de medlemsstater, som ikke har truffet saadanne foranstaltninger, hvilket kun kan besvaerliggoere proceduren.
49 Selv om der blev anlagt saadanne sager, og Domstolen gav Kommissionen medhold, er det endelig ikke sikkert, at de af Domstolen afsagte domme ville goere det muligt at naa de i direktivet fastsatte maal lige saa effektivt som ved hjaelp af en harmoniseringsforanstaltning paa faellesskabsplan.
50 Traktatbrudsproceduren goer det navnlig ikke muligt hurtigt at sikre en beskyttelse af forbrugerne. For det foerste har en saadan procedure med den administrative fase og den eventuelle efterfoelgende retssag noedvendigvis en vis varighed, selv om Kommissionen ° som anfoert af den tyske regering ° kan anmode Domstolen om at foreskrive foreloebige forholdsregler. For det andet kan det i de paagaeldende tilfaelde foerst fastslaas, at der foreligger et traktatbrud, efter at der er taget stilling til nogle vanskelige spoergsmaal om noedvendigheden af at vedtage den ene eller den anden foranstaltning ° hvilket ikke er foreneligt med sagernes karakter af hastetilfaelde ° idet direktivet blot paalaegger medlemsstaterne at vedtage de foranstaltninger, der er noedvendige for at forpligte producenter, mellemmaend og distributoerer til kun at saelge produkter og lade dem blive paa markedet, hvis de er sikre.
51 Det andet anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
52 Sagsoegte boer herefter frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
53 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen og boer derfor betale sagens omkostninger. Intervenienten, Kommissionen, baerer sine egne omkostninger i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk. 4, foerste afsnit.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagsoegte frifindes.
2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger. Intervenienten, Kommissionen, baerer sine egne omkostninger.