CELEX: 62006CJ0177
Valstybės pagalba
Pagalbos schema
Nesuderinamumas su bendrąja rinka
Komisijos sprendimas
Vykdymas
Pagalbos schemos panaikinimas
Dar nepervestos pagalbos sustabdymas
Suteiktos pagalbos susigrąžinimas
Įsipareigojimų neįvykdymas
Gynybos priemonės
Sprendimo neteisėtumas
Absoliutus negalėjimas vykdyti

Savo ieškinyje Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad per nustatytą terminą nesiėmusi būtinų priemonių
įgyvendinti šių sprendimų:
–        2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimo 2003/28/EB dėl 1993 m. Ispanijos įgyvendintos valstybės pagalbos schemos tam tikroms
Alavos provincijoje (Ispanija) naujai įsteigtoms įmonėms (OL L 7, 2003, p. 20),
–        2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimo 2003/86/EB dėl 1993 m. Ispanijos įgyvendintos valstybės pagalbos schemos tam tikroms
Biskajos provincijoje (Ispanija) naujai įsteigtoms įmonėms (OL L 40, 2003, p. 11),
–        2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimo 2003/192/EB dėl 1993 m. Ispanijos įgyvendintos valstybės pagalbos schemos tam tikroms
Gipuskoa  provincijoje (Ispanija) naujai įsteigtoms įmonėms (OL L 77, 2003, p. 1, toliau visi šie sprendimai – ginčijami sprendimai)
2 ir 3 straipsnių nuostatų ir bet kuriuo atveju nepranešusi apie šias priemones Komisijai pagal šių sprendimų 4 straipsnį,
Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal minėtas nuostatas.
I –
Ginčo aplinkybės
1993 m. baskų Alavos, Biskajos ir Gipuskoa provincijos ėmėsi mokestinių priemonių įmonių steigimui skatinti.
Kiekvieno provincijų įstatymų, t. y. liepos 5 d. Alavos provincijos įstatymo Nr. 18/1993, birželio 24 d. Biskajos provincijos
įstatymo 5/1993 ir birželio 26 d. Gipuskoa provincijos įstatymo 11/1993, kurie visi trys vadinami „Skubios mokestinės priemonės
investicijoms remti ir ekonominei veiklai skatinti (Medidas Fiscales Urgentes de Apoyo a la Inversión e impulso de la Actividad
Económica), 14 straipsnis dešimčiai vienas po kito einančių mokestinių laikotarpių atleidžia nuo pelno mokesčio įmones, įsteigtas
nuo provincijos įstatymo įsigaliojimo dienos iki 1994 m. gruodžio 31 d., su sąlyga, kad jos, be kita ko:
–        pradeda savo veiklą su ne mažiau kaip 20 milijonų ESP apmokėtojo kapitalo,
–        nuo bendrovės įsteigimo iki 1995 m. gruodžio 31 d. investuoja ne mažiau kaip 80 milijonų ESP ir
–        per šešis mėnesius nuo savo veiklos pradžios sukuria ne mažiau kaip dešimt darbo vietų.
2000 m. lapkričio 28 d. laišku Komisija pradėjo prieš Ispanijos Karalystę EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalią tyrimo
procedūrą dėl kiekvienos iš šių trijų mokestinių tvarkų (toliau bendrai – ginčijamos mokestinės priemonės).
2001 m. vasario 9 d. pateiktais pareiškimais
Diputación Foral de Álava
(byla T‑30/01),
Diputación Foral de Guipúzcoa
(byla T–31/01) ir
Diputación Foral de Vizcaya
(byla T‑32/01) pareiškė Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme tris ieškinius dėl sprendimų pradėti šią procedūrą
kiekvienos jų atžvilgiu panaikinimo.
Pasibaigus formalioms tyrimo procedūroms, Komisija priėmė ginčijamus sprendimus.
Kiekvieno šio sprendimo 1 straipsnis nagrinėjamą mokestinę tvarką kvalifikuoja valstybės pagalba ir pripažįsta ją nesuderinamą
su bendrąja rinka.
Kiekvieno šio sprendimo 2–4 straipsniai nustato:

„2 straipsnis
Ispanija privalo panaikinti 1 straipsnyje numatytą pagalbos schemą tiek, kiek ji dar galioja“.

3 straipsnis
1.      Ispanija imasi visų reikiamų priemonių 1 straipsnyje nurodytai pagalbai, kuri buvo neteisėtai suteikta, iš jos gavėjų susigrąžinti.
Ispanija turi sustabdyti dar nepervestos pagalbos pervedimą.
2.      Sugrąžinti reikia nedelsiant pagal nacionalinėje teisėje numatytas procedūras su sąlyga, kad jos leidžia iš karto ir veiksmingai
vykdyti šį sprendimą. <…>

4 straipsnis
Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą Ispanija informuoja Komisiją apie priemones, kurių ji ėmėsi šiam sprendimui
įgyvendinti.“
Apie visus tris sprendimus Ispanijos Karalystei buvo pranešta 2001 m. gruodžio 28 d. laišku.
Kiekvieno sprendimo 4 straipsnyje numatytas dviejų mėnesių terminas baigėsi, Komisijos teigimu, jai nepranešus apie priimtas
įgyvendinimo priemones.
2002 m. kovo 26 d. pateiktais pareiškimais
Diputación Foral de Álava
(byla T-86/02),
Diputación Foral de Vizcaya
(byla T‑87/02) ir
Diputación Foral de Guipúzcoa
(byla T‑88/02) pareiškė Pirmosios instancijos teisme tris ieškinius dėl panaikinimo, kiekviena jų – dėl su jomis susijusio
neigiamo sprendimo.
Pirmosios instancijos teismas sujungė bylas T‑30/01–T‑32/01 ir T‑86/02–T‑88/02 ir šiuo metu jas nagrinėja.
Po 2002 m. kovo 1 d. pasikeitus įvairiais raštais ir pateikus priminimus, Komisija, manydama, kad Ispanijos Karalystė vis
dar nepateikė informacijos apie ginčijamų sprendimų vykdymą, galiausiai nusprendė pareikšti šį ieškinį dėl įsipareigojimų
neįvykdymo.
II –
Procesas Teisingumo Teisme
2006 m. vasario 27 d. Teisingumo Teismas atmetė Ispanijos Karalystės šiose bylose pateiktą Procedūros reglamento 82a straipsniu
pagrįstą prašymą sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus paskelbti sprendimai šešiose Pirmosios instancijos teismo nagrinėjamose
bylose.
III –
Dėl ieškinio
A –
Šalių argumentai
1.     Komisijos argumentai
Komisija remiasi EB 249 straipsniu ir 88 straipsnio 2 dalimi.
Jos teigimu, pasibaigus kiekvieno ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje numatytam dviejų mėnesių terminui Ispanijos Karalystė,
nesilaikydama šių sprendimų 2 ir 3 straipsnių, nei panaikino dar galiojančias pagalbos schemas, nei sustabdė dar nepervestą
pagalbą, nei susigrąžino jau pervestą pagalbą.
Komisija pažymi, kad netgi šio ieškinio pareiškimo dieną, nepaisant daugybės priminimų, sprendimai vis dar nebuvo įvykdyti.
Ji teigia, kad vienintelis pagrindas, kuriuo valstybė narė gali remtis atsikirsdama į EB 88 straipsnio 2 dalies pagrindu Komisijos
pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, yra absoliutus negalėjimas vykdyti sprendimo. O šioje byloje ši sąlyga netenkinama.
Jokiu atveju Ispanijos Karalystė negali remtis ginčijamų sprendimų neteisėtumu, nes ji nepareiškė ieškinio dėl jų panaikinimo.
2.     Ispanijos vyriausybės argumentai
Ispanijos vyriausybė pateikia prieštaravimą dėl ginčijamų sprendimų teisėtumo. Subsidiariai ji neigia, kad gali būti kaltinama
neįvykdžiusi šių sprendimų.
a)     Ginčijamų sprendimų neteisėtumas
Remdamasi 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimu
Komisija prieš Italiją
(C‑99/02, Rink. p. I‑3353, 16 punktas ir jame nurodyta teismo praktika), vertinamu
a contrario
, Ispanijos vyriausybė mano, kad ji gali remtis Komisijos neigiamų sprendimų neteisėtumu, net jeigu nepareiškė ieškinio dėl
panaikinimo. Iš tikrųjų šie sprendimai nėra galutiniai, nes atitinkamos provincijų vyriausybės Pirmosios instancijos teisme
yra pareiškusios ieškinius dėl jų panaikinimo, kurie šiuo metu nagrinėjami.
Pateiktą prieštaravimą sudaro šešios dalys, susijusios atitinkamai su įgaliojimų viršijimu, gairių, kurios dar buvo neįsigaliojusios
priimant ginčijamas mokestines priemones, taikymu, 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias
EB Sutarties (88) straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1) 14 straipsnio pažeidimu, teisių į gynybą per preliminarią tyrimo
procedūrą pažeidimu ir pareigos motyvuoti nevykdymu.
b)     Įsipareigojimų neįvykdymo nebuvimas
Ispanijos vyriausybė neigia, kad ji neįvykdė pareigų panaikinti dar galiojančias pagalbos schemas, sustabdyti dar nepervestą
pagalbą ir susigrąžinti jau suteiktą pagalbą.
i)     Pareigos panaikinti dar galiojančias valstybės pagalbos schemas ir sustabdyti dar nepervestą pagalbą
Ispanijos vyriausybė primena, kad ginčijamos mokestinės priemonės apima atleidimą nuo pelno mokesčio dešimt mokestinių laikotarpių
nuo to, per kurį buvo įsteigta nauja bendrovė.
Šios priemonės, net jeigu ir nebuvo formaliai panaikintos, galiojo ribotą laikotarpį, nes jos buvo taikomos bendrovėms, įsteigtoms
nuo provincijų įstatymų Nr. 18/1993, 5/1993 ir 11/1993 įsigaliojimo 1993 m. iki 1994 m. gruodžio 31 d., todėl pagal jas buvo
galima atleisti nuo mokesčio tik iki ne vėliau kaip 2005 m. liepos mėn. pateiktos deklaracijos.
Tokiomis aplinkybėmis nagrinėjamos mokestinės schemos nustojo galioti.
ii)  Pareigos susigrąžinti jau suteiktą pagalbą
Ispanijos vyriausybė mano, kad Komisija klaidingai ją kaltino jau suteiktos pagalbos susigrąžinimo tikslais pasirinkus procedūrą,
vidaus teisėje numatytą panaikintinų aktų žalingam poveikiui pripažinti, kuri, Komisijos teigimu, ypač komplikavo susigrąžinimą.
Pasirinkta procedūra iš tikrųjų buvo niekinių aktų peržiūrėjimo procedūra, kuri yra tinkama ginčijamiems sprendimams teisingai
vykdyti.
Vadinasi, kadangi Komisija klydo kaltindama Ispanijos Karalystę pasirinkus susigrąžinimo procedūrą, kuri visiškai neleidžia
vykdyti ginčijamų sprendimų, negalima šiai valstybei narei priskirti įsipareigojimų neįvykdymo.
B –
Teisingumo Teismo vertinimas
1.     Dėl prieštaravimo, susijusio su ginčijamų sprendimų neteisėtumu
EB sutartimi įtvirtinta teisių gynimo priemonių sistema skiria EB 226 ir 227 straipsniuose numatytus ieškinius, kuriais siekiama,
jog būtų pripažinta, kad valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, ir EB 230 ir 232 straipsniuose numatytus ieškinius, kuriais
siekiama kontroliuoti Bendrijos institucijų aktų ar neveikimo teisėtumą. Šiomis teisių gynimo priemonėmis siekiama skirtingų
tikslų ir joms taikomos skirtingos taisyklės. Taigi valstybė narė, nesant aiškiai tai leidžiančios Sutarties nuostatos, negali
tinkamai remtis sprendimo, kuris jai skirtas, neteisėtumu kaip gynybos priemone, atsikirsdama į šio sprendimo neįvykdymu grindžiamą
ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑261/99, Rink. p. I‑2537, 18 punktą ir 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑404/00, Rink. p. I‑6695, 40 punktą).
Galėtų būti kitaip, tik jeigu nagrinėjamame akte būtų ypač didelių ir aiškių trūkumų, dėl kurių galima aktą laikyti neegzistuojančiu
(minėtų sprendimų
Komisija prieš Prancūziją
19 punktas ir
Komisija prieš Ispaniją
41 punktas).
Ši išvada taip pat taikoma EB 88 straipsnio 2 dalies antrąja pastraipa grindžiamo ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo atveju
(minėtų sprendimų
Komisija prieš Prancūziją
20 punktas ir
Komisija prieš Ispaniją
42 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Ispanijos Karalystė savo pareiškimuose neteigė, jog ginčijamuose sprendimuose yra trūkumų,
dėl kurių būtų galima paneigti patį šių aktų buvimą.
Bet kuriuo atveju Ispanijos vyriausybė negali, nurodydama minėtą sprendimą
Komisija prieš Ispaniją
, tinkamai remtis atitinkamų provincijų pareikštais ieškiniais dėl panaikinimo, nagrinėjamais Pirmosios instancijos teisme.
Vien tai, kad Teisingumo Teismas šiame, taip pat ir kituose sprendimuose norėjo pabrėžti, kad nagrinėjamais atvejais, dėl
kurių į jį kreiptasi, ieškinys dėl panaikinimo nebuvo pareikštas per numatytą terminą arba kad toks ieškinys atmestas, neleidžia
padaryti išvados, kad, atvirkščiai, Bendrijos akto neteisėtumu gali būti remiamasi atsikertant į ieškinį dėl įsipareigojimų
neįvykdymo vien dėl to, kad nagrinėjamas ieškinys dėl minėto akto panaikinimo.
Iš tikrųjų svarbu priminti, kad ginčijamų sprendimų teisėtumas preziumuojamas ir kad, nepaisant pareikšto ieškinio dėl panaikinimo,
jie Ispanijos Karalystei yra privalomi visi (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
26 punktą).
Iš to išplaukia, kad nagrinėjant EB 88 straipsnio 2 dalies antrąja pastraipa grindžiamą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
išskyrus akto neegzistavimo atvejį, valstybė narė negali atsikirsti remdamasi Komisijos neigiamo sprendimo neteisėtumu, kai
Bendrijos teismas nagrinėja tiesioginį ieškinį dėl šio sprendimo (dėl bylų, kuriose dar nebuvo išnagrinėti ieškiniai dėl panaikinimo,
žr. 2000 m. birželio 27 d. Sprendimą
Komisija prieš Portugaliją
, C‑404/97, Rink. p. I‑4897, ir 2006 m. birželio 1 d. Sprendimą
Komisija prieš Italiją
, C‑207/05, Rink. p. I‑0000).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad nagrinėjamas prieštaravimas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
2.     Dėl įsipareigojimų neįvykdymo buvimo
a)     Dėl kaltinimų, susijusių su pareigomis panaikinti dar galiojančias pagalbos schemas ir sustabdyti dar nepervestą pagalbą
Kiekvieno ginčijamo sprendimo 2 straipsnis įpareigoja Ispanijos Karalystę panaikinti nagrinėjamas pagalbos schemas tiek, kiek
jos dar galioja. Kiekvieno šio sprendimo 3 straipsnio 1 dalies antras sakinys įpareigoja sustabdyti dar nepervestas pagalbas.
Taigi, kaip pabrėžia Ispanijos vyriausybė, pagalbos schemos buvo taikomos bendrovėms, įsteigtoms tik ne vėliau kaip 1994 m.
gruodžio 31 dieną.
Tačiau jų veikimas turėjo baigtis per dešimt mokestinių laikotarpių, t. y. praėjus keleriems metams po ginčijamų sprendimų.
Vykdydama kiekvieno šio sprendimo 2 straipsnį ir 3 straipsnio 1 dalį Ispanijos Karalystė galiausiai turėjo užtikrinti pagalbos
schemų panaikinimą ir atšaukti dar nepanaudotas teises į mokesčio atleidimą.
Ispanijos vyriausybė neginčija, kad pagalbos schemos nebuvo panaikintos ir kad nebuvo atšauktos dar nepanaudotos teisės į
mokesčio atleidimą.
Iš to matyti, kad Komisijos kaltinimai, susiję su kiekvieno ginčijamo sprendimo 2 straipsniu ir 3 straipsnio 1 dalies antruoju
sakiniu, yra pagrįsti.
b)     Dėl kaltinimų, susijusių su pareigomis susigrąžinti jau suteiktą pagalbą
Neigiamo sprendimo dėl neteisėtos pagalbos atveju Komisijos nurodytas susigrąžinimas vykdomas laikantis sąlygų, numatytų Reglamento
Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią:
„<...> pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos
leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios
valstybės narės, nepažeisdamos Bendrijos teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose,
įskaitant laikinąsias priemones.“
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vienintelis pagrindas, kuriuo valstybė narė gali remtis atsikirsdama į EB 88 straipsnio
2 dalies pagrindu Komisijos pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, yra absoliutus negalėjimas tinkamai vykdyti sprendimą
(žr., be kita ko, minėtų sprendimų
Komisija prieš Ispaniją
, C‑404/00, 45 punktą ir
Komisija prieš Graikiją
, C‑415/03, Rink. p. I‑3875, 35 punktą).
Šioje byloje pareiga susigrąžinti numatyta kiekvieno ginčijamo sprendimo 3 straipsnio 1 dalies pirmajame sakinyje ir 2 straipsnyje.
Ispanijos Karalystė nesiremia absoliučiu negalėjimu vykdyti šiuos sprendimus.
Ji tik teigia, kad pasirinkta procedūra jau suteiktai pagalbai susigrąžinti yra adekvati tinkamai vykdyti sprendimus.
Tačiau ji nepateikia jokio dokumento, pagrindžiančio būtent pagalbos gavėjų tapatybę, suteiktos pagalbos sumas ir minėtai
pagalbai susigrąžinti faktiškai taikytas procedūras.
Todėl ji visiškai neįrodo, kad per kiekvieno ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje numatytą terminą ji iš tikrųjų ėmėsi priemonių,
leidžiančių jau suteiktų pagalbų atžvilgiu iš karto ir veiksmingai vykdyti ginčijamus sprendimus Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio
3 dalies prasme.
Vadinasi, Komisijos kaltinimai, susiję su kiekvieno ginčijamo sprendimo 3 straipsnio 1 dalies pirmuoju sakiniu ir 2 straipsniu,
yra pagrįsti.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškinys yra pagrįstas tiek, kiek Komisija kaltina Ispanijos Karalystę nesiėmus visų
reikiamų priemonių panaikinti nagrinėjamas pagalbos schemas, sustabdyti dar nepervestą pagalbą ir susigrąžinti jau suteiktą.
Teisingumo Teismui nereikia nagrinėti reikalavimų, kuriais siekiama, jos būtų pripažinta, kad Ispanijos Karalystė nepranešė
Komisijai apie ankstesniame punkte nurodytas priemones, nes ši valstybė narė per nustatytą terminą faktiškai neįvykdė šių
pareigų (žr. 1995 m. balandžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑348/93, Rink. p. I‑673, 31 punktą ir minėto 2006 m. birželio 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
53 punktą).
Todėl reikia konstatuoti, kad per nustatytą terminą nesiėmusi būtinų priemonių įgyvendinti kiekvieno ginčijamo sprendimo 2
ir 3 straipsnių nuostatų, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal jas.
IV –
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė bylą pralaimėjo, pastaroji turi
jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Per nustatytą terminą nesiėmusi būtinų priemonių įgyvendinti šių sprendimų:
–
2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimo 2003/28/EB dėl 1993 m. Ispanijos įgyvendintos valstybės pagalbos schemos tam tikroms
Alavos provincijoje (Ispanija) naujai įsteigtoms įmonėms,
–
2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimo 2003/86/EB dėl 1993 m. Ispanijos įgyvendintos valstybės pagalbos schemos tam tikroms
Biskajos provincijoje (Ispanija) naujai įsteigtoms įmonėms,
–
2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimo 2003/192/EB dėl 1993 m. Ispanijos įgyvendintos valstybės pagalbos schemos tam tikroms
Gipuskoa provincijoje (Ispanija) naujai įsteigtoms įmonėms
2 ir 3 straipsnių nuostatų, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal jas.
2.
Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.