CELEX: 62005CJ0124
Szociálpolitika
A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme
93/104/EK irányelv
Rendes szabadsághoz való jog
A rendes szabadság legrövidebb időtartamának ki nem adása miatt nyújtott pénzbeli juttatás

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2000. június 22‑i 2000/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 195.,
41. o.;) módosított, a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv (HL L 307.,
18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 197. o., a továbbiakban: irányelv) 7. cikke (2) bekezdésének értelmezésére
irányul.
E kérelmet a Federatie Nederlandse Vakbeweging (holland szakszervezeti szövetség, a továbbiakban: FNV) és a holland állam
között abban a kérdésben folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, hogy ellentétes‑e az irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével
a korábbi években gyűjtött éves fizetett szabadság legrövidebb időtartamának pénzbeli megváltása.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az irányelvet az EK‑Szerződés 118a. cikke (az EK Szerződés 117–120. cikke helyébe az EK 136–EK 143. cikk lépett) alapján fogadták
el. Az irányelv, 1. cikkének (1) bekezdése értelmében, a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja
meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
Az irányelv II. szakasza felsorolja azokat a tagállamok által meghozandó intézkedéseket, amelyek a munkavállalók minimális
napi és heti pihenőidejét, valamint évi fizetett szabadságát biztosítják. E szakasz szabályozza a szüneteket és a maximális
heti munkaidőt is.
A rendes szabadságról az irányelv 7. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét rendes
szabadság illessen meg a nemzeti jogszabályok és/vagy gyakorlat által megállapított ilyen szabadságra való jogosultság és
a szabadság biztosítása feltételeinek megfelelően [helyesen: illessen meg, az ilyen szabadságra való jogosultságra és a szabadság
biztosítására vonatkozó nemzeti jogszabályok és/vagy nemzeti gyakorlat feltételeinek megfelelően].
(2)      A rendes szabadság minimális időtartama nem helyettesíthető annak fejében nyújtott juttatással, a munkaviszony megszűnésének
esetét kivéve.”
Az irányelv 17. cikke bizonyos feltételekkel lehetőséget ad az irányelv több rendelkezésétől való eltérésre, az irányelv 7. cikkét
azonban nem említi.
Az irányelvet a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi
irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) 2004. augusztus 2‑i hatállyal hatályon
kívül helyezte és felváltotta. Az irányelv 7. cikkének szövege azonban változatlanul bekerült az új irányelvbe.

A nemzeti szabályozás
Az irányelv holland belső jogba való átültetése végett hozott ide vonatkozó rendelkezéseket a holland polgári törvénykönyv
(Burgerlijk wetboek, a továbbiakban: BW) 7. könyve 10. címének (munkaszerződés) 3. fejezete (szabadság) tartalmazza.
A BW 7:634. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A munkavállaló minden olyan évre, amelynek során teljes munkaidőre járó munkabér illette meg, rendes szabadságra jogosult,
melynek időtartama legalább a heti teljes munkaidő négyszerese, évenkénti munkaórákban meghatározott munkaidő esetén pedig
legalább egyenértékű ezzel.”
A BW 7:638. cikke értelmében:
„(1)      A munkáltató köteles a munkavállalónak minden évben lehetőséget biztosítani az őt a 634. cikk szerint minimálisan megillető
rendes szabadság kivételére.
(2)      Amennyiben írásbeli szerződés, kollektív szerződés, a hatáskörrel rendelkező közigazgatási szerv rendelete vagy az ilyen szerv
nevében hozott rendelet, illetve törvény eltérően nem rendelkezik, a szabadság kezdetét és végét a munkáltató – ha ezt komoly
indok ki nem zárja, a munkavállaló kívánsága szerint – tűzi ki. […]
[…]
(6)      A munkáltató a munkavállalót megillető szabadságot – ha komoly indok ezt ki nem zárja – napokban vagy órákban köteles kiadni.
[…]”
A BW 7:639. cikke értelmében:
„A munkavállaló szabadsága alatt is jogosult díjazásra.”
A BW 7:640. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      A munkaviszony fennállása alatt a munkavállaló a szabadsághoz való jogáról ellenérték fejében sem mondhat le.
(2)      Ha a szabadság a 634. cikkben írt legrövidebb tartamot meghaladja, a felek az (1) bekezdéstől – a szabadság e legrövidebb
tartamot meghaladó része tekintetében – írásbeli megállapodással eltérhetnek.”
A BW 7:642. cikke értelmében:
„A szabadság kiadása iránti igény az esedékesség naptári évének utolsó napját követő öt év elteltével elévül.”
A BW 7:642. cikke szerint:
„A 634–643. cikk rendelkezéseitől a munkavállaló terhére csak akkor lehet eltérni, ha azt e cikkek megengedik.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A holland szociális és munkaügyi minisztérium „
Nieuwe vakantiewetgeving. Meer ruimte voor maatwerk
” (A szabadságról szóló új jogszabályok: több lehetőség a személyre szabott munkára) című, 2001. februári kiadványa a fenti
szabályokról a következőket tartalmazza:
„A szabadságról szóló jogszabályok alapelve változatlan: minden munkavállaló jogosult fizetett szabadságra. A szabadság napjainak
száma évente a heti munkanapok számának legalább négyszerese. […]
Több szabadság adható, kevesebb viszont nem!
[…]
3.      A szabadság felhalmozása
Felhalmozhatja‑e a munkavállaló az őt több éven át megillető szabadságot, hogy így hosszú világ körüli utat tehessen?
Igen, ez minden további nélkül lehetséges. A szabadság hosszabb ideig is felhalmozható, amíg el nem évül. […]
4.      A szabadság pénzbeli megváltása
Fel kell újítani a házat. Megkaphatja‑e a munkavállaló a felhalmozott szabadságának pénzbeli ellenértékét?
Igen, de… A kiegészítő szabadság mostantól pénzben megváltható. Ez az a szabadság, amely az évenként kötelező legrövidebb
tartamot meghaladja, illetve amely a korábbi évek során felhalmozódott.
Példa: a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállaló 50 nap szabadságot gyűjtött össze, és munkáltatójának fel kívánja
ajánlani pénzbeli megváltásra. Idén még nem vett ki szabadságot. Így 50 – 20 (törvényes minimum) = 30 nap pénzbeli megváltására
van lehetősége.”
A BW 7:640. cikkének törvényhozási munkálatai során a holland kormány a következő észrevételeket tette: a szabadság legrövidebb
tartama azon napok száma, amelyekre a munkavállaló egy adott évben mindenképpen jogosult, ide nem értve a nem törvény alapján
járó pótszabadságot és a korábbi évek során felhalmozott szabadságot. A korábbi évek során felhalmozott szabadságot – eredetétől
függetlenül – számításba kell venni. Nincs jelentősége annak, hogy e szabadság nem törvény alapján járó pótszabadságból vagy
a korábbi évek legrövidebb tartamú szabadságából halmozódott fel. Ha a munkavállaló bármely okból részben vagy egészben nem
használta fel szabadsága legrövidebb tartamának napjait, e szabadság nem válik a következő évi legrövidebb tartamú jogosultság
részévé. A következő évre ugyanis újabb minimális jogosultság esedékes. A korábbi évben fel nem használt jogosultságért pénzbeli
juttatás nyújtható.
E törvényhozási munkálatok során a holland kormány elismerte, hogy a szabadság pénzbeli megváltásának lehetősége azért kockázatos,
mert arra ösztönözheti a munkavállalókat, hogy e szabadságot ne vegyék ki, tudva, hogy az adott évben ki nem vett szabadságért
később pénzbeli juttatást kaphatnak. E tekintetben a holland kormány kifejtette, hogy ez a munkáltatók és a munkavállalók
felelőssége, és hogy arra lehet számítani, hogy az érintett felek adott esetben ésszerű magatartást tanúsítanak. A holland
kormány hangsúlyozta, hogy a BW 7:638. cikkének (1) bekezdése alapján a munkáltató köteles a munkavállalónak minden évben
lehetőséget biztosítani az őt minimálisan megillető rendes szabadság kivételére. A munkavállaló kikényszerítheti a munkáltatótól
e szabadság kiadását.
A BW 7:640. cikke (2) bekezdésének elfogadását a holland kormány annak érdekében javasolta, hogy ne legyen szabad pénzben
megváltani a felhalmozott szabadságnak azt a részét, amely azért halmozódott fel, mert a korábbi években a munkavállaló a
törvényi minimumnál kevesebb szabadságot vett ki. E javaslatot a törvényhozási munkálatok során elvetették.
Az FNV keresetet indított a Rechtbank te ’s‑Gravenhage előtt lényegében annak megállapítása végett, hogy a holland állam jogellenesen
jár el, amikor a BW 7:634. cikkében említett „szabadság legrövidebb tartama” értelmezésekor az irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével
ellentétben úgy véli és magyarázza, hogy a korábbi években felhalmozott, akár törvény alapján, akár nem törvény alapján járó
szabadság kívül esik a munkavállalót megillető szabadság legrövidebb tartamán, és főszabály szerint pénzben megváltható. Ezért
az FNV a holland államnak a BW 7:640. cikke téves értelmezése közzétételének és a fenti kiadvány terjesztésének abbahagyására,
valamint a meghozandó határozat nyilvánosságra hozatalára való kötelezését kéri.
A Rechtbank te ’s‑Gravenhage a keresetet elutasította. A Gerechtshof te ’s‑Gravenhage előtt folyamatban lévő fellebbviteli
eljárásban az FNV másodlagosan annak kimondását is kéri, hogy a BW 7:640. cikkének ésszerű és az irányelv 7. cikke (2) bekezdésének
megfelelő értelmezése az, hogy nem váltható meg pénzben az olyan szabadság, amelyet a munkavállaló az őt valamely évben a
törvény szerint minimálisan megillető szabadságból az adott évben nem vett ki.
Az előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a törvény keletkezésének körülményeiből, a kiadvánnyal együtt vizsgálva kitűnik, hogy
a rendes szabadság legrövidebb tartamát valamely későbbi évben pénzbeli juttatás válthatja fel, ha a munkavállaló a szabadsággal
nem élt. Figyelemmel e törvény előkészítő munkálataira, a kérdéses kiadvány tartalma az irányelv értelmezésének és átültetésének
helyes módjától eltér, így figyelmeztetés nélküli terjesztése – a kiadványon ugyanis nem szerepel figyelmeztetés – megtévesztő,
jogellenes. Igen valószínű, hogy a rendes szabadság legrövidebb tartamához tartozó napok pénzbeli megválthatósága azt eredményezi,
hogy a munkavállalók az őket minimálisan megillető szabadságot nem, vagy csak részben veszik ki. Az irányelv holland állam
általi hibás értelmezése sérti az FNV, mint a hollandiai munkavállalók érdekvédelmi szervezete érdekeit.
Ezért a Gerechshof te ’s-Gravenhage az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette
a Bíróság elé:
„Összeegyeztethető‑e a közösségi joggal, és különösen a […] 93/104 […] irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével az olyan tagállami
törvényi rendelkezés, amely lehetővé teszi a munkaviszony fennállása alatti írásbeli megállapodást arra vonatkozólag, hogy
a munkavállaló, aki rendes minimális szabadságát valamelyik évben nem, vagy nem teljesen vette igénybe, ennek fejében az azt
követő évben pénzbeli juttatást kapjon?
A kérdés kiindulópontja, hogy a juttatás nyújtására nem a munkavállaló folyó évi vagy azt követő évekbeli rendes minimális
szabadságához való jogára tekintettel kerül sor.”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Bevezetésképpen ki kell térni a rendes szabadság legrövidebb tartamához tartozó napok későbbre halasztásának az Európai Közösségek
Bizottsága állította jogellenességére.
E kérdés részletes vizsgálatának szükségessége nélkül emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta: a közösségi jog
alapján járó szabadság nem érinti a közösségi jog alapján járó más szabadság igénybevételének jogát (lásd a C‑519/03. sz.,
Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3067. o.] 33. pontját). Ugyanígy a közösségi
jog alapján járó több szabadság év végi halmozódása esetén a rendes szabadság vagy annak egy részének következő évre halasztása
elkerülhetetlen.
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e az irányelv 7. cikkével, ha nemzeti rendelkezés
a munkaviszony fennállása alatt lehetővé teszi az irányelv értelmében vett rendes szabadság adott évben fel nem használt napjainak
pénzbeli juttatással való helyettesítését.
A közösségi szintű harmonizációnak a munkaidő megszervezése területén az a célja, hogy biztosítsa a munkavállalók biztonságának
és egészségének védelmét azáltal, hogy számukra többek között rendes szabadságot, valamint megfelelő munkaközi szüneteket
biztosít (lásd a C‑173/99. sz. BECTU-ügyben 2001. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4881. o.] 38. pontját és a C‑14/04. sz.,
Dellas és társai ügyben 2005. december 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10 253. o.] 41. pontját).
Az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy
minden munkavállalót legalább négy hét rendes szabadság illessen meg, az ilyen szabadságra való jogosultságra és a szabadság
biztosítására vonatkozó nemzeti jogszabályok és/vagy nemzeti gyakorlat feltételeinek megfelelően.
A munkavállalók rendes szabadsághoz való joga a közösségi szociális jog olyan különös jelentőségű alapelvének tekintendő,
amelytől nem lehet eltérni, és amelynek a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok általi végrehajtása kizárólag a magában
az irányelvben rögzített korlátok között történhet (lásd többek között a fent hivatkozott BECTU-ügyben hozott ítélet 43. pontját
és a C‑342/01. sz., Merino Gómez ügyben 2004. március 18‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2605. o.] 29. pontját).
Az irányelv a munkavállalók biztonságának és egészségének hatékony védelme érdekében ezenkívül kimondja, hogy a munkavállalónak
tényleges pihenéshez van joga, ugyanis az irányelv 7. cikkének (2) bekezdése csak a munkaviszony megszűnése esetén teszi lehetővé
a rendes szabadság pénzbeli juttatással történő helyettesítését (a fent hivatkozott BECTU-ügyben hozott ítélet 44. pontja
és a fent hivatkozott Merino Gómez ügyben hozott ítélet 30. pontja).
Igaz ugyan, hogy a szabadság akkor fejti ki a legteljesebben jótékony hatását a munkavállaló biztonságára és egészségére,
ha az esedékesség évében veszik ki. A pihenőidő azonban nem veszíti el e jelentőségét akkor sem, ha később használják fel.
Mivel az irányelv értelmében vett rendes szabadság akkor is fokozhatja a munkavállaló biztonságát és egészségét, ha a munkavállaló
később veszi ki, ebben az esetben is az irányelv hatálya alá tartozik.
Az elhalasztott minimális tartamú szabadság pénzbeli megváltásának lehetősége mindenképpen – az irányelv céljaival összeegyeztethetetlen
módon – a rendes szabadságról való lemondásra, illetve a munkavállalókat erre indító munkáltatói magatartásra ösztönöz.
Következésképpen az irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével ellentétes a rendes szabadság legrövidebb időtartamának későbbi
évre halasztása esetén e szabadság pénzbeli juttatással való felváltása.
Ehhez hozzáfűzendő még, hogy az irányelv 7. cikke nem szerepel azon rendelkezések között, amelyektől az irányelv az eltérést
kifejezetten megengedi (lásd a fent hivatkozott BECTU-ügyben hozott ítélet 41. pontját). Így lényegtelen, hogy a rendes szabadságot
helyettesítő pénzbeli juttatás szerződésen alapul‑e, vagy sem.
Az eddigi megfontolásokra figyelemmel a kérdésre adandó válasz az, hogy az irányelv 7. cikkét akként kell értelmezni, hogy
azzal ellentétes az a nemzeti rendelkezés, amely a munkaviszony fennállása alatt lehetővé teszi az e 7. cikk (1) bekezdése
szerinti rendes szabadság valamely adott évben fel nem használt napjainak pénzbeli juttatással való helyettesítését.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
A 2000. június 22‑i 2000/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól
szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv 7. cikkét akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az a nemzeti
rendelkezés, amely – a munkaviszony fennállása alatt – lehetővé teszi az e 7. cikk (1) bekezdése szerinti rendes szabadság
valamely adott évben fel nem használt napjainak pénzbeli juttatással való helyettesítését.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.