CELEX: 62005CJ0318
Valsts pienākumu neizpilde
EKL 18., 39., 43. un 49. pants
Tiesību akti ienākuma nodokļa jomā
Mācību maksa
Tiesības atskaitīt no nodokļa tikai to mācību maksu, kas samaksāta valsts privātām iestādēm

1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, bez izņēmuma izslēdzot iespēju kā speciālus
izdevumus, kas paredzēti Likuma par ienākuma nodokli 10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, redakcijā, kas publicēta 2002. gada
19. oktobrī (
Einkommensteuergesetz
,
BGBl
.
2002 I
, 4210. lpp., turpmāk tekstā – “
EStG
”), atskaitīt no nodokļa mācību maksu, kas saistīta ar citā dalībvalstī reģistrētas izglītības iestādes apmeklēšanu, Vācijas
Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 18., 39., 43. un 49. pants.

Attiecīgais valsts tiesiskais regulējums
2       Atbilstoši Vācijas tiesiskajam regulējumam uz mācību maksu, kas saistīta ar privātas izglītības iestādes apmeklēšanu, attiecas
nodokļu atvieglojumi par apgādībā esošajiem bērniem, kā arī ģimenes pabalsti. Ja uzturēšanās internātā rada papildu izdevumus,
kas saistīti ar mācībām, tas rada tiesības uz iepriekš noteiktiem nodokļu atvieglojumiem izglītībai, kas paredzēti
EStG
33.a panta 2. punktā. Tas attiecas pat uz papildu izdevumiem, kas izriet no ārvalstu izglītības iestādes apmeklēšanas.
3       Attiecībā uz mācību maksas kā speciālu izdevumu (“Sonderausgaben”) atskaitīšanu
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā ir noteikts:
“Speciālie izdevumi, [kas dod tiesības uz atskaitījumiem no ienākuma nodokļa], atbilst šādiem izdevumiem, ja vien tie nav
ne ekspluatācijas izdevumi, ne reklāmas izdevumi:
1.      [..]
9.      30 % no samaksas, ko nodokļu maksātājs veic par to, ka bērns, par kuru tas saņem atvieglojumus kā par apgādībā esošu bērnu
vai ģimenes pabalstus, apmeklē alternatīvu izglītības iestādi, ko saskaņā ar Pamatlikuma 7. panta 4. punktu ir atzinusi valsts
vai kas atļauta atbilstoši pavalsts [
Land
] tiesībām, vai papildu vispārīgās izglītības iestādi, kura atļauta atbilstoši pavalsts tiesībām.”
4       1949. gada 23. maija Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma (
Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland
, turpmāk tekstā – “Pamatlikums”), uz ko ir veikta atsauce, 7. panta 4. punktā ir noteikts:
“4)      Tiek garantētas tiesības reģistrēt privātas izglītības iestādes. Privātajām izglītības iestādēm, kas aizstāj publiskās izglītības
iestādes, ir jāsaņem valsts atļauja un tās ir pakļautas pavalstu [
Länder
] likumiem. Atļauja ir jāpiešķir, ja privāto izglītības iestāžu mācību programmas, iekārtojums un mācību spēku zinātniskā
izglītība nav zemāka kā publiskajās izglītības iestādēs un netiek veicināta skolēnu atlase atkarībā no vecāku materiālā stāvokļa.
Atļauja ir jāatsaka, ja nav pietiekami nodrošināts mācību spēku ekonomiskais un tiesiskais stāvoklis.”

Pirmstiesas procedūra
5       Uzskatot, ka, bez izņēmuma izslēdzot iespēju atskaitīt mācību maksu, kas saistīta ar citā dalībvalstī esošas izglītības iestādes
apmeklēšanu, no nodokļa kā speciālus izdevumus, kas paredzēti
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 18., 39., 43. un
49. pants, Komisija uzsāka valsts pienākumu neizpildes procedūru, kas paredzēta 226. panta pirmajā daļā. Saskaņā ar šo tiesību
normu un pēc tam, kad tā 2002. gada 19. jūlijā aicināja Vācijas Federatīvo Republiku vispirms iesniegt apsvērumus, Komisija
2004. gada 7. janvārī izdeva argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu minētos
pienākumus divu mēnešu laikā no atzinuma paziņošanas brīža.
6       Nebūdama apmierināta ar Vācijas iestāžu sniegto atbildi uz minēto argumentēto atzinumu, Komisija nolēma celt šo prasību.
7       Pa to laiku par jautājumu par kārtības, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, atbilstību Kopienu tiesībām ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu (šīs dienas
spriedums lietā C‑76/05
Schwarz
un
Gootjes‑Schwarz
, Krājums, I‑6849. lpp.).

Par prasību
8       Prasības pieteikumā Komisija apgalvo, ka
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā paredzētā kārtība, kas paredz mācību maksas atskaitīšanu no nodokļa tikai tad, ja tā ir
saistīta ar noteiktu Vācijas izglītības iestāžu apmeklēšanu, rada attiecīgajiem nodokļu maksātājiem labvēlīgāku nodokļu sistēmu,
jo saskaņā ar to samazinās apliekamie ienākumi un tātad – to nodokļu nasta. Mācību maksa, par kuru ir tiesības saņemt nodokļu
atvieglojumus, ir tie izdevumi, kas samaksāti alternatīvām izglītības iestādēm, kas paredzētas, lai aizstātu attiecīgajā pavalstī
pastāvošu vai paredzētu publisku iestādi, un ko valsts ir atļāvusi vai kas ir atļautas šīs pavalsts tiesību aktos, un papildu
izglītības iestādēm, proti, dažādām Vācijas alternatīvām izglītības iestādēm, kas ir atzītas pavalsts tiesību aktos kā papildu
vispārīgās izglītības iestādes.
9       Komisija savu prasību pamato ar apgalvojumu, ka iespējas atskaitīt mācību maksu paredzēšana tikai attiecībā uz to mācību maksu,
kas saistīta ar noteiktu Vācijas izglītības iestāžu apmeklēšanu, nav savienojama ar Kopienu tiesībām. Šāds ierobežojums ir
pretējs, pirmkārt, darba ņēmēju tiesībām brīvi pārvietoties un brīvībai veikt uzņēmējdarbību (pirmā iebilduma pirmā daļa),
kā arī, otrkārt, vispārīgajām Vācijas un citu Eiropas Savienības pilsoņu tiesībām brīvi pārvietoties (pirmā iebilduma otrā
daļa). Tas aizskar arī privāto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī, un attiecīgo vecāku, kas dzīvo Vācijā (otrais
iebildums), tiesības uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Visbeidzot, tas nepamatoti aizskar privāto izglītības iestāžu, kas
atrodas citā dalībvalstī, brīvību veikt uzņēmējdarbību (trešais iebildums).
10     Iebildumu rakstā Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka kārtība, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, ir saderīga ar Kopienu tiesībām. Šī kārtība, kas ir piemērojama tikai attiecībā uz privātām
izglītības iestādēm, kuras atbilst konkrētiem nosacījumiem, kas paredzēti Pamatlikumā un attiecīgās pavalsts [
Land
] tiesiskajā regulējumā un kas, pamatojoties uz to, ir licencētas, atļautas vai atzītas, neietekmē ne privāto izglītības iestāžu,
kas atrodas citā dalībvalstī, ne vecāku tiesības uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Ar šo kārtību nekādi nav ignorētas ne
darba ņēmēju tiesības brīvi pārvietoties, ne brīvība veikt uzņēmējdarbību vai vispārīgās vecāku tiesības brīvi pārvietoties.
Tāpat arī tā neskar privāto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī, brīvību veikt uzņēmējdarbību.
11     Atbildes rakstā Komisija pilnībā uztur prasības pieteikumā izteiktos prasījumus.
12     Tā norāda, ka Vācijas Federatīvās Republikas iebildumu raksts attiecas gandrīz vienīgi uz iespējamo pakalpojumu sniegšanas
brīvības principa pārkāpumu. Nesniedzot nekādu pamatojumu, ir apstrīdēts, ka būtu pārkāptas attiecīgās EK līguma normas, kas
attiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, brīvību veikt uzņēmējdarbību vai vispārīgajām attiecīgo vecāku tiesībām brīvi
pārvietoties, kā arī privāto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī, brīvību veikt uzņēmējdarbību. Komisija pēc
tam, kad tā apgalvoja, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība saskaņā ar EKL 50. pantu ir pakārtota brīvība salīdzinājumā ar citām
pamatbrīvībām, uzskata, ka šāda argumentācija nav pārliecinoša un atsaucas uz tiem prasības pieteikuma punktiem, kuros tā
detalizēti norāda uz citu tiesību brīvi pārvietoties pārkāpumu.
13     Par pakalpojumu sniegšanas brīvību Komisija precizē, ka prasības pieteikumā tā ir atzinusi, ka mācību maksas summa, ko saņem
licencētās, atzītās vai atļautās privātās izglītības iestādes Vācijā, var būt pārāk neliela, lai varētu uzskatīt, ka šo izglītības
iestāžu sniegtie pakalpojumi ir atlīdzināti. Tādējādi tā atgādina iespēju, ka privāta juridiska persona pati sedz visus izdevumus,
ko nesedz mācību maksa.
14     Šajā sakarā tā norāda, ka 1999. gada 12. augusta spriedumā (
BSTBl. 2000

II
, 65. lpp.)
Bundesfinanzhof
[Federālā Finanšu tiesa] nosprieda, ka atbalsts, ko vecāki piešķir atbalsta apvienībai par labu privātai izglītības iestādei,
ir atlīdzība par pakalpojumu, nevis līdzdalība, kas kā ziedojums ir atskaitāms no nodokļa. Tas tā ir, ja zemā mācību maksas
apmēra dēļ izglītības iestādes var turpināt darboties tikai pateicoties atbalsta apvienības sniegtajam atbalstam. Tātad nav
iespējams konstatēt atšķirību starp mācību maksu, kas samaksāta izglītības iestādes vadībai, un ziedojumiem, kas sniegti šai
apvienībai.
15     Komisija no tā secina, ka, ja šāda apvienība atbalsta Vācijas privātu izglītības iestādi, vērtējot šīs izglītības iestādes
piedāvāto pakalpojumu atlīdzības raksturu, ir jāņem vērā ne tikai pati mācību maksa, bet arī iemaksas minētajā apvienībā.
Šīs privātās izglītības iestādes pasniegtās mācību stundas tiešām varētu būt pakalpojumi, kas sniegti par atlīdzību, ja saskaita
mācību maksas un apvienībai sniegtā atbalsta summas, pēdējās minētās ir nozīmīgas, jo pienākums izvairīties no skolēnu atlases,
pamatojoties uz materiālo stāvokli, uz tām neattiecas.
16     Turpinājumā Komisija apgalvo, ka Vācijas Federatīvās Republikas izvirzītie argumenti, ar kuriem tā cenšas pamatot attiecīgo
tiesisko regulējumu, nav pārliecinoši. Tā uzskata it īpaši, ka privātās izglītības iestādes, kas atrodas citā dalībvalstī,
un Vācijas izglītības iestādes neatšķiras tādā mērā, lai to saņemtajām mācību maksām vispārīgi piemērotu atšķirīgas nodokļu
tiesības.
17     Atbildes uz repliku rakstā Vācijas valdība uztur iebildumu rakstā izteikto viedokli. Tā uzskata, ka šajā prāvā galvenais ir
pakalpojumu sniegšanas brīvības jautājums. Vācijas Federālajai Republikai nebija finansiāli jāatbalsta privātas izglītības
iestādes, kas atrodas ārpus tās teritorijas, jo dalībvalsts ir tiesīga piešķirt publisku atbalstu tikai savas kompetences
ietvaros. Privātas izglītības iestādes, kas atrodas citā dalībvalstī, nav diskriminācijas priekšmets, ja valsts nepiešķir
publisku atbalstu Eiropas līmenī.
18     Ir jāprecizē, ka savos dokumentos un vēlāk – tiesas sēdē Vācijas valdība norādīja, ka mācību maksai, kas samaksāta Vācijas
izglītības iestādēm un izglītības iestādēm, kuras uzņem Eiropas Kopienu ierēdņu un darbinieku bērnus (turpmāk tekstā – “Eiropas
skolas”) un kuras atrodas citā dalībvalstī, uz kurām arī attiecas
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkts, piemīt īpašas iezīmes.
19
Bundesfinanzhof
2004. gada 14. decembra spriedumā (XI R 32/03) atzina, ka mācību maksu, ko prasa vācu izglītības iestāde, kas reģistrēta
citā dalībvalstī un ko ir atzinusi pastāvīgā pavalstu izglītības un kultūras ministru konference, var atskaitīt no nodokļa
kā speciālos izdevumus saskaņā ar
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktu. Tādā pašā veidā no
Bundesfinanzhof
2006. gada 5. aprīļa sprieduma (XI R 1/04) izriet, ka Eiropas skolām, kas atrodas citā dalībvalstī, ir statuss, kas atbilst
izglītības iestādes, ko atļāvusi Vācijas valdība, statusam, tādējādi nodokļu maksātāji, maksājot šīm izglītības iestādēm mācību
maksu, var saņemt minētajā
EStG
normā noteikto samazinājumu, kas ir izņēmums no noteikuma, ka mācību maksu, kas samaksāta privātām izglītības iestādēm, kas
atrodas citās dalībvalstīs, nevar uzskatīt par speciālajiem izdevumiem, kas dod tiesības uz šādu samazinājumu.
20     Tātad Komisijas atbalstītais viedoklis, ka nepastāv iespēja atskaitīt no nodokļa mācību maksu, kas saistīta ar jebkuras izglītības
iestādes, kas reģistrēta citā dalībvalstī, apmeklēšanu, kā speciālos izdevumus saskaņā ar
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktu, nav pareizs.
21     Komisija ir pieņēmusi zināšanai izņēmumus, kas izriet no pastāvīgās
Bundesfinanzhof
judikatūras, uz ko atsaucas Vācijas valdība. Šī judikatūra ļauj segt zaudējumus, ko cietušas Vācijas vai Eiropas izglītības
iestādes tādēļ, ka tās ir izveidotas ārpus Vācijas teritorijas, bet paliek diskriminācija, kuras objekts ir privātās izglītības
iestādes, kas atrodas citā dalībvalstī.

Iepriekšēji apsvērumi par EKL 18. pantu un vispārīgajām Eiropas Savienības pilsoņu tiesībām brīvi pārvietoties
Lietas dalībnieku argumenti
22     Komisija uzskata, ka kārtība, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, ietekmē attiecīgo vecāku tiesības brīvi pārvietoties, it īpaši Eiropas Savienības pilsoņu
vispārīgās tiesības brīvi pārvietoties.
23     Vispirms, šī kārtība var skart vecāku, kuru izcelsmes valsts ir cita dalībvalsts, tiesības privāti apmesties uz dzīvi Vācijā.
Nelabvēlīgais nodokļu režīms, kam viņi var tikt pakļauti, ja viņi vēlas, lai viņu bērni turpina mācības viņu izcelsmes valsts
izglītības iestādē, var viņus atturēt apmesties uz dzīvi Vācijā. Katrā ziņā viņu apmešanās uz dzīvi šajā dalībvalstī kļūtu
sarežģītāka.
24     Turpinājumā, tā kā Vācijas pilsoņi, kas nolēmuši savus bērnus nodot vietējā privātā izglītības iestādē, Vācijas izglītības
iestādē vai Eiropas izglītības iestādē, kas atrodas citā dalībvalstī, pilnībā paliek pakļauti Vācijas nodokļiem, viņi var
ciest no šīs nelabvēlīgās attieksmes, lai gan dzīvo citā dalībvalstī.
25     Visbeidzot, Vācijas pilsoņi, kuri dzīvo Vācijā un kuru bērni apmeklē privātas izglītības iestādes, kas atrodas citās dalībvalstīs,
var arī atsaukties uz vispārīgajām tiesībām brīvi pārvietoties. Komisija uzskata, ka šie vecāki izmanto šīs tiesības ar savu
bērnu starpniecību un tas, ka viņi regulāri uzturas citā dalībvalstī ar vienīgo mērķi tur iegūt vispārējo izglītību nav tam
pretrunā.
26     No EKL 12. panta 1. punkta, skatīta kopā ar EKL 18. panta 1. punktu, izriet, ka, tā kā attiecīgie Vācijas pilsoņi – vismaz
netieši – ar savu bērnu starpniecību izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties, viņi var atsaukties uz savām tiesībām uz tādu
pašu attieksmi kā pret citiem valsts pilsoņiem.
27     Šie EKL 18. panta pārkāpumi nav pamatoti.
28     Šajā sakarā Komisija apgalvo, ka
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkts neietver objektīvu kritēriju, kas ļautu noteikt, kuros gadījumos no ienākuma nodokļa var
atskaitīt mācību maksu, kas samaksāta Vācijas izglītības iestādēm un izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī. Šajā
tiesību normā iespēja veikt atskaitījumu no nodokļa ir atkarīga tikai no viena apstākļa, proti, vai attiecīgā izglītības iestāde
ir atļauta vai atzīta Vācijā. Iespējas veikt atskaitījumu no nodokļa noteicošais nosacījums ir tāds, ka attiecīgā privātā
izglītības iestāde atrodas Vācijā. Jebkurai izglītības iestādei, kas reģistrēta citā dalībvalstī, ir automātiski izslēgta
iespēja saņemt nodokļa samazinājumu, neatkarīgi no tā, kāda ir prasītā mācību maksa, t.i., pat tad, ja tās darbības noteikumi
ir ļoti līdzīgi kā privātām mācību iestādēm, kas ir atzītas vai atļautas Vācijā.
29     Nav nekāda objektīva iemesla nodokļa priekšrocību piešķirt ar nosacījumu, ka tiek apmeklēta privāta izglītības iestāde, kas
atrodas Vācijas Federatīvajā Republikā, šai dalībvalstij saglabājot brīvību saskaņā ar Kopienu tiesībām attiecināt iespēju
atskaitīt no nodokļa mācību maksu uz konkrēta veida iestādēm vai uz noteiktu summu. Lai to izdarītu, vienkārši jānosaka, ka
šī atskaitīšanas iespēja ir jāpiešķir atkarībā no objektīviem kritērijiem un tā nav atkarīga no izglītības iestādes atrašanās
vietas.
30     Komisija no minētā secina, ka ar
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktu tiek apdraudētas vispārīgās tiesības brīvi pārvietoties, kas Vācijas un citu Eiropas Savienības
dalībvalstu pilsoņiem ir piešķirtas ar EKL 18. pantu.
31     Vācijas valdība apstrīd argumentāciju, saskaņā ar kuru
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā nav ievērotas vispārīgās tiesības attiecīgajiem vecākiem brīvi pārvietoties. Ja arī būtu
skarta šo tiesību piemērošanas joma, to pamato objektīvās atšķirības, kas pastāv starp Vācijas privātajām izglītības iestādēm,
kas norādītas šajā
EStG
normā, un privātajām izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī.
Tiesas vērtējums
32     Attiecībā uz EKL 18. panta piemērojamību attiecīgajam valsts tiesiskajam regulējumam ir jāatzīmē, ka tiesību normas, kas nodrošina
pakalpojumu sniegšanas brīvību, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkretizē EKL 18. pantu, kas vispārīgi pasludina tiesības
visiem Eiropas Savienības pilsoņiem brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs (2003. gada 6. februāra spriedums lietā C‑92/01
Stylianakis
,Krājums, I‑1291. lpp., 18. punkts, un 2007. gada 11. janvāra spriedums lietā C‑208/05
ITC
,Krājums, I‑181. lpp., 64. punkts).
33     Tātad, ja attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ietilpst EKL 49. panta piemērošanas jomā, Tiesai nav jālemj par EKL 18. panta
interpretāciju (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Stylianakis
, 20. punkts, un lietā
ITC
, 65. punkts).
34     Tātad ir jālemj par EKL 18. panta 1. punktu ar nosacījumu, ka attiecīgais tiesiskais regulējums neietilpst EKL 49. panta piemērošanas
jomā.
35     Tieši tāpat EKL 18. pants, kurā vispārīgi noteiktas ikviena Eiropas Savienības pilsoņa tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot
dalībvalstīs, ir detalizēts EKL 43. pantā attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un EKL 39. pantā – attiecībā uz darba
ņēmēju tiesībām brīvi pārvietoties (2006. gada 26. oktobra spriedums lietā C‑345/05 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑10633. lpp., 13. punkts, un 2007. gada 18. janvāra spriedums lietā C‑104/06 Komisija/Zviedrija, Krājums, I‑671. lpp., 15. punkts).
36     Tātad, ja attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ietilpst EKL 39. un 43. panta piemērošanas jomā, Tiesai nav jālemj par
EKL 18. panta interpretāciju.
37     Līdz ar to ir jāpārbauda, pirmkārt, vai EKL 49. pantam – tiesību normai, uz kuru galvenokārt attiecas lietas dalībnieku apsvērumi,
– ir pretējs valsts tiesiskais regulējums, kas noteikts
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā (otrais iebildums), un, otrkārt, vai šis tiesiskais regulējums ir pretējs EKL 39. un/vai
43. pantam (pirmā iebilduma pirmā daļa un trešais iebildums).

Par otro iebildumu, kas izriet no šķēršļiem pakalpojumu sniegšanas brīvībai
Lietas dalībnieku argumenti
38     Komisija uzskata, ka kārtība, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, aizskar gan to nodokļu maksātāju, kas dzīvo Vācijā un vēlas, lai viņu bērni apmeklē privātas
izglītības iestādes, kas atrodas citā dalībvalstī, gan to privāto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī un vēlas
piedāvāt savus pakalpojumus nodokļu maksātājiem, kas dzīvo Vācijā, pakalpojumu sniegšanas brīvību.
39     Pirmkārt, apstrīdētā kārtība rada šķēršļus tā dēvētajai “pasīvajai” pakalpojumu sniegšanas brīvībai (pakalpojumu izmantošana),
kas jau sen ir atzīta judikatūrā. Ar to ir domāta situācija, kad pakalpojuma saņēmēji, proti, Vācijā dzīvojošo nodokļu maksātāju
bērni, dodas pie pakalpojumu sniedzēja, kas šajā gadījumā ir citā dalībvalstī esoša privāta izglītības iestāde.
40     Ir skartas arī tā dēvētās “aktīvās” tiesības uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas piemīt citās dalībvalstīs reģistrētām
privātām izglītības iestādēm. Apstrīdētās nodokļu atskaitīšanas kārtības pastāvēšanas dēļ nodokļu maksātāji, kuru bērni mācās
privātā izglītības iestādē, kas reģistrēta citā dalībvalstī, atrodas nelabvēlīgākā situācijā nekā tie, kas ir izvēlējušies
Vācijas privātu izglītības iestādi. Tādējādi privātām iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī, ir grūtāk efektīvi piedāvāt
savus pakalpojumus Vācijas klientiem. Tātad pārrobežu izglītības un mācību pakalpojumiem nav to priekšrocību, kādas ir tiem
pakalpojumiem, kas ir sniegti valsts teritorijā.
41     Komisija uzskata, ka jauniešu izglītība un mācības var būt pakalpojums, kā to apliecina Tiesas judikatūra.
42     No 1988. gada 27. septembra sprieduma lietā 263/86
Humbel
un
Edel
(
Recueil
, 5365. lpp., 18. punkts), kā arī 1993. gada 7. decembra sprieduma lietā C‑109/92
Wirth
(
Recueil
, I‑6447. lpp., 17. punkts) izriet, ka pakalpojuma par atlīdzību būtiska pazīme ir tas, ka skolēns vai trešā persona maksā
mācību maksu, kas sedz nozīmīgu daļu no izglītības izmaksām. Ja tas ir tā, izglītības pakalpojumu piedāvājums ir komercdarbība.
43     Šī iestāde uzskata turpretim, ka par pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību nevar uzskatīt publisku izglītību, kas ietilpst valsts
sociālajos uzdevumos un politikā, un ja lielāko izglītības izdevumu daļu uzņemas valsts. Tas, ka skolēns, iespējams, piedalās
izdevumu segšanā, maksājot mācību maksu, nav pietiekams pamats, lai izdarītu šādu kvalifikāciju.
44     Komisija uzskata, ka sniegto pakalpojumu atlīdzības raksturu nevar vērtēt, pamatojoties tikai uz izglītības iestāžu, kam Vācijas
tiesību akti piešķir priekšrocības, pārbaudi un ka ir jāņem vērā arī to privāto izglītības iestāžu stāvoklis, kas atrodas
citā dalībvalstī un kam nav piešķirtas
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā noteiktās priekšrocības.
45     Citās dalībvalstīs privāto izglītības iestāžu organizācija nereti būtiski atšķiras no Vācijas modeļa. Proti, pastāv privātas
izglītības iestādes, kas apmierina savas vajadzības bez valsts atbalsta vai kas tiek vadītas kā komercuzņēmumi. Šīs iestādes
nenoliedzami sniedz pakalpojumus par atlīdzību. Komisija uzskata, ka, tā kā kārtība, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, vispārīgi izslēdz izglītības iestādes, kas atrodas citā dalībvalstī, no tajā paredzētajām
nodokļu priekšrocībām, tā var kavēt piedāvāt šo izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī komerciālos nolūkos, sniegtos
pakalpojumus pāri robežām.
46     Nav nozīmes, vai privāta izglītības iestāde, kas reģistrēta citā dalībvalstī, atbilst Vācijas tiesību aktos noteiktajiem nosacījumiem.
Tā kā neviena no šīm privātajām izglītības iestādēm nevar izpildīt
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā noteiktās prasības, Komisija uzskata, ka nav lietderīgi iedalīt privātās iestādes, kas
atrodas citā dalībvalstī, atkarībā no tā, vai tās teorētiski var salīdzināt ar Vācijas privātām izglītības iestādēm, lai noteiktu,
vai tās ir diskriminācijas upuri.
47     Izglītības iestāžu, kam ar apstrīdēto kārtību ir liegtas priekšrocības, vidū katrā ziņā ir iestādes, kas tiek finansētas tikai
un vienīgi no mācību maksām un papildu ekonomiskās darbības un kas līdz ar to nenoliedzami sniedz pakalpojumus par atlīdzību.
Pret tām vērstā diskriminācija ir pakalpojumu sniegšanas brīvības pārkāpums.
48     Komisija uzskata, ka tiesību uz pakalpojumu sniegšanas brīvību pārkāpums nav pamatots. Šajā sakarā tā atsaucas uz tās sniegto
argumentāciju attiecībā uz vispārīgajām tiesībām brīvi pārvietoties. Tā piebilst, ka no EKL 49. panta izrietošo valsts pienākumu
neizpilde ir vēl smagāka tāpēc, ka dalībvalstu valodu mācīšana un popularizēšana un skolēnu mobilitātes veicināšana atbilstoši
EKL 149. panta 2. punkta pirmajam un otrajam ievilkumam ir skaidri ietvertas Eiropas Kopienas mērķu vidū.
49     Vācijas valdība principā apgalvo, ka šajā lietā nav ierobežota pakalpojumu sniegšanas brīvība, jo nav izpildīti pakalpojumu
sniegšanas brīvības nosacījumi. Pakārtoti tā apgalvo, ka katrā ziņā, ja ir noticis pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums,
tas ir pamatots.
50     Pirmkārt, šī valdība uzskata, ka nav izpildīti pakalpojumu sniegšanas brīvības nosacījumi, jo izglītības iestādes, kas atbilst
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā noteiktajām prasībām, nesniedz pakalpojumus Līguma nozīmē.
51     Pakalpojumu sniegšanas brīvības priekšnosacījums ir ekonomiska darbība, kā tas izriet no EKL 50. pantā minētā jēdziena “par
atlīdzību”. Iepriekš minētajā spriedumā lietā
Humbel
un
Edel
Tiesa ir atzinusi, ka mācībām, kas pasniegtas valsts izglītības sistēmas ietvaros, nepiemīt būtiska atlīdzību raksturojoša
pazīme, proti, ka tā ir attiecīgā pakalpojuma ekonomisks ekvivalents.
52     Vācijas valdība uzskata, ka tikai no izglītības iestādes privātā rakstura neizriet, ka tā veic ekonomisku darbību un sniedz
pakalpojumus EKL 49. un 50. panta nozīmē. No Tiesas judikatūras izriet, ka tas, ka vecāki maksā mācību maksu, lai zināmā mērā
piedalītos sistēmas darbības izmaksās, neietekmē veikto darbību kvalifikāciju saistībā ar pakalpojumu jēdzienu (šajā sakarā
skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Humbel
un
Edel
, 19. punkts, un lietā
Wirth
, 15. punkts).
53     Minētā valdība uzskata, ka, ņemot vērā Tiesas judikatūrā izteiktos principus, jākonstatē, ka Vācijas izglītības iestādes,
kas minētas
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, nesniedz pakalpojumus EKL 49. un 50. panta nozīmē un ka izglītības iestāžu, kas atrodas
citā dalībvalstī un kas atbilst minētajām izglītības iestādēm, sniegtā izglītība nekādā gadījumā nav pakalpojums šo pantu
nozīmē.
54     Otrkārt, Vācijas valdība apgalvo, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums būtu katrā ziņā pamatots dažādu iemeslu
dēļ.
55     Valdība uzskata, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība nevar radīt pienākumu finansēt izglītības iestādes, kas pieder citas dalībvalsts
izglītības sistēmai. Izglītības politika pieder pie katras dalībvalsts pamatuzdevumiem, un tās struktūra dalībvalstīs ir ļoti
atšķirīga.
56     Tā kā Vācijas federālā valdība nekādi neietekmē privāto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī, organizāciju, it
īpaši to īstenotās izglītības programmas, tai nevar būt pienākums atbalstīt šīs izglītības iestādes, atsakoties no tai pienākošiem
nodokļa ieņēmumiem.
57     Minētā valdība arī apgalvo, ka pakalpojumu sniegšanas brīvības princips neliek Vācijas Federatīvajai Republikai piemērot mācību
maksai, kas samaksāta privātām izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī, nodokļu priekšrocību, kas piešķirta atbilstoši
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktam. Atšķirīgā attieksme nodokļu jomā, kas izriet no šīs pienākuma neesamības, ir pamatota,
jo izglītības iestādes, kas reģistrētas citā dalībvalstī un kas sniedz pakalpojumus EKL 49. un 50. panta nozīmē, objektīvi
atšķiras no Vācijas izglītības iestādēm, kuru apmeklēšana dod tiesības uz nodokļu priekšrocībām, kas paredzētas
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā.
58     Pirmkārt, minētās izglītības iestādes nedarbojas kā komercsabiedrības pretēji tām izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī,
ja tās izmanto pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šādas privātas izglītības iestādes, kas atrodas citā dalībvalstī, precīzi atbilst
Vācijas privātām izglītības iestādēm, kas netiek atbalstītas saskaņā ar
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktu. Vācijas Federatīvās Republikas lēmumu atbilstoši šai tiesību normai palīdzēt tikai tām
izglītības iestādēm, kas, piedāvājot mācības, ar kurām īsteno valsts izglītības uzdevumus, iekļaujas valsts izglītības sistēmā
un tātad nedarbojas komerciāli, nevar apiet, atsaucoties uz pakalpojumu sniegšanas brīvību.
59     Otrkārt, Vācijas valdība uzskata, ka kārtība, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, atbilst valsts atbalstam, kas daļēji kompensē izmaksas, ko sedz šajā tiesību normā paredzētās
izglītības iestādes. Pamatlikums uzliek valstij pienākumu sniegt finanšu palīdzību minētajām izglītības iestādēm, lai kompensētu
tām noteiktās prasības. Šī palīdzība lielākoties tiek sniegta tiešo subsīdiju veidā. Attiecīgās izglītības iestādes tādējādi
saņem apmēram 80 % no tām summām, ko saņem līdzīga valsts izglītības iestāde.
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā precizēts šis konstitucionālais atbalsta pienākums, ļaujot Vācijas valstij netieši atbalstīt
minētās izglītības iestādes ar mācību maksai piešķirtu nodokļu priekšrocību palīdzību.
60     Saikne starp minētās valsts noteiktajām prasībām un attiecīgās valsts atbalstu nepastāv privātu izglītības iestāžu, kas atrodas
citā dalībvalstī un kas sniedz pakalpojumus EKL 49. un 50. panta nozīmē, gadījumā. Vācijas valsts neparedz šīm izglītības
iestādēm nekādus pienākumus, tāsprāt, tāpēc tai nav pienākuma sniegt finanšu atbalstu.
61     Treškārt, ja Vācijas Federatīvajai Republikai būtu pienākums piešķirt nodokļu priekšrocības, kas paredzētas
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, neatkarīgi no prasītās mācību maksas apmēra, tā sniegtu priekšrocības izglītības iestādēm,
kas augstās mācību maksas dēļ atlasa skolēnus atkarībā no vecāku materiālā stāvokļa. Turklāt tai šīm izglītības iestādēm būtu
jāsniedz lielāka palīdzība par to, ko saņem izglītības iestādes, kuru apmeklēšana dod minētās nodokļu priekšrocības, jo šīs
mācību maksas ir ievērojami lielākas nekā tās, ko prasa pēdējās minētās izglītības iestādes.
62     Ceturtkārt, pienākums piešķirt nodokļu atvieglojumus mācību maksai, kas samaksāta privātām izglītības iestādēm, kas atrodas
citā dalībvalstī, novestu pie
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā paredzēto atvieglojumu kopējā skaita ievērojama pieauguma.
63     2005. gada 15. marta spriedumā lietā C‑209/03
Bidar
(Krājums, I‑2119. lpp., 56. punkts) Tiesa nosprieda, ka ikviena dalībvalsts ir tiesīga raudzīties, lai atbalsts uzturēšanās
izdevumu segšanai studentiem no citām dalībvalstīm nekļūtu par pārmērīgu apgrūtinājumu, kas var kopumā iespaidot šīs dalībvalsts
spēju piešķirt atbalstu. Vācijas valdība apgalvo, ka dalībvalsts tāpat arī var likumīgi noteikt kritērijus nodokļu priekšrocības
piešķiršanai, kas ļauj novērst, ka šī priekšrocība tiktu samazināta tādā mērā, ka tā būtu mazāka par to, ko dalībvalsts uzskata
par nepieciešamu.
64     Piektkārt, nodokļu atvieglojumus, kas piešķirti, pamatojoties uz mācību maksām noteiktām privātām izglītības iestādēm, kas
atrodas Vācijā, pamato tas, ka šīs izglītības iestādes ir licencētas, atļautas vai atzītas. Principā nepastāv atbilstoša licencēšana,
atļaušana vai atzīšana tām privātajām skolām, kas atrodas citā dalībvalstī (izņemot īpašo vācu izglītības iestāžu un Eiropas
skolu, kas atrodas citā dalībvalstī, gadījumu). Vācijas iestādes kontrolē būtībā tikai tās izglītības iestādes, kas atrodas
Vācijas teritorijā.
Tiesas vērtējums
65     Attiecībā uz Līguma normu par pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērojamību apstrīdētajam nodokļu tiesiskajam regulējumam vispirms
ir jāatzīmē, ka, lai gan EKL 50. panta trešajā daļā ir minēta tikai aktīvā pakalpojumu sniegšana, kuras ietvaros pakalpojumu
sniedzējs pārvietojas pie saņēmēja, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība ietver pakalpojumu
saņēmēju brīvību doties uz citu dalībvalsti, kurā atrodas pakalpojumu sniedzējs, lai tur saņemtu šos pakalpojumus (skat. 1984. gada
31. janvāra spriedumu apvienotajās lietās 286/82 un 26/83
Luisi
un
Carbone
,
Recueil
, 377. lpp., 10. un 16. punkts). Šajā gadījumā, piemērojot attiecīgo valsts tiesisko regulējumu, konkrētā dalībvalsts noraida
iespēju samazināt nodokli saistībā ar privātas izglītības iestādes, kas reģistrēta citā dalībvalstī, apmeklēšanu. Līdz ar
to pakalpojumu sniegšanas brīvības princips attiecas uz iespēju izmantot privātas izglītības iestādes, kas reģistrēta citā
dalībvalstī, piedāvātās izglītības iegūšanas iespējas.
66     Tomēr ir jāpārbauda, vai šo mācību piedāvājumu mērķis ir pakalpojumu sniegšana. Tādēļ ir jāizpēta, vai privātas izglītības
iestādes, kas reģistrēta citā dalībvalstī, sniegtās mācības saskaņā ar EKL 50. panta pirmo daļu ir “pakalpojumi, kas parasti
sniegti par atlīdzību”.
67     Ir jau atzīts, ka šīs tiesību normas nozīmē atlīdzības būtiska pazīme ir tā, ka tā ir attiecīgā pakalpojuma ekonomisks ekvivalents
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Humbel
un
Edel
, 17. punkts; 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑157/99
Smits
un
Peerbooms
,
Recueil
, I‑5473. lpp., 58. punkts; 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑136/00
Danner
,
Recueil
, I‑8147. lpp., 26. punkts; 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑355/00
Freskot
,
Recueil
, I‑5263. lpp., 55. punkts, kā arī 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑422/01
Skandia
un
Ramstedt
,
Recueil
, I‑6817. lpp., 23. punkts).
68     Tādējādi Tiesa ir izslēgusi no pakalpojumu jēdziena EKL 50. panta nozīmē mācības, ko sniedz noteiktas iestādes, kas ir valsts
izglītības sistēmas daļa un ko pilnībā vai galvenokārt finansē no valsts līdzekļiem (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus
lietā
Humbel
un
Edel
, 17. un 18. punkts, kā arī lietā
Wirth
, 15. un 16. punkts). Tiesa ir arī precizējusi, ka izveidojot un uzturot šādu valsts izglītības sistēmu, kas finansējumu galvenokārt
saņem no valsts budžeta, nevis skolēniem vai viņu vecākiem, valsts nevēlas iesaistīties darījumos par atlīdzību, bet īsteno
savus pienākumus pret iedzīvotājiem sociālajā, kultūras un izglītības jomā.
69     Turpretim Tiesa ir nospriedusi, ka mācības, ko sniedz izglītības iestādes, kas galvenokārt ir finansētas no privātiem līdzekļiem,
it īpaši skolēnu un viņu vecāku līdzekļiem, ir pakalpojumi EKL 50. panta nozīmē, un šo iestāžu mērķis ir piedāvāt pakalpojumu
par atlīdzību (iepriekš minētais spriedums lietā
Wirth
, 17. punkts).
70     Šajā sakarā ir svarīgi precizēt, ka nav nepieciešams, lai šo privāto finansējumu galvenokārt nodrošinātu skolēni vai viņu
vecāki. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 50. pantā nav noteikts, ka par pakalpojumu jāmaksā tā saņēmējam (skat. it īpaši
1988. gada 26. aprīļa spriedumu lietā 352/85
Bond van Adverteerders
u.c.,
Recueil
, 2085. lpp., 16. punkts; 2000. gada 11. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑51/96 un C‑191/97
Deliège
,
Recueil
, I‑2549. lpp., 56. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Smits
un
Peerbooms
, 57. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Skandia
un
Ramstedt
, 24. punkts).
71     Ir skaidrs, ka līdztekus izglītības iestādēm, kas pieder pie valsts izglītības sistēmas, ar kuru valsts īsteno savus uzdevumus
sociālajā, izglītības un kultūras jomā, un kuru finansējums tiek nodrošināts galvenokārt no valsts līdzekļiem, dažās dalībvalstīs
pastāv izglītības iestādes, kas nepieder pie šīs valsts izglītības sistēmas un ko finansē galvenokārt no privātiem līdzekļiem.
72     Šo izglītības iestāžu sniegtā izglītība ir jāuzskata par pakalpojumu, kas sniegts par atlīdzību.
73     Ir svarīgi piebilst, ka, lai noteiktu, vai EKL 49. pants ir piemērojams attiecīgajam valsts tiesiskajam regulējumam, nav nozīmes,
vai izglītības iestādes, kas atrodas pakalpojuma saņēmēja dalībvalstī – šajā gadījumā Vācijas Federatīvajā Republikā –, kas
ir licencētas, atļautas vai atzītas šajā valstī minētā tiesiskā regulējuma nozīmē, sniedz pakalpojumus EKL 50. panta pirmās
daļas nozīmē. Nozīme ir tikai apstāklim, ka var uzskatīt, ka citā dalībvalstī reģistrēta privāta izglītības iestāde sniedz
pakalpojumus par atlīdzību.
74     2006. gada 16. maija spriedumā lietā C‑372/04
Watts
(Krājums, I‑4325. lpp., 90. punkts), kas attiecas uz medicīniskiem pakalpojumiem, kas ir pakalpojumi, Tiesa uzskatīja, ka EKL
49. pants ir piemērojams situācijā, kad paciente, kas dzīvo Apvienotajā Karalistē, kuras veselības stāvoklis prasa stacionāru
aprūpi un kas ir devusies uz citu dalībvalsti, lai tur saņemtu attiecīgo aprūpi par atlīdzību, pēc tam lūdz atlīdzību valsts
veselības dienestam, neraugoties uz to, ka Apvienotās Karalistes valsts veselības sistēma bez maksas nodrošināja pēc būtības
vienādus pakalpojumus.
75     Minētā sprieduma 91. punktā Tiesa atzina, ka šajā gadījumā, tā kā nav vajadzības noteikt, vai stacionārās aprūpes pakalpojumi,
ko sniedz tādā valsts veselības aprūpes dienestā, kā šī sprieduma pamata prāvā minētajā, paši par sevi ir pakalpojumi Līguma
noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību nozīmē, ir jāuzskata, ka situācija, kad persona, kurai, ņemot vērā viņas veselības
stāvokli, ir nepieciešama stacionārā aprūpe, dodas uz citu dalībvalsti un tur saņem minēto aprūpi par atlīdzību, ir ietverta
minēto noteikumu piemērošanas jomā.
76     No minētā izriet, ka EKL 49. pants ir piemērojams attiecīgajam valsts tiesiskajam regulējumam tāpēc, ka privāta izglītības
iestāde, kurā vienas dalībvalsts nodokļu maksātāji izlemj laist skolā savus bērnus, ir reģistrēta citā dalībvalstī un to var
uzskatīt par tādu, kas sniedz pakalpojumus par atlīdzību, t.i., tādu, kas tiek galvenokārt finansēta no privātiem līdzekļiem.
77     Ir jānoskaidro, vai šādos apstākļos attiecīgais nodokļu tiesiskais regulējums ir – kā uzskata Komisija – šķērslis brīvai pakalpojumu
sniegšanai.
78     Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka ar minēto tiesisko regulējumu nodokļa samazinājuma piešķiršanai paredzēts nosacījums, ka mācību
maksa ir samaksāta privātai izglītības iestādei, ko atzinusi Vācijas valsts vai kas ir atļauta vai atzīta saskaņā ar piemērojamām
pavalsts tiesībām, kas būtībā nozīmē, ka tās atrodas Vācijas Federatīvajā Republikā.
79     Šis tiesiskais regulējums vispārīgi izslēdz iespēju nodokļu maksātājiem, kas maksā nodokļus Vācijā, samazināt savus apliekamos
ienākumus par mācību maksu, kas saistīta ar to, ka viņu bērni apmeklē privātu izglītības iestādi, kas reģistrēta ārpus Vācijas,
izņemot mācību maksu, kas samaksāta citā dalībvalstī vācu izglītības iestādēm, ko ir atzinusi pastāvīgā pavalstu izglītības
un kultūras ministru konference, vai Eiropas skolām, kaut gan šī iespēja pastāv attiecībā uz mācību maksu, kas samaksāta konkrētām
Vācijas privātām izglītības iestādēm. Tātad tas rada šiem nodokļu maksātājiem lielāku apgrūtinājumu nodokļu ziņā tāpēc, ka
viņu bērni apmeklē privātu izglītības iestādi, kas atrodas citā dalībvalstī, un nevis privātā izglītības iestādē, kas reģistrēta
valsts teritorijā.
80     Tiesiskais regulējums, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, attur nodokļu maksātājus, kas dzīvo Vācijā, laist savus bērnus skolās, kas atrodas citā
dalībvalstī. Cita starpā tas kavē arī privātām izglītības iestādēm, kas atrodas citās dalībvalstīs un paredzētas to nodokļu
maksātāju bērniem, kuri dzīvo Vācijā, piedāvāt izglītību.
81     Šāds tiesiskais regulējums rada šķēršļus pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ko garantē EKL 49. pants. Šis pants nepieļauj tāda
valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kas pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm padara grūtāku nekā pakalpojumu sniegšanu
dalībvalsts teritorijā (skat. it īpaši 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C‑118/96
Safir
,
Recueil
, I‑1897. lpp., 23. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Smits
un
Peerbooms
, 61. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Danner
, 29. punkts; 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑2229. lpp., 23. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Watts
, 94. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑444/05
Stamatelaki
,Krājums, I‑3185. lpp., 25. punkts).
82     Tā kā ir konstatēts pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, ir jāpārbauda, vai tas ir objektīvi pamatots.
83     Vācijas valdība izvirza vairākus argumentus, lai pamatotu šo ierobežojumu.
84     Pirmkārt, šī valdība uzskata, ka iespējamais šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai ir pamatots, jo no pakalpojumu sniegšanas
brīvības principa neizriet pienākums attiecināt privileģētu nodokļu režīmu, kas paredzēts konkrētām izglītības iestādēm, kas
pieder pie dalībvalsts izglītības sistēmas, uz izglītības iestādēm, kas atkarīgas no citas dalībvalsts (skat. šī sprieduma
55. punktu).
85     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā aplūkots nodokļu režīms saistībā ar mācību maksu. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai,
lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it
īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Danner
, 28. punkts; 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑374/04
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
,Krājums, I‑11673. lpp., 36. punkts, un 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑524/04
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
,Krājums, I‑2107. lpp., 25. punkts).
86     Tāpat arī, lai gan Kopienu tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci attiecībā uz, pirmkārt, mācību saturu un izglītības sistēmas
organizāciju, kā arī tās kultūru un valodu dažādību (EKL 149. panta 1. punkts) un, otrkārt, arodmācību saturu un organizāciju
(EKL 150. panta 1. punkts), tomēr, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro Kopienu tiesības, it īpaši tiesību normas,
kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Watts
, 92. un 147. punkts).
87     Turklāt attiecībā uz Vācijas valdības argumentu, ka dalībvalstij nav pienākuma atbalstīt izglītības iestādes, kas pieder pie
citas dalībvalsts izglītības sistēmas, pietiek konstatēt, ka
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā nav paredzēta tieša Vācijas valsts atbalsta piešķiršana attiecīgajām izglītības iestādēm,
bet gan nodokļu priekšrocības piešķiršana vecākiem, pamatojoties uz mācību maksu, kas samaksāta minētajām izglītības iestādēm.
88     Otrkārt, Vācijas valdība apgalvo, ka atteikums piemērot nodokļu priekšrocību, kas paredzēta
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, mācību maksai, kura samaksāta privātām izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī,
ir pamatots, jo šajā pantā minētās Vācijas izglītības iestādes un privātās izglītības iestādes, kuras reģistrētas citā dalībvalstī
un kuras sniedz pakalpojumus EKL 49. un 50. panta nozīmē, neatrodas objektīvi līdzīgā situācijā (skat. šī sprieduma 57. punktu).
89     Tātad
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā norādītajām izglītības iestādēm ir pienākums izvairīties no skolēnu atlases, pamatojoties
uz viņu vecāku materiālo stāvokli, kas noteikts Pamatlikuma 7. panta 4. punktā, tāpēc mācību maksas ir noteiktas tādā apmērā,
kas neļauj segt šo izglītības iestāžu izdevumus, un Vācijas valstij ir atbilstošs pienākums finansiāli atbalstīt minētās izglītības
iestādes. Šī saikne starp valsts noteiktajām prasībām un atbilstošu valsts atbalstu nepastāv privāto izglītības iestāžu, kas
reģistrētas citā dalībvalstī, gadījumā, kuras sniedz pakalpojumus EKL 49. un 50. panta nozīmē (skat. šī sprieduma 60. punktu).
Nodokļu priekšrocību attiecināšana uz mācību maksu, kas iekasēta par izglītības iestādes, kas neatbilst
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta nosacījumiem, apmeklēšanu būtu pretēja Pamatlikuma 7. panta 4. punkta prasībai izvairīties
no skolēnu atlases, pamatojoties uz viņu vecāku materiālo stāvokli (skat. šī sprieduma 61. punktu).
90     Šiem argumentiem nevar piekrist. Jāatgādina, ka
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā ir noteikts, ka mācību maksas daļa ir atskaitāma, ja attiecīgā privātā izglītības iestāde
ir licencēta, atļauta vai atzīta Vācijā, nenosakot objektīvus kritērijus, kas ļautu noteikt, kāda veida mācību maksa, ko prasa
Vācijas izglītības iestādes, ir atskaitāma.
91     No tā izriet, ka ikviena privāta izglītības iestāde, kas reģistrēta citā dalībvalstī, tikai tā iemesla dēļ, ka tā neatrodas
Vācijā, ir automātiski izslēgta no attiecīgajām nodokļu priekšrocībām neatkarīgi no tā, vai tā ievēro tādus kritērijus, kā
mācību maksas iekasēšana tādā apmērā, kas neļauj atlasīt skolēnus, pamatojoties uz viņu vecāku materiālo stāvokli.
92     Lai pamatotu šķēršļus pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ko rada attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, Vācijas valdība arī
apgalvo, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Bidar
, ka dalībvalsts ir tiesīga saistīt atbalsta vai nodokļu priekšrocības piešķiršanu ar kritērijiem, kuru mērķis ir novērst,
ka šis atbalsts vai šīs priekšrocības tiktu samazinātas līdz tādam apmēram, kas mazāks par to, ko dalībvalsts uzskata par
nepieciešamu (skat. šī sprieduma 62. un 63. punktu).
93     Šī valdība uzskata, ka minētajā spriedumā izteiktie argumenti par atbalsta, kas paredzēts, lai segtu studentu uzturēšanās
izdevumus, piešķiršanu un Eiropas Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos, ir jāaplūko vispārīgā kontekstā tādā nozīmē, ka
tad, ja valsts līdzekļi ir ierobežoti, nodokļu atvieglojuma saņemšanas iespēju paplašināšana nepārprotami nozīmē individuālo
atvieglojumu summu, kas piešķirtas indivīdiem, samazināšanos, lai tādējādi šī darbība būtu neitrāla attiecībā pret budžetu.
Vācijas valdība šajā sakarā apgalvo, ka šis papildu valsts budžeta apgrūtinājums izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta piemērošanas jomas paplašināšanas, iekļaujot tajā mācību maksu, kas tiek maksāta noteiktām
izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī.
94     Tomēr šādam argumentam nevar piekrist šādu iemeslu dēļ.
95     Vispirms, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru nodokļu ieņēmumu samazinājuma novēršana neietilpst EKL 46. pantā, skatīta
kopā ar EKL 55. pantu, nosaukto iemeslu skaitā, un to noteikti nevar uzskatīt arī par primāru vispārējo interešu iemeslu.
96     Turpinājumā attiecībā uz Vācijas valdības argumentu, ka ikviena dalībvalsts ir tiesīga raudzīties, lai atbalsts, kas saistīts
ar mācību maksu, nekļūtu par pārmērīgu apgrūtinājumu, kas var kopumā iespaidot tā atbalsta vispārējo apmēru, ko šī valsts
var piešķirt, no šīs valdības iesniegtajiem pierādījumiem izriet, ka pārmērīgs finanšu apgrūtinājums, ko, tāsprāt, rada nodokļu
atvieglojumu attiecināšana uz mācību maksu, kas samaksāta noteiktām izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī, izriet
no tā, ka atbalsts, kas tiek netieši piešķirts šīm izglītības iestādēm, būtu daudz lielāks nekā tas, kas piešķirts izglītības
iestādēm, kuras ir licencētas, atļautas vai atzītas Vācijā, jo izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī, ir pašām
sevi jāfinansē, nosakot lielāku mācību maksu.
97     Pat pieņemot, ka līdzīgi kā iepriekš minētajā spriedumā lietā
Bidar
var argumentēt arī attiecībā uz nodokļa priekšrocības piešķiršanu saistībā ar mācību maksu, šajā sakarā ir jāatgādina – kā
apgalvo Komisija –, ka mērķi, ar kādu ir atteikts piešķirt attiecīgo nodokļa samazinājumu attiecībā uz mācību maksu, kas samaksāta
izglītības iestādēm, kuras reģistrētas citā dalībvalstī, proti, nodrošināt privāto izglītības iestāžu darbības izmaksu segšanu,
tam nekļūstot par nesaprātīgu apgrūtinājumu valstij, saskaņā ar iepriekš minētajā spriedumā lietā
Bidar
izdarīto analīzi varēja sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem.
98     Kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 62. punktā, lai novērstu pārmērīgu finanšu apgrūtinājumu, dalībvalsts ir tiesīga
noteiktā apmērā ierobežot summas, ko var atskaitīt kā mācību maksu, atbilstoši šīs valsts piešķirtajam nodokļu atvieglojumam,
ņemot vērā tās teritorijā esošo izglītības iestāžu apmeklēšanai raksturīgās summas, tas būtu mazāk ierobežojošs līdzeklis
nekā atteikums piešķirt attiecīgo nodokļu atvieglojumu.
99     Visbeidzot, šķiet, ka mācību maksas, ko nodokļu maksātāji, kuri maksā ienākuma nodokli Vācijā, samaksājuši izglītības iestādēm,
kas atrodas citā dalībvalstī, nevis Vācijas Federatīvajā Republikā, pilnīga izslēgšana no nodokļa atvieglojuma, kas paredzēts
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, būtu katrā ziņā nesamērīga. Tā paredz, ka minēto nodokļu maksātāju samaksātā mācību maksa
izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī, ir izslēgta no attiecīgā nodokļu atvieglojuma neatkarīgi no tā, vai šīs
izglītības iestādes atbilst objektīviem kritērijiem, kas noteikti, pamatojoties uz katrai dalībvalstij raksturīgajiem principiem,
un ļauj noteikt, kāda veida mācību maksa rada tiesības uz minēto nodokļu atvieglojumu.
100   Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisijas otrais izvirzītais iebildums tās prasības pamatojumam ir jāuzskata par pamatotu un jākonstatē,
ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants, vispārīgi izslēdzot iespēju kā speciālos
izdevumus, kas paredzēti
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, atskaitīt mācību maksu, ko nodokļu maksātāji, kas maksā ienākuma nodokli Vācijā un kuru
bērni apmeklē izglītības iestādi, kas atrodas citā dalībvalstī un kas ir galvenokārt finansēta no privātiem līdzekļiem, maksā
saistībā ar šādas izglītības iestādes apmeklēšanu.

Par pirmā iebilduma pirmo daļu un trešo iebildumu, kas balstīti attiecīgi uz darba ņēmēja brīvas pārvietošanās tiesību aizskārumu
un brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežošanu
Lietas dalībnieku argumenti
101   Komisija uzskata, ka kārtība, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, ietekmē tiesības, kas attiecīgajiem nodokļu maksātājiem ir, pamatojoties uz darba ņēmēju
brīvu pārvietošanos un brīvību veikt uzņēmējdarbību (pirmā iebilduma pirmā daļa).
102   Pirmkārt, minētā kārtība var ierobežot vecāku, kuru izcelsmes valsts ir cita dalībvalsts, tiesības strādāt algotu darbu Vācijā
(EKL 39. pants) un reģistrēties tajā kā pašnodarbinātai personai (EKL 43. pants). Mazāk labvēlīgais nodokļu režīms, kam viņi
riskē tikt pakļauti, ja viņi vēlas, ka viņu bērni turpina apmeklēt izglītības iestādi viņu izcelsmes valstī, var viņus atturēt
uzsākt uzņēmējdarbību Vācijā vai strādāt tur kā pārrobežu darbā ņēmējiem. Katrā ziņā šiem vecākiem ir grūtāk uzsākt uzņēmējdarbību
vai strādāt Vācijā.
103   Otrkārt, Vācijas pilsoņi, kas pilnībā tiek aplikti ar nodokļiem Vācijā, lai gan ir apmetušies uz dzīvi citā dalībvalstī, arī
būtu nelabvēlīgākā situācijā, ja viņi nolemj, ka viņu bērni apmeklēs vietējo izglītības iestādi, kas atrodas šajā citā dalībvalstī.
104   Šie EKL 39. un 43. panta pārkāpumi nav pamatoti.
105   Šajā sakarā Komisija apgalvo, ka
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā nav noteikti objektīvi kritēriji, kas ļautu noteikt gadījumus, kuros mācību maksa, kura
samaksāta Vācijas izglītības iestādēm un izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī, ir atskaitāma. Šajā tiesību normā
iespēja veikt atskaitījumu no nodokļa ir pakļauta tikai vienam apstāklim, proti, ka attiecīgā privātā izglītības iestāde ir
atļauta vai atzīta Vācijā. Tātad iespējas veikt atskaitījumu no nodokļa noteicošais nosacījums ir tas, ka attiecīgā privātā
izglītības iestāde atrodas Vācijā. Jebkurai izglītības iestādei, kas reģistrēta citā dalībvalstī, ir automātiski izslēgta
iespēja saņemt nodokļa samazinājumu neatkarīgi no tā, kāda ir prasītā mācību maksa, t.i., pat tad, ja tās darbības noteikumi
ir ļoti līdzīgi privāto mācību iestāžu, kas ir atzītas vai atļautas Vācijā, darbības noteikumiem.
106   Nav neviena objektīva iemesla nodokļa priekšrocību piešķirt ar nosacījumu, ka tiek apmeklēta privāta izglītības iestāde, kas
atrodas Vācijas Federatīvajā Republikā, jo šī dalībvalsts saskaņā ar Kopienu tiesībām saglabā brīvību, attiecināt iespēju
no nodokļa atskaitīt mācību maksu uz noteikta veida iestādēm vai uz noteiktu summu. Lai to izdarītu, vienkārši jānosaka, ka
šī atskaitīšanas iespēja ir jāpiešķir atkarībā no objektīviem kritērijiem un tā nav atkarīga no izglītības iestādes atrašanās
vietas.
107   Tādā pašā nozīmē Komisija saistībā ar tās trešo iebildumu apgalvo, ka kārtība, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, ierobežo privāto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī, brīvību veikt uzņēmējdarbību.
Tā uzskata, ka šī kārtība piespiež reģistrēt šīs izglītības iestādes Vācijā, šajā dalībvalstī izveidojot vismaz filiāli. Minētās
izglītības iestādes var iegūt valsts atzītas vai attiecīgās pavalsts tiesību aktos atļautas alternatīvas izglītības iestādes
statusu vai papildu vispārīgās izglītības iestādes, kas atzīta pavalsts tiesību normās, statusu tikai tad, ja tās piedāvā
savus pakalpojumus, atrodoties Vācijas teritorijā. Lai – no konkurences viedokļa – tās neciestu salīdzinājumā ar Vācijas privātām
izglītības iestādēm, šīs izglītības iestādes ir jāreģistrē šajā teritorijā.
108   Šis ierobežojums attiecībā uz uzņēmējdarbības vietas izvēli, pēc Komisijas uzskata, ir atšķirīga attieksme, kas ir pretēja
EKL 43. pantam un nav pamatota.
109   Komisija no minētā secina, ka
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkts ir darba ņēmēju brīvas pārvietošanās, kas paredzēta EKL 39. pantā, un brīvības veikt uzņēmējdarbību,
kas paredzēta EKL 43. pantā, ierobežojums.
110   Vācijas valdība savukārt apstrīd, ka ar
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktu tiek apdraudētas darba ņēmēju tiesības uz brīvu pārvietošanos un brīvību veikt uzņēmējdarbību.
Ja šo brīvību piemērošanas joma ir skarta, šis aizskārums katrā ziņā ir objektīvi pamatots, ņemot vērā objektīvās atšķirības,
kas pastāv starp Vācijas privātām izglītības iestādēm, kas norādītas šajā
EStG
normā, un privātām izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī, kas ir iepriekš raksturotas.
111   Tāpat arī šī valdība apstrīd, ka ir pārkāpta izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī, brīvība veikt uzņēmējdarbību.
Tā nesaprot, kādā veidā apstrīdētā atskaitīšanas no nodokļa kārtība skar šo brīvību. Ja tomēr ir noticis minētās brīvības
aizskārums, tas katrā ziņā ir objektīvi pamatots, ņemot vērā iepriekš minētās atšķirības starp Vācijas privātajām izglītības
iestādēm, kas norādītas
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, un privātajām izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī.
Tiesas vērtējums
112   Ir jāpārbauda, vai EKL 39. un 43. pants pieļauj tiesisko regulējumu, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta.
113   Pirmā iebilduma pirmajā daļā Komisija apgalvo, ka tiesiskais regulējums, ka nepiešķir nodokļu priekšrocības attiecīgajiem
nodokļu maksātājiem, tāpat arī ietekmē citas dalībvalsts algotos darbiniekus vai nodokļu maksātājus, kas darbojas kā pašnodarbinātas
personas, kas ir apmetušies uz dzīvi Vācijā privātu iemeslu dēļ un kas vēlas, lai viņu bērni turpina apmeklēt izglītības iestādi
viņu izcelsmes valstī, un Vācijas nodokļu maksātājus, kas ir piereģistrējuši savus bērnus privātā izglītības iestādē, jo viņi
ir pārvietojuši savu dzīves vietu uz citu dalībvalsti. Šajā sakarā šis tiesiskais regulējums ir pretējs EKL 39. un 43. pantam.
114   Visu Līguma noteikumu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Kopienas pilsoņu visu veidu profesionālās darbības
veikšanu visā Kopienas teritorijā, un tie aizliedz tādus pasākumus, kuri var radīt mazāk labvēlīgus apstākļus šiem pilsoņiem,
ja tie vēlas veikt saimniecisko darbību citas dalībvalsts teritorijā (skat. 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑464/02 Komisija/Dānija, Krājums, I‑7929. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
15. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Zviedrija, 17. punkts).
115   Tiesību normas, kuras traucē vai attur kādas dalībvalsts pilsoni atstāt tā izcelsmes valsti, lai realizētu savas tiesības
uz brīvu pārvietošanos, tādējādi ir šīs brīvības ierobežojums, pat ja tās ir piemērojamas neatkarīgi no attiecīgo darba ņēmēju
pilsonības (iepriekš minētie spriedumi lietā Komisija/Dānija, 35. punkts; lietā Komisija/Portugāle, 16. punkts, un lietā Komisija/Zviedrija,
18. punkts).
116   Šajā gadījumā, kā ģenerāladvokāte norādījusi secinājumu 83. punktā,
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkts it īpaši nelabvēlīgā situācijā nostāda algotus darba ņēmējus un pašnodarbinātās personas,
kuri ir pārcēlušies uz Vāciju vai kuriem tur ir darba vietas un kuru bērni turpina apmeklēt maksas izglītības iestādi, kas
atrodas citā dalībvalstī. Darba ņēmējiem, kas dzīvo Vācijas teritorijā, atbilstoši
EStG
1. panta 1. punkta pirmajam teikumam ir neierobežots pienākums maksāt ienākuma nodokli. Saskaņā ar
EStG
1. panta 3. punktu pārrobežu darba ņēmēji, kuru darbavietas atrodas Vācijā, kaut gan tur viņi nedzīvo, pēc viņu pieprasījuma
tāpat ir pakļauti neierobežotam pienākumam maksāt ienākuma nodokli.
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkts neļauj nevienam no šiem darba ņēmējiem saņemt īpašu nodokļu samazinājumu par samaksātās
mācību maksas daļu, lai gan tas ir atļauts, ja viņu bērni apmeklē izglītības iestādi, kas atrodas Vācijā.
117   Šī atšķirīgā attieksme minētajiem darba ņēmējiem apgrūtina tiesību, kas viņiem piešķirtas ar EKL 39. un 43. pantu, izmantošanu.
118
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkts var nostādīt nelabvēlīgā situācijā arī Vācijas pilsoņus, ja viņi pārceļas uz dzīvi citā
dalībvalstī, kurā viņu bērni apmeklē maksas izglītības iestādi.
119   Protams, lielākoties šādi Vācijas pilsoņi vairs nemaksā nodokļus Vācijā, jo viņi pamet šo dalībvalsti, tāpēc ir izslēgts,
ka attiecīgais nodokļu tiesiskais regulējums tos nelabvēlīgi ietekmētu. Tomēr atbilstoši
EStG
1. panta 2. punktam šī tiesību norma nav piemērojama ierēdņiem, kas strādā citā dalībvalstī un atbilstoši 1965. gada 8. aprīļa
Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās (OV 1967, 152, 13. lpp.) 14. pantam tā nav piemērojama arī Eiropas
Kopienu ierēdņiem. Ja šo ierēdņu, kas ir Vācijas pilsoņi, bērni apmeklē maksas izglītības iestādes, kas atrodas citā dalībvalstī,
– izņemot tomēr vācu skolas un Eiropas skolas –
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkts viņiem neļauj samazināt savus apliekamos ienākumus samaksātās mācību maksas daļas apmērā.
120   Šī sprieduma 85.–99. punktā izklāstīto iemeslu dēļ šādu nevienlīdzīgu attieksmi nepamato argumenti, ko Vācijas valdība ir
iesniegusi, lai pamatotu pamatbrīvības ierobežojumu.
121   Tātad Komisijas iesniegtā pirmā iebilduma pirmā daļa ir jāuzskata par pamatotu un jākonstatē, ka, vispārīgi izslēdzot mācību
maksu, kas samaksāta izglītības iestādēm, kas atrodas citā dalībvalstī, no nodokļa atvieglojuma, kas paredzēts
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 39. un 43. pants.
122   Attiecībā uz trešo iebildumu, kas izriet no privāto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī, brīvības veikt uzņēmējdarbību
pārkāpuma, jāatgādina – kā to darījusi ģenerāladvokāte secinājumu 85. punktā –, ka tas, ka
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā ar mācību maksu saistītā nodokļu atvieglojuma saņemšanas iespēja ir padarīta atkarīga
no izglītības iestādes atrašanās vietas, tieši neietekmē privāto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalstī, brīvību
veikt uzņēmējdarbību. Pats šis fakts nesarežģī izglītības iestāžu reģistrēšanu Vācijā.
123   Tātad Komisijas trešais iebildums ir jānoraida.

Par pirmā pamata otro daļu, kas izriet no Eiropas Savienības pilsoņu vispārīgo tiesību brīvi pārvietoties pārkāpuma
124   Atliek pārbaudīt attiecīgo valsts tiesisko regulējumu saistībā ar EKL 18. panta 1. punktu, kas attiecas uz visām situācijām,
kuras neietilpst EKL 39., 43. un 49. panta piemērošanas jomā.
125   Kā izriet no Tiesas judikatūras, Eiropas Savienības pilsoņa statuss ir dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss, kas tiem no šiem
pilsoņiem, kuri atrodas tajā pašā situācijā, neatkarīgi no viņu pilsonības un neskarot izņēmumus, kas šajā sakarā ir īpaši
paredzēti, Līguma
ratione materiae
piemērošanas jomā ļauj saņemt tādu pašu tiesisku attieksmi (skat. it īpaši 2001. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑184/99
Grzelczyk
,
Recueil
, I‑6193. lpp., 31. punkts; 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑224/98
D’Hoop
,
Recueil
, I‑6191. lpp., 28. punkts; 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑148/02
Garcia Avello
,
Recueil
, I‑11613. lpp., 22. un 23. punkts, kā arī 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑224/02
Pusa
,
Recueil
, I‑5763. lpp., 16. punkts).
126   To situāciju skaitā, kas ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā, ietilpst situācijas, kuras saistītas ar Līgumā garantēto
pamatbrīvību izmantošanu, it īpaši tās, kuras saistītas ar EKL 18. pantā paredzēto pārvietošanās un uzturēšanās brīvību dalībvalstu
teritorijā (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā
Grzelczyk
, 33. punkts; lietā
D’Hoop
, 29. punkts; lietā
Garcia Avello
, 24. punkts, un lietā
Pusa
, 17. punkts).
127   Ja uz Eiropas Savienības pilsoni visās dalībvalstīs būtu jāattiecina tāds pats tiesiskais režīms kā tas, kāds tiek piemērots
attiecīgo dalībvalstu pilsoņiem, kuri atrodas tādā pašā situācijā, ar tiesībām brīvi pārvietoties nebūtu saderīgs tas, ka
pret Eiropas Savienības pilsoni dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, būtu mazāk labvēlīga attieksme nekā tad, ja viņš nebūtu
izmantojis Līgumā paredzētos atvieglojumus attiecībā uz tiesībām brīvi pārvietoties (iepriekš minētie spriedumi lietā
D’Hoop
, 30. punkts, un lietā
Pusa
, 18. punkts).
128   Šie atvieglojumi nebūtu pilnībā efektīvi, ja kādas dalībvalsts pilsoni no to izmantošanas varētu atturēt šķēršļi, ko viņam
attiecībā uz uzturēšanās tiesībām uzņemošajā dalībvalstī rada izcelsmes valsts tiesību akti, sodot viņu par to, ka viņš tos
ir izmantojis (šajā sakarā skat. 1992. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑370/90
Singh
,
Recueil
, I‑4265. lpp., 23. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā
D’Hoop
, 31. punkts, un lietā
Pusa
, 19. punkts).
129   Dodoties uz citu dalībvalsti, lai tur mācītos izglītības iestādē, attiecīgo Vācijas pilsoņu bērni izmanto savas tiesības brīvi
pārvietoties. No 2004. gada 19. oktobra sprieduma lietā C‑200/02
Zhu
un
Chen
(Krājums, I‑9925. lpp., 20. punkts) izriet, ka pat mazgadīgs bērns var balstīties uz tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties,
ko garantē Kopienu tiesības.
130   Attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ievieš atšķirīgu attieksmi pret nodokļu maksātājiem, kas maksā ienākuma nodokli Vācijā
un kuru bērni apmeklē izglītības iestādi šajā dalībvalstī, salīdzinājumā ar tiem, kuru bērni apmeklē izglītības iestādi citā
dalībvalstī.
131   Tā kā saistībā ar mācību maksu paredzētā nodokļa samazinājuma piešķiršanai tajā paredzēts nosacījums, ka tā ir samaksāta privātai
izglītības iestādei, kas atbilst noteiktām prasībām Vācijā, un likts atteikt minēto nodokļa samazinājumu to bērnu vecākiem,
kas apmeklē citā dalībvalstī reģistrētu izglītības iestādi, attiecīgais valsts tiesiskais regulējums noteiktu valstu pilsoņu
bērniem atņem priekšrocības tikai tāpēc, ka viņi ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties, dodoties uz citu dalībvalsti,
lai tur iegūtu izglītību.
132   Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ir nelabvēlīgs atsevišķiem valsts pilsoņiem tikai tādēļ,
ka viņi ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot [uzturēties] citā dalībvalstī, ir EKL 18. panta 1. punktā
ikvienam Eiropas Savienības pilsonim atzīto brīvību ierobežojums (2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑406/04
De Cuyper
, Krājums, I‑6947. lpp., 39. punkts, kā arī 2006. gada 26. oktobra spriedums lietā C‑192/05
Tas‑Hagen
un
Tas
,Krājums, I‑10451. lpp., 31. punkts).
133   Šāds ierobežojums var būt pamatots, ņemot vērā Kopienu tiesības, tikai tad, ja tas ir balstīts uz objektīviem apsvērumiem,
kas nav atkarīgi no attiecīgo personu pilsonības, un ir samērīgs ar valsts tiesībās paredzēto leģitīmo mērķi (iepriekš minētie
spriedumi lietā
D’Hoop
, 36. punkts; lietā
De Cuyper
, 40. punkts, kā arī lietā
Tas‑Hagen
un
Tas
, 33. punkts).
134   Ir jānorāda, ka, lai mēģinātu pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, kas paredzēts attiecīgajā tiesiskajā regulējumā,
Vācijas valdība ir izvirzījusi argumentus, kas izklāstīti šī sprieduma 55.–64. punktā. Tā īpaši ir atsaukusies uz Tiesas izdarīto
analīzi iepriekš minētajā spriedumā lietā
Bidar
attiecībā uz EKL 18. panta interpretāciju.
135   Minētā sprieduma 56. punktā Tiesa ir atzinusi, ka ikviena dalībvalsts ir tiesīga raudzīties, lai atbalsts uzturēšanās izdevumu
segšanai studentiem no citām dalībvalstīm nekļūtu par pārmērīgu apgrūtinājumu, kas var kopumā iespaidot atbalsta vispārējo
apmēru, ko dalībvalsts var piešķirt.
136   Tomēr, pat pieņemot, ka līdzīgu argumentāciju var piemērot arī attiecībā uz nodokļa priekšrocības piešķiršanu saistībā ar
mācību maksu, tomēr ir jāsecina, ka tiesiskais regulējums, kas izriet no
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, pārbaudot šo tiesisko regulējumu saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvības principu,
šķiet, katrā ziņā nav samērīgs ar tā mērķiem šī sprieduma 99. punktā norādīto iemeslu dēļ.
137   No minētā izriet, ka tad, ja dalībvalsts nodokļu maksātāju bērni apmeklē izglītības iestādi citā dalībvalstī, kuras sniegtie
pakalpojumi neietilpst EKL 49. panta piemērošanas jomā, ar
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktu minētajiem bērniem nepamatoti tiek liegtas priekšrocības salīdzinājumā ar tiem bērniem,
kas nav izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties un nav devušies uz izglītības iestādi, kas reģistrēta citā dalībvalstī,
lai tur iegūtu izglītību, un tiek apdraudētas tiesības, kas minētajiem bērniem ir piešķirtas ar EKL 18. panta 1. punktu.
138   Šādos apstākļos arī Komisijas iesniegtā pirmā iebilduma otrā daļa ir jāuzskata par pamatotu.
139   Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, vispārīgi izslēdzot iespēju kā speciālos izdevumus, kas paredzēti
EStG
10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, atskaitīt mācību maksu, ko nodokļu maksātāji, kas maksā ienākuma nodokli Vācijā un kuru
bērni apmeklē izglītības iestādi, kas atrodas citā dalībvalstī un kas ir galvenokārt finansēta no privātiem līdzekļiem, maksā
saistībā ar šādas izglītības iestādes apmeklēšanu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek
EKL 18., 39., 43. un 49. pants. Pārējā daļā, t.i., daļā, kas attiecas uz apgalvoto izglītības iestāžu, kas atrodas citā dalībvalsti,
brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpumu, prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
140   Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Vācijas
Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums tai nav labvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
vispārīgi izslēdzot iespēju kā speciālus izdevumus, kas paredzēti Likuma par ienākuma nodokli (
Einkommensteuergesetz
) 10. panta 1. punkta 9. apakšpunktā, redakcijā, kas publicēta 2002. gada 19. oktobrī, atskaitīt no nodokļa mācību maksu,
kas saistīta ar citā dalībvalstī esošas izglītības iestādes apmeklēšanu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus,
ko tai uzliek EKL 18., 39., 43. un 49. pants;
2)
pārējā daļā prasību noraidīt;
3)
Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.